Egy angol úriember végeérhetetlen kutatása térben és időben egy csésze tisztességes teáért…

Arthur Dent és az egészen figyelemreméltó könyv, a Galaxis Útikalauz stopposoknak véletlen találkozása nem zajlott teljesen zökkenőmentesen.

Arthur bejárta az ismert és ismeretlen tér minden zegét és zugát. Előre és hátra bukdácsolt az időben. Többször felrobbantották, újra összerakták, kegyetlenül bebörtönözték, rémségesen elengedték és sokkal cirkalmasabban sértegették, mint az szigorúan véve szükséges lett volna. És persze mindeközben alapvetően nem sikerült megragadnia az élet, a világmindenség meg minden lényegét.

Végül aztán Arthur csak hazakeveredett a Földre. Ez azonban még nem jelenti, hogy elkerülte a sorsát.

Ugyanis Arthur esélye arra, hogy egy rendes csésze teát szerezzen, elpárolog a világ óceánjaival együtt, mivel amint megérkezik, megtudja, hogy a Földet fel fogják robbantani… már megint.

A Ja, és még valami… Eoin Colfer tollából a Galaxis Útikalauz stopposoknak trilógia igencsak váratlan, ám örömmel fogadott hatodik epizódja. Szerepel benne egy egész panteon munkanélküli isten, mindenki kedvenc renegát galaktikus elnöke, egy szerelmes zöld idegen, egy bosszantó számítógép és minimum egy igen nagy tábla sajt.

Eoin Colfer

JA, ÉS MÉG VALAMI…

Douglas Adams

GALAXIS Útikalauz stopposoknak

trilógiájának hatodik része

Eoin Colfer: And Another Thing…

Douglas Adams’s Hitchikers Guide to the Galaxy: Part Six of Three

Michael Joseph, an imprint of Penguin Books, London, 2009

Copyright © Eoin Colfer and Completely Unexpected

Productions Limited, 2009

Fordította: Pék Zoltán

Fedélterv: Szabó Vince

Jackie-nek, Finn-nek és Seánnak, akiknek hiányzom, amikor távol vagyok, de nekem még jobban hiányoznak ők. Ha fel akarjátok idézni, hogy nézek ki, a könyv hátuljában elvileg van rólam egy kép.

A vihar most már határozottan megenyhült, csupán egy-két

megkésett mennydörgés morajlott végig a dombok fölött, mint amikor

egy ember azt mondja, „Ja, és még valami!” húsz perccel azután,

hogy alulmaradt egy vitában.

DOUGLAS ADAMS

Átszeltünk teret és időt, barátaim, hogy ismét

megrengessük ezt a házat.

TENACIOUS D

Előszó

Ha van önnek a GALAXIS Útikalauz stopposoknak című könyvből, feltehetően az utolsó, amit begépelne a könyv keresőjébe az ugyanennek a Szub-Éta kiadványnak a címe lenne. Hiszen mivel már van belőle önnek, valószínűleg tudja, hogy ez a legfigyelemreméltóbb könyv, ami valaha megjelent a Kisgöncöl óriási kiadóvállalatainak gondozásában. Bár a valószínűleg szó a második helyen szerepelt minden főbb Intergalaktikus konfliktusok okai felmérésben az elmúlt pár évezredben. Az első helyre kivétel nélkül a Földfoglaló szemetek nagy fegyverekkel került, a harmadikra pedig vagy a Megkívánni egy másik érző lény társát, vagy az Egyszerű kézjelek bődületes félreértése. (Ami az egyik embernek azt jelenti, hogy „Hűha! Ez a pasta fantasztikus”, az a másiknak „Anyukád jól fekszik a tengerészeknek”.)

Tegyük fel például, hogy nyolc órát kell vesztegelnie Port Brastában úgy, hogy nincs az implantján elég kredit egy Gégepukkasztóra, és mivel ráébred, hogy szinte semmit nem tud erről az állítólag csodálatos könyvről, amit a kezében tart, agynyikorgató unalmában úgy dönt, begépeli a „galaxis útikalauz stopposoknak” szavakat a GALAXIS Útikalauz stopposoknak keresőjébe. Milyen eredményt hozhat ez a pimasz nyelvi morzézás?

Először is némi pixelvillogás közepette megjelenik egy animált ikon, és közli, hogy három találat van, ami érthetetlen, mivel láthatóan öt szerepel ott a szokásos számozással.

Útikalauz-jegyzet: Már ha az ön által használt számrendszer kicsitől tart a nagy felé, és nem derivatívtól az inspiráltig, ahogy a folfangai csigáknál, akik egy szám értékét a szám alakjának művészi kimunkáltságától teszik függővé. A folfangai szupermarketekben adott blokk egy gyönyörűséges papírcsík, viszont a gazdaságuk hetente minimum egyszer összeomlik.

Mind az öt találat egy-egy hosszú cikk, amelyeket több órányi videoanyag és audiofájl kísér, valamint néhány dramatizált feldolgozás viszonylag ismert színészekkel.

Ez a könyv nem ezeknek a találatoknak a története.

Ám ha lemegy az öt találat alá – miközben rá sem hederít az olyan hirdetési ajánlatokra, hogy zálogosítsa el a máját vagy növelje meg a töcsmörgője hosszát –, talál egy sort parányi betűkkel: „Ha ez tetszett, talán ezt is szívesen olvassa majd…” Dörgölje a kurzorát a linkhez, s átirányítják egy csak szöveg függelékre, ahol abszolút nincs hang és egy kockányi olyan videó sem, amit egy diákrendező forgatott, az elejétől a végéig a hálószobájában, szendvicsekkel fizetve ki haverjai színészi játékát.

Ez a könyv a függelék története.

Bevezetés

Mint tudjuk, eddig… Egy napon a Birodalmi Galaktikus Kormány, egy vödör ékszerrákot csócsálva, úgy határozott, hogy hiperűrbekötőútra van szükség a Galaxis Nyugati Spirálkarjának isten háta mögötti zugában. Ezt a döntést állítólag azért siettették, hogy megelőzzék a közlekedési dugókat a távoli jövőben, valójában viszont azért, hogy munkát adjanak néhány miniszter unokatestvérének, akik folyton a Kormányzati Pláza körül ődöngtek. Sajnálatos módon a Föld a tervezett út nyomvonalába esett, így a kíméletlen vogon építészflottát küldték, hogy a tervet akadályozó bolygót – termonukleáris fegyverek gyengéd alkalmazásával – eltávolítsa.

Két túlélőnek sikerült lestoppolnia egy vogon űrhajót: az egyik Arthur Dent volt, egy körzeti rádió fiatal angol alkalmazottja, akinek aznap délelőtti terveiben nem szerepelt, hogy a szülőbolygóját porrá robbantsák a papucsa alól. Ha az emberi faj népszavazást tartott volna, nagy valószínűséggel Arthur Dent kapja a legkevésbé alkalmas az emberiség reményeit az űrbe vinni kitüntető címet. Arthurt az egyetemi évkönyvében úgy emlegették: „a legvalószínűbb, hogy egy lyukban él majd a Skót-felföldön, s nem lesz más társasága, csak a lelkiismerete.” Arthur szerencséjére, betelgeusei barátja, Ford Prefect, az illusztris csillagközi utazási almanach, a GALAXIS Útikalauz stopposoknak utazó informátora, optimista lelkületű volt. Ford rózsaszínben látta a világot ott is, ahol Arthur csak sötéten, így ketten együtt egész tűrhető űrutazó párost alkottak, hacsak nem tévednek a Junipella bolygóra, ahol a világ történetesen sötét rózsaszín.

Arthuron kívül csupán egyetlen földlakó maradt életben, Tricia McMillan, vagy menő űrbecenevén Trillian, egy fenemód ambiciózus asztrofizikus, aki egész életében hitt abban, hogy az élet nem kizárólag a földi életet jelenti. Eme meggyőződése dacára Trillian igencsak elámult, amikor elvitte a csillagokba Zaphod Beeblebrox, kétfejű világvándor és Galaktikus elnök.

Mit lehet mondani Beeblebroxról, amit ő maga még nem nyomtatott rá a pólókra, amelyeket Galaxis-szerte ingyen osztogattak minden il-Licit vásárláshoz? A leghíresebb pólószlogen a ZAPHOD IGENT MOND ZAPHODRA volt, noha még saját pszichiátercsapata sem tudta kiókumlálni, ez mit is jelent. A második kedvenc: BEEBLEBROX. ÖRÜLJ, HOGY ODAKINT VAN.

Egyetemes elv, hogy ha valaki veszi a fáradtságot és pólóra nyomtat valamit, akkor az szinte egészen biztosan nem száz százalékig valótlan, azaz több mint valószínűleg elég bizonyosra vehetően nem teljesen hamis. Követezésképp, amikor Zaphod Beeblebrox megérkezett valamelyik bolygóra, az emberek kivétel nélkül igent mondtak minden kérdésére, és amikor elment, örültek, hogy odakint van.

Ezeket a korántsem hagyományos hősöket összehozta a valószínűtlenség, és kalandok sorát élték át együtt, vagyis többnyire összevissza csámborogtak térben és időben, kvantumszófán üldögéltek, gáznemű komputerekkel társalogtak, és általában nem találtak értelmet vagy kielégülést az univerzum egyetlen szegletében sem.

Arthur Dent végül visszatért ahhoz a lyukhoz az űrben, ahol valaha a Föld forgott, és azt látta, hogy a lyukat betöltötte egy Föld méretű bolygó, amely megtévesztésig úgy nézett ki és úgy viselkedett, mint a Föld. Sőt, tulajdonképpen maga a Föld volt az, csak Arthur ezt nem tudta. Legalábbis ez az Arthur. Mivel otthona éppen egy Plurális zóna közepén helyezkedett el, a minket érdeklő Arthur a dimenziós tengelyen egy másik Földhöz csúszott, amit nem pusztítottak el a vogonok. Ez némileg feldobta a mi Arthurunkat, sőt megszokott pesszimista kedvét tovább rózsásította, amikor találkozott lelki társával, Fenchurchcsel. Szerencsére ezt az idilli időszakot az sem kurtította meg, hogy összefutott az egyik alternatív univerzumból való Arthurral, aki arra tekereghetett, feltehetőleg a Los Angeles-i BBC megbízásából.

Arthur és igaz szerelme a csillagok közt jártak, mígnem Fenchurch egy hiperűrugrás során, a beszélgetés kellős közepén eltűnt. Arthur felkutatta érte az univerzumot, és az első osztályú jegyekért értékes testnedvét megcsapolva fizetett. Végül ott ragadt a Lamuella nevű bolygón, ahol megélhetés gyanánt szendvicseket készített egy primitív törzsnek, amely a szendvicset menőnek tartotta.

Nyugalmát egy futár kézbesítette doboz zavarta meg, melyet Ford Prefect küldött, és a II-es számú GALAXIS Útikalauz stopposoknak egy példányát tartalmazta egy tenyérbe mászó, pándimenzionális fekete madár formájában. Trillian, akiből sikeres tudósító lett, szintén kiszállította a maga csomagját Arthurnak a lánya, Vakta Dent alakjában, aki az Alfa Centauri éjjeli járatának 2D üléséért való fizetségből fogant.

Arthur vonakodva szülőszerepet öltött, ám a kegyetlen tinédzserrel sehogy sem tudott zöld ágra vergődni. Vakta ellopta a II-es számú Útikalauzt, és elindult a Földre, ahol, úgy érezte, végre otthonra lel. Arthur és Ford követték, és Trilliant is ott találták már.

A II-es számú csak ekkor fedte fel célját. A vogonok, akiket irritált, hogy a Föld nem hajlandó dzssss maradni, azért szerkesztették a madarat, hogy visszacsábítsák a bolygóra a menekülteket, mielőtt végleg megsemmisítik a planétát minden dimenzióban, ezzel teljesítve eredeti parancsukat.

Arthur és Ford nyakficamító sebességgel a londoni Béta Klubba siettek, csak libamájpástétomot és kék bőrcipőt venni álltak meg. Hála a jó öreg dimenziótengely/Plurális zóna dolognak, Trilliant és Tricia McMillant egy téridőben találták, mindketten a feldúlt Vaktával ordítoztak.

Zavaros? Arthurnak is az volt, de nem sokáig. Amint észrevette az atmoszféra alsó rétegeit pulzálva átszelő zöld halálsugarakat, a nap összes aprócseprő gondja odalett – hiszen a zavarosság nem szeleteli millió égett darabra az embert, ellentétben a halálsugarakkal.

A vogon Prostatikus jól végezte dolgát. Nemcsak visszacsábította Arthurt, Fordot és Trillant a Földre, de sikerült rávennie a grebulon kapitányt, hogy pusztítsa el helyette a bolygót, ezzel megspórolva legénységének több száz vogonóra papírmunkát az elhasznált muníció miatt.

Arthur és barátai tehetetlenül ülnek a londoni Béta Klubban, és csak nézik, ahogy folyik a végső háború a Föld ellen, részt sem tudnak venni benne, hacsak az önkéntelen rángatózás és cseppfolyósodás nem számít annak. Ezen alkalommal a pusztító fegyverek nem vogon torpedók, hanem halálsugarak, de persze ha az ember a fogadófél, akkor az egyik bolygópusztító fegyver olyan, mint a másik…

1

A Maximegalon Egyetem egyik segédgondnoka szerint, aki gyakran cselleng az előadótermek előtt, a világegyetem tizenhatmilliárd éves. Ezt az úgynevezett igazságot harsányan kigúnyolta egy marék beatköltő Betelgeusén, akik állítják, hogy ennél nekik a pamutbársony válltömésük is öregebb. A minimum a tizenhétmilliárd, mondják, legalábbis a Dirr Durr Kis Nagy Bumm tekercs szerint. Egy tinédzser emberzseni egyszer tizennégymilliárdot állapított meg bonyolult számítássorozat alapján, melyben szerepelt a holdkő sűrűsége és a távolság két kamasz nőstény között az eseményhorizonton. Az egyik kevésbé jelentős asgardi isten ugyan kikotyogta, hogy olvasott valahol egy nagyobbacska kozmikus történésről tizennyolcmilliárd éve, de manapság, az istenek születése összeomlás – vagy ahogy azóta ismerik: Bazi Nagy Isteni Stikli – óta már senki nem törődik a magasról érkező kijelentésekkel.

Akárhány milliárd éves is a világegyetem, kétségtelenül milliárdokról van szó, és az öregember a tengerparton úgy nézett ki, mintha az ujjain számolta volna le legalább az egyik millió milliót. Bőre elefántcsontszín pergamenné kopott, és profilból nézve egy reszkető dőlt S betűre hasonlított.

A férfi emlékezett rá, hogy egyszer volt egy macskája, már ha az emlékek megbízhatóak, és nem csupán több trillió szinapszison keresztül létrejövő idegsejt-konfigurációk. Az emlékeket nem lehet ujjal megérinteni, nem lehet úgy érezni, mint most a görbe lábujjai közt átfutó hullámot. De persze mi a testi érzet, ha nem az agy elektromos üzenete? Abban akkor miért higgyen? Van a világegyetemben bármi megbízható, amit az ember megölelhet, amibe belekapaszkodhat egy pillangóvihar közepén, kivéve a hawaliusiai szélgátat?

Rohadt pillangók, dohogott a férfi. Amint rájöttek arra a dologra, hogy egy szárnycsapás mi mindent okozhat egy másik földrészen, milliónyi gonosz lepke állt össze bandába, hogy randalírozzon.

Ez csak nem lehet valóságos, gondolta. Pillangóvihar?

Ám akkor még több idegsejt ömlött át még több szinapszison, és suttogott valószínűtlenségi elméletekről. Ha valami nem történhet meg, akkor az eltökélten nem hajlandó nem megtörténni, amint lehet.

Pillangóvihar. Csak idő kérdése volt.

Az öregember elszakította tekintetét a jelenségtől, mielőtt valami más katasztrófa jutna eszébe és kezdene a megvalósulás felé kullogni.

Lehet bármiben bízni? Lehet bármiből vigaszt meríteni?

A lemenő nap a hullámok taraján félholdakat gyújtott, megfestette a felhőket, a pálmaleveleket ezüstre csíkozta, és megszikráztatta a verandái asztalon álló porcelán teáskannát.

Á, igen, gondolta az öregember. Tea. Egy bizonytalan és feltehetően illuzórikus világegyetem középpontjában mindig lesz tea.

Az öregember két természetes számot rajzolt a homokba sétapálcájával, melyet egy kiselejtezett robotlábból alakított át, majd nézte, ahogy a hullám elmossa a művét.

Az egyik pillanatban volt negyvenkettő, a másikban meg nem volt. Talán a számok sosem voltak ott, talán nem is számítanak.

Valami oknál fogva ezen a gondolaton az öregember vihogni kezdett, s az emelkedőnek nekidőlve visszatotyogott a verandához. Nagy csontrecsegés és faropogás közepette letelepedett egy fonott székbe, amely abszolút rokonszenvezett környezetével, és az androidjától valami rágcsálnivalót kért.

Az android teasüteményt hozott.

Jó választás.

Pillanatokkal később egy lebegő fémmadár hirtelen megjelenése átmeneti zavart eredményezett a koncentrált tunkolásban, és az öregember a teasüteménye nagy darabját a teába pottyantotta.

– Az ég szerelmére! – fortyant fel. – Van fogalmad róla, mióta dolgozom ezen a technikán? Tunkolás és szendvicsek. Mi más maradt az embernek?

A madár egykedvűen nézett rá.

– Egy egykedvű madár – mondta az öregember halkan, kiélvezve a kifejezés hangzását. Lehunyta azt a szemét, amelyik azóta nem szuperált rendesen, hogy lelkes lurkóként leesett egy fáról, és alaposabban megszemlélte a teremtményt.

A madár egykedvűen lebegett, fémtollai karmazsinszínben ragyogtak a napfényben, apró szárnyai örvényeket kavartak.

– Elem – mondta a madár olyan hangon, amelyről az öregembernek egy színész jutott eszébe, akit Othello szerepében látott a londoni Globe színházban. Elképesztő, hogy egyetlen szó mi mindenre képes.

– Azt mondtad, „elem”? – kérdezte, csak hogy megbizonyosodjon. Mert lehetett „belem” vagy „felem” is. A hallása már nem volt a régi, főleg a nyitómássalhangzóknál.

– Elem – ismételte a madár, majd a valóság hirtelen megrepedezett és darabokra hullt, akár egy széttört tükör. A tengerpart eltűnt, a hullámok megfagytak, meghasadtak és elpárologtak. Utolsónak a teasütemény tűnt el.

– Rohadt élet – motyogta az öregember, ahogy az utolsó morzsák elporlottak az ujjbegyein, majd hátradőlt a párnán az égbeli szobában, mely hirtelen körülvette. Hamarosan jön valaki, ebben biztos volt. Régi emlékei félhomályos barlangjaiból a Ford és a Prefect nevek bújtak elő szürke denevérekként, és társultak a közelgő katasztrófához.

Ahányszor a világegyetem darabokra hullt, Ford Prefect sosem volt messze. Ő meg az átkozott könyve. Mi is volt a címe? Ja, igen. Ha jól is vagy lakva, bemutatsz a torkosoknak.

Vagy valami nagyon hasonló.

Az öregember pontosan tudta, mit fog mondani Ford Prefect.

Nézd a dolog jó oldalát, haver. Legalább nem egy buldózer előtt fekszel, igaz? Legalább nem dobnak ki egy vogon űrhajó zsilipjéből. Egy égbeli szoba nem is olyan rémes. Lehetne rosszabb is, sokkal-sokkal rosszabb.

– És lesz is – mondta az öregember mélabús meggyőződéssel. Tapasztalatai szerint a dolgok általában rosszra fordultak, és ama ritka alkalmak, amikor a dolgok jobbra fordulással kecsegtettek, csak drámai előjátéknak bizonyultak a kataklizmikus rosszra forduláshoz.

Igen, ez az égbeli szoba elég ártalmatlannak látszik, de vajon milyen rémségek ólálkodnak a fodrozó falakon túl? Egyetlen olyan sem, ami ne lenne rémséges, ebben biztos volt.

Belenyomta ujját a puhácska falba, ami tápiókapudingra emlékeztette, és erre majdnem elmosolyodott, de idejekorán eszébe jutott, hogy rühelli a tápiókapudingot – azóta, hogy egy kötekedő ügyeletes teletöltötte vele a papucsát az Eaton House előkészítő iskolában.

– Blisters Smyth, te alamuszi görény – suttogta az öregember.

Ujjbegye egy pillanatra lyukat hagyott a felhőkön, s a lyukon át az öregember megpillantott egy magas tolóablakot és azon túl, az üvegen túl… egy halálsugarat?

Az öregember tartott tőle.

És egész eddig milyen szépen nem történt semmi.

Ford Prefect álma megvalósult, már ha az álom arról szól, hogy Han Wavel egyik ötcsillagos, természetes erózió révén létrejött, hedonista ultraluxus szállodájában tartózkodik, minden éber órájában maradandó károsodás mennyiségű egzotikus koktélt fogyaszt, és különféle fajtájú egzotikus nőkkel hetyeg.

És a legjobb: az egész kényeztető és valószínűleg élethosszcsökkentő csomagot fedezi a Hamm-O-Plussz kártyája, amelyen nincs limit, hála egy kis kreatív számítógép-babrálásnak, még az Útikalauz irodáiban jártakor.

Ha annak idején egy fiatalabb Ford Prefect kap egy üres lapot, és megkérik, egy rövid bekezdésben írja le, mi a leghőbb kívánsága a jövőre nézve, az egyetlen szó, amely a fentiektől eltért volna, a „valószínűleg” határozószó. Feltehetően.

Han Wavel szállodái olyan obszcén luxussal voltak ellátva, hogy egy brequindai hím a saját anyját is eladta volna egyetlen éjszakáért a Homokvár Hotel hírhedt vibro lakosztályában. Ez persze nem is olyan felháborító, mint amilyennek hangzik, mivel a Brequinda bolygón a szülő bevett fizetőeszköz, és egy jó fogsorú, ízlésesen hidratált hetvenéves bármikor beváltható egy középkategóriájú családi moto-járműre.

Ford talán egyik szülőjét sem adta volna el, hogy finanszírozza homokvári tartózkodását, de volt egy másod-koponyaalapi unokatestvére, akivel több baj volt, mint amennyi nem.

Ford minden este felment a bélvonóval tetőtéri szobájába, brekegett az ajtónak, hogy belépést nyerjen, majd némi időt szakított rá, hogy megbámulja véreres szemeit a tükörben, mielőtt arccal a mosdóba ájult.

Ez az utolsó éjszaka, esküdött meg minden éjjel. Előbb-utóbb a testem csak fellázad, és összeomlik, nem?

Mi állna a gyászjelentésében a GALAXIS Útikalauzban? Rövid lenne, az fix. Pár szó. Talán éppen az a két szó, amivel a Földet jellemezte oly sok évvel ezelőtt.

Jobbára ártalmatlan.

A Föld. Nem történt a Földön valami igen szomorú, amire gondolnia kéne? Miért van az, hogy egyes dolgokra emlékszik, mások viszont annyira tiszták, mint egy ködös reggel az örökösen ködös Nefológia bolygó Ködös Lankáin?

Általában ennél a szentimentális fázisnál történt, hogy a harmadik Gégepukkasztó az öntudat utolsó cseppjei is kifacsarta Ford elázott agyából, aki kettőt vihogott, egyet kotkodácsolt, mint a rodeótyúk, majd szinte tökéletes ívű zuhanást intézett a legközelebbi fürdőszobai edénybe.

Ennek ellenére minden reggel, amikor felemelte fejét lakosztálya mosdójából (ha szerencséje volt), Ford csodálatosan felélénkült. Se másnaposság, se sárkánylehelet, még csak egy elpattant ér sem tanúskodott a szemfehérében az előző éjszakai kicsapongásról.

– Te aztán tökös fickó vagy, Ford Prefect – méltatta magát rendre. – Az bizony.

Valami bűzlik itt, mint a hal, állította ritkán meghallgatott tudattalanja.

Hal?

Viszlát, és kösz a…

Nem volt valami a delfinekkel? Igaz, azok nem halak, de ugyanazon az élőhelyen… élnek.

Gondolkodj, te csökkent elméjű! Gondolkodj! Már százszor be kellett volna krepálnod. Amennyi koktélt vedeltél, már nemcsak magadat, de több verziódat is bepácoltad. Hogyhogy még élsz?

– Amíg élek, elélek – mondogatta Ford, és gyakran kacsintott is magának a tükörben, megcsodálva, milyen fényes lett a haja, mennyire kiemelkedett az arccsontja. És mintha álla is kezdene nőni. Igazi finom metszésű áll.

– Ez a hely jót tesz nekem – győzködte tükörképét. – A fotopióca-borogatás meg a sugárzó vastagbéllemming-kezelések felturbózzák a testemet. Tartozom Ford Prefectnek azzal, hogy még maradok.

És így is tett.

Az utolsó nap Ford víz alatti masszázst terhelt a kártyájára. A masszőz egy damograni pompon tintahal volt, tizenegy karja és ezer tapadókorongja Ford hátát dögönyözte, erős tapotement-mozdulatokkal tisztította meg eldugult pórusait. A pompon tintahalak általában súlyosan túlkvalifikáltak az efféle munkához a wellnessiparban, csakhogy az ikszedik doktorátusuk megszerzésétől elcsábítja őket a magas fizetés, a planktonban bővelkedő medence és annak ígérete, hogy a zeneipar tehetségkutatóit is masszírozhatják, s így talán sikerül lemezszerződéshez jutniuk.

– Találtál mostanában új tehetséget, barátom? – kérdezte a tintahal, bár nem túl nagy reményekkel.

– Nem – felelte Ford, s buborékok ömlöttek a plexisisak alól, arca pedig narancssárgán fénylett a foszforeszkáló kövek kellemes izzásában. – De egyszer volt egy kék bőrcipőm, ami azért nem rossz eredmény. Még most is van egy… a párja inkább mályva, mert csak másolat.

A tintahal beszéd közben bekapott egy elhaladó planktont, ami kicsit szétzilálta a beszélgetést.

– Nem tudom, hogy…

– Hogy mi?

– Még nem fejeztem be.

– De elhallgattál.

– Valami csillant. Azt hittem, ebéd.

– Te csillant eszel?

– Nem, nem csillant.

– Helyes, mert a csillan tulajdonképpen a csüllen kicsinye, ami pedig mérgező.

– Tudom. Csak azt akartam mondani, hogy…

– Megint csillant?

– Pontosan. Szóval tényleg nem vagy tehetségkutató? Vagy ügynök?

– Nem.

– A Zark szerelmére – fakadt ki egy profihoz nem illő módon a tintahal. – Két éve dolgozom itt. Azt ígérték, hogy a tapadókorongjaimból is tehetségkutatók és ügynökök jönnek majd ki. És egy sem jött. Egyetlen egy sem. Tudod, haladó kazoo-t tanultam.

Egy ilyen feladott labdának Ford nem tudott ellenállni. – Haladó kazoo? Mennyire lehet haladó a kazoo művészet?

A tintahal megsértődött. – Elég haladó, ha egyszerre ezren tudsz játszani. Egy kvartettben is benne voltam. El tudod képzelni?

Ford megpróbálta. Lehunyta a szemét, élvezte a tapadókorongok hupp-pupját a hátán, és elképzelte, hogy ezer kazoo szól tökéletes víz alatti harmóniában.

Kicsivel később a tintahal fél tucat karjával átfogta és gyengéden megfordította. Ford fél szemmel felsandított a tintahal kitűzőjére.

Barzoo vagyok, állt rajta. Használj, ahogy tetszik.

És alatta kisbetűkkel:

Allergiás vagyok a gumira.

– Szóval, Barzoo, milyen zenét játszottál?

A masszőr nekilátott a csápjaival pumpálni, heves áramlatokat keltve, csak utána válaszolt.

– Jobbára régi dalokat. Feldolgozásokat. Hallottál már Pörkölt Desiatóról?

Igen, hallottam ezt a nevet, döbbent rá Ford, de nem tudta hová tenni. A dolgok minden egyes nappal zavarosabbá váltak.

– Pörkölt Desiato. Nem volt ő halott egy darabig?

Barzoo oldalt billentette a fejét, úgy gondolkodott. Tintahalcsőre kinyílt, de rá se hederített a közelben elsuhanó vékony planktoncsíkra.

– Hé, ha nem emlékszel, ne is törődj vele – nyugtatta meg Ford. – Ezen a helyen nekem is gondjaim vannak az emlékezetemmel. Az olyan apróságokkal, hogy mióta vagyok itt, mi a célom az életben, melyik lábamra vegyem fel a cipőt. Meg hasonlók.

A tintahal nem reagált, karjai úgy nehezedtek Ford felsőtestére, akár az átnedvesedett kötelek.

Ford nagyon remélte, hogy Barzoo nem halt meg hirtelen, de ha a tintahal mégis átkerült a tiszta energia szintjére, a tapadókorongok vajon elvesztik a szívóhatásukat vagy átváltanak valami halálszívó módba? Nemigen szerette volna a pihenése többi részét azzal tölteni, hogy csápokat távolíttat el a testéről sebészileg.

Akkor Barzoo pislogott egyet.

– Hé, haver – sóhajtott Ford, és buborékok törtek elő sisakjából. – Isten hozott. Egy pillanatra azt hittem, már…

– Elem – mondta a tintahal. – Elem.

Eddig észre sem vettem, hogy a tintahal teljesen olyan, mint egy madár, gondolta Ford.

Aztán a víz alatti masszázsbarlang szertefoszlott, és Ford Prefect egy kék színű, égbeli szobában találta magát.

Ismerős alak üldögélt a szemközti sarokban.

– Aha – emlékezett Ford

Útikalauz-jegyzet: Az emlékezés általában kétfázisú folyamat, párbeszéd az agy tudatos és a tudattalan része között. A tudattalan nyit azzal, hogy feldobja a releváns emléket, amely cselekedet öndicsérő endorfinok raját szabadítja fel.

– Szép volt, cimbi – mondja a tudat. – Ez az emlék most tökre kapóra jön, és totál nem emlékeztem, hová raktam el.

– Szívesen, haver – mondja a tudattalan örömmel, hogy végre elismerik a közreműködését. – Kettőn áll a vásár.

Aztán a tudat átnézi a bejövő tálcába érkezett emléket, majd leüzen a záróizomnak, hogy készüljön a legrosszabbra.

– Miért emlékeztettél erre? – hőbörög a tudattalannak. – Ez rettenetes. Iszonyú. Nem akartam emlékezni rá. Szerinted mi a fészkes fotonért dugtam az agyam legbelső sarkába?

– Utoljára segítettelek ki – motyogja a tudattalan, és visszavonul önmaga sötétebb részére, ahol a csúnya gondolatok raktározódnak. – Nincs nekem rád szükségem – dohog magában. – Csinálok magamnak másik személyiséget ezekből a cuccokból, amiket eldobtál. – És a gyermekkori erőszak, ignorálás, alacsony önbecsülés és előítélet így veti el a skizofrénia magvait.

Szerencsére a betelgeuseiaknak nincs tudattalanjuk, szóval minden rendben.

– Aha – ismételte Ford, majd egyből utána, hogy: – A francba.

Óvatosan elindult az égbeli szobában, meglepődve, hogy egyik lába egy pillanatig villódzott.

Nem vagyok valóságos, gondolta, és ez pont elegendő volt ahhoz, hogy tűt szúrjon állhatatosan derűlátó kedvének buborékjába, ám gyorsan magához tért, ami a szoba másik lakójának láthatóan még nem sikeredett.

– Nézd a dolog jó oldalát, haver – szólt oda a földlakónak. – Legalább nem egy buldózer előtt fekszel, igaz? Legalább nem dobnak ki egy vogon űrhajó zsilipjéből. Egy égbeli szoba nem is olyan rémes. Lehetne rosszabb is, sokkal-sokkal rosszabb.

És nemsokára lesz is, ha jól sejtem azt, hogy mi folyik itt, gondolta Ford, de eme véleményét már nem öntötte szavakba. Arthur úgy festett, mint aki már megkapta az aznapi rosszhíradagját.

Trillian Astra csillagközi riporter eltöltött néhány izgalomban bővelkedő percet a sajtóhelyiség mosdójában, mielőtt elindult az előadóterem felé, élete feltehetőleg legnagyobb interjújára. Ünnepelt karrierje során Trillian egy évig beépített prostatikusként dolgozott a vogonok között a Megabrantis halmazban. A bal lába lefagyott, amikor a bányafosztogatók az Orion Bétán lerohantak egy madranittárnát, és nemrégiben rátámadt egy holisztikus fogszabályozó orvos, amikor volt olyan vakmerő, hogy a fogsor-kiegyenesítő kántálás hatékonyságáról kérdezze.

Az egész Galaxis ismerte Trillian nevét. Karrierje csúcsán féltek tőle kétes politikusok, mozimogulok és terhes, egyedülálló hírességek az Alfa Centauritól a Viltvodle–VI-ig, ám ezen a napon az ő vállára telepedett rá a félelem kísértete.

Vakta Dent, a Galaxis elnöke. A lánya. Szimuladás a Maximegalon Egyetemről élőben ötszázmilliárdos közönségnek.

Trillian ideges volt. Nem, rosszabb annál. Rémült. Nem látta a lányát azóta, hogy…

Istenem, hökkent meg, pontosan nem is emlékszem, mikor láttam utoljára Vaktát.

Próbálta a bevett szertartással megnyugtatni magát.

– Vén rókához képest jól nézel ki – mondta a tükörnek.

– Komolyan mondod, dhágám? – kérdezte a tükör, érezhetően erősen megsértődve azon, ami érzékelői előtt megjelent. – Ha igen, akkor elég alacsony a mércéd.

Trillian felfortyant: – Hogy merészelsz? Ha láttad volna, amit én láttam, ha átmentél volna azon, amin én átmentem, akkor te is igazat adnál, hogy nagyon jól nézek ki.

A tükör sóhaja megrezegtette a keretébe épített nyolc zseléhangszórót.

– Elég a történelemórából, dhágám. Én nem értek a múlthoz, csak a jelent kommentálom. És jelenleg, meg kell mondanom, úgy nézel ki, mint Eccentrica Gallumbits a harmadik ciklusában. És hidd el nekem, szívem, a harmadik ciklusára a vén szukából szinte csak folyadék és gáz maradt. A helyedben én vennék magamnak egy jó kis törülközőt és fürdőköpenyt, és csak…

Trillian öklével a tükör némítójára csapott.

Mikor kezdték él a tükröknek személyiséget adni? Még emlékezett arra az időre, amikor csak drága androidoknak és egy-egy különleges ajtónak volt a Szíriusz Kibernetikai Társaság gyártotta Valódi Egyedi Személyisége.

Ha Trillian nem is akarta hallani a tükör mondandóját, azt azért elismerte magában, hogy igaza van.

Öregnek néz ki. Sőt: vénnek.

Mert vén is vagyok, a Zark verje meg. Százöt éves. Mármint az, ami maradt belőlem.

Az évek teltével ugyanis Szub-Éta riporteri munkája szép lassan felemésztette Tricia McMillant, s hamarosan csak Trillian maradt. Ez nem szimplán metaforikus állítás, Trillian Astra mindig is kész volt feláldozni a csatornáért mindent: barátait, családját, különböző testrészeit.

A lábát az Orion Bétán vesztette el a bányászzavargásokban. Bőrszövetének hetven százalékát egy plazmasugár borotválta le a frontvonalban a Carfrax gammabarlangjaiban. Bal kezét és alkarját összetaposta egy homokkúszó lánctalpa a Dordellis-háborúkban, jobb szemét pedig kinyomta egy kis zászló hegyes rúdja egy Wango-Pango bakfis jégshow alatt a Gagrakackán.

Így Trillian McMillanből megmaradt az eredeti agy (hozzáadott nu-folyadékkal), egy barátságtalan szem, két pofa (egy fenék- és egy arc), egy rakás kisebb csont, valamint két és fél liter embervér. A többi három liter technikailag nem vér volt, hanem könny, amit a Hastromil csillagrendszerben őshonos kis emlősöktől, az EzüstNyelvű Ördögökből nyernek ki. Ezeket a szerencsétlen kisemlősöket kíméletlenül kizsákmányolják, mivel minden egyes porcikájuk jól hasznosítható, zsanéros ezüstnyelvüktől kezdve egészen a gondolathullámaikig, amelyek a videovétel felturbózására használhatók fel, mondjuk egy gödör mélyén. Azok a filozófusok, akik a Bábel-halra hivatkozva tagadják Isten létezését, az ENYÖ-re hivatkozva érvelnek a Sátán mellett, mely érvelés simán aláássa saját logikájukat, ahogy azt még egy burgonya is látja, ha áramot vezetnek bele. De miért is zavarná ez őket? Az agytornászok imádják az ellentmondást.

Ironikus módon Trillian azért ment a Hastromil csillagrendszerbe, hogy tudósítson egy gyűlésről az ENYÖ védelmében, amikor elütötte egy ENYÖ alakú léggömb, melyet, még ironikusabb módon, ENYÖ-irhából készítettek, s ezt az iróniát aztán aduval ütötte, hogy ENYÖ-transzfúziót kapott, miközben ráadásul „Védjük meg az EzüstNyelvűeket!” pólót viselt. Később maga Trillian jelentette, hogy ez a helyszínen tapasztalt irónia-túladagolás a gyűlésen résztvevő tizenegy szimpatizáns halálát okozta. Illetve tizenkettőét, ha az egyik már eleve depressziós szimpatizánst is hozzászámoljuk.

Trillian végigsimította a műbőrt az arcán. Sima volt, csak kicsit túl feszes. A fickó a szépségszalon recepcióján azt ígérte, hogy arca a viselés során ellazul. De nem lazult. Rosszabb napokon úgy nézett ki az arca, mint egy lufiba nyomott koponya.

A csatorna egyik vezetője egyszer úgy jellemezte őt: karcsú, sötétes bőrű emberpéldány, hullámos, hosszú fekete hajjal, fura kis gomborral és nevetségesen barna szemmel.

Többé már nem.

A mai a rosszabb napok közé tartozott.

Vakta. Ennyi év után.

Ha a lánya szemébe nézett, mintha saját bűntudata tavába pillantott volna.

Trillian tenyerével a tükörre csapott.

– Aú! – bírálta felül a némítást a tükör. – Hé!

Trillian rá se hederített.

Össze kell szednie magát. Egykor a Galaxis legjobban tisztelt riportere volt, ami nem kis eredmény. A bűntudatot egy dobozba zárja a gyomra mélyén, és végzi a munkáját.

Trillian gondosan megigazított egy fodrot belőtt álhajában, kihúzta a vállát és belépett az előadóterembe, hogy meginterjúvolja a lányát, aki egy alacsony gravitációjú termékenységi klinikán fogant Barnard Csillaga közelében.

Trillian megborzongott. Mintha a reggeli rosszullét nem lett volna elég, még ott volt az alacsony gravitáció is.

Vaktának minden oka megvolt rá, hogy gyökértelennek érezze magát: az apja egy kémcső volt, a szülőbolygója – ha egyáltalán beszélhetünk ilyenről – több dimenzióban is el lett pusztítva, az anyja pedig egy pillantást vetett rá, majd úgy döntött, hogy olyan karriert folytat, amelynek révén hosszú időt tölthet távol tőle.

Nem csoda, ha ezek után Vakta kissé fagyosan viselkedik.

Vakta Dent, a Galaxis elnöke a színpadon ült törökülésben egy lebegő tojásfotelben, és halkan kántált.

– A kis őrlőfog előtt a szemfog előtt az oldalsó metszőfog előtt a középső metszőfog. Fogaaaaak, helyetekre!

A függönyt még nem húzták el, de a súlyos szöveten keresztül is hallotta a tömeg zsibongását. Bársonyfüggöny volt, nem holografikus: ezt a költséges beszerzést Vakta erőszakolta ki nagy nehezen az egyetemtől. Noha az elnök korántsem volt haladásellenes, hitt abban, hogy kell még legyen helye a hagyománynak is a Galaxisban.

Finoman elmosolyodott, amikor anyját bevezették a színpadra. Messziről nézve, akár az is megbocsátható lett volna, ha valaki úgy látja, hogy a szerepek fordítottak, és Trillian az elnök lánya, ám közelről az igazság szembeszökő volt. Trillian arcáról lerítt a sebészi patina.

A riporter léptei elbizonytalanodtak, ahogy megpillantotta a lányát, de aztán gyorsan összeszedte magát.

– Jól néz ki, elnök asszony – mondta azzal a tipikus riporteri kiejtéssel, ami valahol a ZZ9 szektor és Asgard közé esett.

– Ahogy maga is, anyám – felelte Vakta.

Trillian letelepedett egy tojásfotelbe, és a jegyzeteibe pillantott.

– Vakta Törzsutas Dent elnök. Még mindig sok nevet használ?

Vakta higgadtan mosolygott, mint aki már évtizedek óta hisztériamentes. – És maga, Trillian Astra, még mindig a rosszabbikat?

Trillian feszesen elmosolyodott. Ez nem lesz könnyű interjú.

– Miért most, Vakta? Az utóbbi húsz évben talán tucatszor találkoztunk. Miért most, amikor a karrierem leszálló ágban van? A New Betel szépségszalonjaiból megyek életem legnagyobb interjújára.

Vakta megint elmosolyodott, finoman meggyűrve szabad levegőn edzett arcát. Őszcsíkos haja merev volt a napfénytől és sós víztől.

– Tudom, hogy régen volt, anya. Túl régen. – Megsimogatta a nyaka köré tekert kis szőrgömböt, ami halkan felnyávogott. Trillian apró fogakat meg egy farkat látott. Elcsüggedt.

– Hallottam már erről az izéről. Állandó kísérőd. Valami egérféle, nem? Cuki.

– Ő nemcsak egy cuki egér, anya. Ő Nyökte, a társam. Egy nyúzga. Teljesen kifejlett példány. Félkilónyi tudás, mind telepatikus. – Aztán robbantotta a bombát. A karriergyilkost. – Tegnap összeházasodtunk.

Trillian bőre még feszesebb lett, mint egy pillanattal korábban volt. – Összeházasodtatok?

– Szellemi kötelék, nyilván. Habár Nyökte szereti, ha csiklandozom a pociját.

Nem eshetsz szét, szuggerálta magát Trillian. Profi vagy.

– Tisztázzuk csak ezt. Telepatikusan kommunikálsz… Nyöktével?

– Persze. A kommunikáció tartja egyben a családot. Nem hallottad még?

Ezen a ponton Trillian riportermódból átkapcsolt anyamódba.

– Vegyél vissza a kontrákból, ifjú hölgy. Az életedről beszélünk. Vakta Dent vagy, a Galaxis elnöke. Te egyesítetted a Föld törzseit. Te felügyelted az első kapcsolatteremtési ceremóniát. – Trillian most már állt. – Te jártál élen a gazdaságos űrmeghajtás kifejlesztésében. Te harcoltad ki az egyenlő jogokat az idegeneknek.

– És most magamnak is akarok valamit.

Trillian megfojtott egy képzeletbeli Nyöktét tíz centire az igazi előtt. – De ne egy futóegeret. Ne egy Zark verte futóegeret. Hogyan lesz egy futóegértől unokám?

– Nem akarunk gyereket – felelte Vakta vidáman. – Utazni akarunk.

– Miről beszélsz? Ez egy rágcsáló.

– Ő – mondta nyomatékosan Vakta – egy nyúzga, mint azt te is nagyon jól tudod. És azt hittem, hogy ha valaki, akkor te meg fogod érteni a kapcsolatunkat. A félelmetes Trillian Astra. Minden ember bajnoka, kivéve a saját lányát.

Trillian mintha fényrészecskét pillantott volna meg a félhomályban. – Várjunk csak. Mi van? Ez rólam szól? Azért teszed tönkre az életed, hogy visszavágj nekem? Ez elég nyakatekert bosszú, Vakta.

Vakta megcsiklandozta férjét, mire az kuncogott. – Ne nevettess, anyám. Azt akartam, hogy te mutasd be a vődet a Galaxisnak. Ez teszi fel a koronát a riporteri karrieredre, és összehoz minket mint családot.

Trillian ekkor megértette Vakta kegyelemdöfésének zsenialitását. Ha a 3D Spektro-Vízióban bejelenti ezt a frigyet, ő lesz köznevetség tárgya. Ha nem, örökre elveszíti a lányát, aki ráadásul kihasználva a helyzetet még egy terminusra megválasztatja magát elnöknek. A nyúzgák minimum rá szavaznak, és belőlük eleve zilliónyi van.

Trillian teste görcsösen megrándult. Férjhez ment!

– Felejtsd el, Vakta, engem nem használhatsz fel arra, hogy értelmet adj a kapcsolatodnak. Amint kilépek innen, felkutatom apádat, majd ő gatyába ráz téged.

Vakta rázkódott a nevetéstől, jól megijesztve férjét. – Arthur?! Van sejtelmed, mit meg nem tesz, hogy kerülje a konfrontációt? – Elhallgatott, fejét oldalt billentette. – Nyökte azt mondja, és én egyetértek, hogy igenis neked kell ezt bejelentened, anya. A Galaxis szenzációt vár.

– Teljesen kizárt. Nem hagyom, hogy manipuláljanak.

– Csak azt, hogy irányítson a csatorna, mint egy robotot. Mert az is vagy. Innen hallom a zümmögést. Érzem az áramköreid szagát. Van olyan részed, ami valóságos? Össze tudsz kapcsolni az emberanyámmal? Esetleg tudod, hol van eltemetve a gerince?

Trillian szinte megkönnyebbült, hogy a civilizáltság álcája végleg lepörkölődött.

– Kapd be, Vakta.

Az elnök bólintott. – Igen, Nyökte. Ő ilyen. Most már nem csodálkozol, hogy nehéz olvasni bennem, ugye? A sok falon, amit az elmém köré felhúztam.

Trillian majdhogynem visított: – Egy rohadt jojóhoz beszélsz!

Nyökte erre láthatóan reagált.

Útikalauz-jegyzet: Noha a nyúzgáknak nincs fülük, rendkívül érzékenyek a vibrációra, és szélsőséges körülmények között akár fel is robbanhatnak. Thor, az asgardi isten és egykori rockbálvány, állította be a spontán nyúzga detonáció rekordját, amikor az „Elkalapállak” című új dalát mutatta be egy harci szekérről, amely a Squornshellous Delta körül keringett. Az előző rekordot a Katasztrófasújtotta Terület csillagközi rockzenekar tartotta, akik egy hangfalat dobtak egy vulkán kráterébe, ahol a nyúzgák éppen a Statikus Elektromosság Fesztivált tartották.

Nyökte szőre felborzolódott, apró száj nyílt rajta, aminek most mintha csőre lett volna.

– Elem – mondta Nyökte vezeték- és karomhangon.

– Hogy? – nézett Trillian. – A nyúzga beszélt? Na ez már hírértékű.

– Elem – ismételte Nyökte némi sürgető éllel.

A függöny felment, ám mögötte nem volt közönség, csak egy égbeli előadóterem és két emberalak.

Vakta és Trillian felállt és tátott szájjal bámult; ezzel a kettejük közti családi hasonlatosság azonnal nyilvánvaló vált a különféle műtétek és implantátumok dacára is.

– Mi folyik itt? – kérdezte az elnök hirtelen magasabb hangon. – Anya? Mi folyik itt? Hol vannak az újságírók?

– Ne ess pánikba! – próbált Trillian nem remegő hangon felelni. – Valami történik.

– Valami történik? – sipított Vakta. – Ennyi? Ikszezer évet töltöttél terepen, és csak azzal tudsz előrukkolni, hogy valami történik? Ez emberrablási kísérlet, az bizony. Áttranszportáltak bennünket valahová.

Trillian hunyorogva vizslatta az emberi alakokat, akik egyre ismerősebbek lettek, mintha a feledés zöldhályoga foszlana szét lassan a szeméről.

– Emberrablás? Nem hiszem. Ezek ketten biztos nem. Ők ártalmatlanok… jobbára.

Vakta felvette kedvenc elnöki beállását: szétvetett láb, karba font kéz.

– Ti, ott ketten. Mit csináltatok? Követelem, hogy mondjátok meg, hol vagyunk.

Az alacsonyabb férfi most vette észre az újonnan érkezetteket; lassan rájött, hogy azok egyike kiabál neki.

– Szerintem inkább az a kérdés, mikor vagyunk, és talán hogy ki hozott ide, és szorosan utána hogy van-e itt bárkocsi?

Vakta komor képet vágott. – Van-e itt bárkocsi, na szép. Szemtelenkedj csak, ha akarsz, fiatalember. Tudom, hogy a lelked mélyén te is olyan rémült vagy, mint mi.

A fiatalember elmosolyodott. – Én a Betelgeuséról jöttem, Vakta. A „lelked mélyén” nálunk nem sikk.

Vakta ajkára odafagyott a riposzt, amikor hirtelen felismerte a másik férfit, és a tudás úgy eltalálta, akár az arcába dobott Diliny-O-Torta.

– Apa? Apu? Apuci?

– Egyet válassz ki – javasolta a betelgeuse-i. – Könnyebb lesz a társalgás.

Trillian elindult át az égbeli szobán; szaporábban mozgott, mint évek óta bármikor.

– Na, lássuk, apád mit szól ehhez a házassághoz.

Vakta hirtelen sokkal fiatalabbnak látszott. – Apu! – vonította. – Apu! A hülye anyám utálja a férjemet!

Az apaalak feje lekókadt. Nagyon szeretett volna egy csésze teát.

2

Ford Prefect körbejárta az égbeli termet, rálehelt a falakra, hogy a felület bepárásodik-e, ijesztő pofákat vágott, ellenőrizendő az elborzadási faktort, s végül az ingujján át óvatosan megérintette. Amikor inge szövetének elektronjai nem hevültek fel, Ford immár biztonságosnak ítélte ujjal is megbökni a falat. Megtette, s a fal hullámfodrot vetett, képeket sugárzott szét a teremben nyúzgaesküvőről, tengerparti bungalókról és vad partikról. Amikor a fodrok elcsitultak, az emléküledékek is leülepedtek, és a fal újra azúr égbolt lett.

– Ha kérhetem, ezt ne – mondta egy hang, mely mindenhonnét jött. – A mutatóm már így is vörösben van, hogy egy régi mondással éljek. Ha képes vagy nyugton maradni, egy ideig még össze bírom tartani ezt a képzelményt.

– Azt akarod mondani, hogy ez az egész szoba egy képzelmény? – bökte meg újra a falat Ford.

– Most komolyan… Az előbb kértem… Igen, az, képzelmény. Ez a váróterem csak a fejetekben létezik. Mindegyikőtök fejében. Ez egy virtuális szoba. Szeretnéd, hogy még más módon is átadjam ezt az információt?

Ford megvakarta az állát, és csalódottan érezte, hogy nem is olyan finom metszésű, mint Han Wavelnél volt. – Mondjuk, videón?

Az égfalak teljesen eltűntek, helyettük egy robotmadár sokszoros képe jelent meg, amely türelmetlenül kopogott a karmával.

– Á – ismerte fel Ford –, a II-es számú GALAXIS Útikalauz stopposoknak. Sejtettem. Nem láttalak, amióta… – Ford átfutotta kérgesedő emlékeit – amióta megpróbáltad szétrobbantani a Földet.

– Azóta nem – mondta a madár. – Olyan régóta. Most mondd meg.

– Látom, a tollaidat aranyra cserélted.

– Ez egy képzelmény, betelgeusei. Úgy jelenek meg, ahogy óhajtom. Mint te az üdülőben. Emlékszel az álladra?

Ford vágyakozva sóhajtott. – Naná. Olyan gromek volt. Azzal az isteni állal olyan árnyékot vetettem, hogy csak na.

– Én láttam már pár istent – jegyezte meg a madár. – Nem mindegyiknek csúcs az álla. Szerinted Loki miért kultiválja azt a szakállt?

Ford járkált kicsit. – Térjünk vissza inkább a kérdésemre. Mutatod a videót?

G2U2S2 az ajkát biggyesztette, ami nem kis teljesítmény, ha valakinek csőre van. – Nem hallottad, amit mondtam? A mutatóim vörösben vannak. Már nem sokáig tudom egyben tartani a várótermet.

– Semmi flanc, egy sima régi vágású 2D animáció is megteszi. Tudom, hogy megy, ha nagyon akarod.

A madár sokatmondón a szemét forgatta, majd eltűnt az egyik falról. Helyén fekete képernyő nyílt, melyen négy neon pálcikaember látszott. Az egyiknek döbbenetes ciciköröket rajzoltak, egy másiknak meg nemigen volt álla.

– Haha – mondta Ford az égnek. – Nagyon vicces.

Rajzolt madár jelent meg a képernyőn, a négy ember feje fölött lebegett.

– Üdvözlöm a videobemutatón, melynek azt a címet adom: Virtuális valóság idiótáknak.

Ford felemelte egyik ujját. – Ezt azt jelenti, hogy az emberek a virtuális valóságban idióták, vagy hogy idiótáknak magyarázod?

A madár rá se hederített. – Én mint pándimenziós, megahaladó, mindentudó útikalauz, felszerelve a legkiválóbb Szerv-O-Aggyal, képes vagyok tíztrillió számításra szimultán…

Ford megkopogtatta a képernyőt. – Le tudnád kicsit halkítani és előrepörgetni? Tuti, hogy rossz hír jön, és jó lenne, ha elsőnek én birkóznék meg vele. Vannak itt olyanok, akik nem fogadják túl jól a rossz híreket. Szeretném kicsit kozmetikázni az igazságot, mielőtt előrukkolok vele.

– Ha nem akasztanál meg állandóan…

– Befejeztem. Kérlek, folytasd.

A madár megköszörülte a torkát. Teljesen feleslegesen. – Hol is tartottam. Ilyen fejlett biohibrid organizmusként pofon egyszerű volt egy-egy idegsugarat mindegyiktek agyának álomközpontjába bökni… a tiédet kicsit nehéz volt megtalálnom, betelgeusei, mármint az agyadat… aztán összekapcsolni az ideghálózatokat egy központi szerveren, azaz saját magamon keresztül.

Ford a homlokát ráncolta. – Mutass pár mozgóképet.

A képernyőn a madár szárnycsúcsának végéből kék sugarak fakadtak, behatoltak mindegyik ember fejébe, majd a másik fülükön kilépve a G2U2S2 homlokán konvergáltak.

– Szóval elaltattál bennünket, és álmot adtál?

– Életet adtam, hosszú ideig.

– De virtuális élet volt? Nem mentünk sehová?

– Így van. Sehová és semmikor.

– Szóval Szerv-O-Agy? Komolyan?

– Próbáltam velősen fogalmazni.

Ford megint megbökte a falat, ezúttal két ujjal, majd nézte, ahogy az emlékfodrok körbefutnak a falakon, és összekeverednek. – Szóval minden álom, nem csak ez a szoba?

– Nem – felelte a hang hűvösen. – Nem csak ez a szoba.

Újabb bökés. – Időben vissza meddig?

– A Béta Klubig.

– Béta Klub. Ez valamiért ismerősen harangozik. Béta Bim Bam Klub. – Ford megtorpant. – Szent sintérítő!

– Megköszönném, ha nem káromkodnál – intette II-es számú GALAXIS Útikalauz stopposoknak. – Úgy programoztak, hogy olyankor megsértődjek.

– Kit nem?

Útikalauz-jegyzet: Ez szó szerint igaz a cyphrolokra a Sesefras Magna gázóriáson a Plejádok halmazban. A cyphrolok apró, szabadúszó, gerinctelen hasállatok, akik elnyelik a ragadozóik sugározta ellenséges energiát, s azzal működtetik saját szervezetüket. Ettől a ragadozók feldühödnek, így a cyphrolok még gyorsabban úsznak a gázóceánban. A Sesefras Magna gázsárkányai megtanulták, hogy érdemes közömbösen közeledni a cyphorolokhoz, fütyörészve vagy úgy téve, mintha elejtett aprót keresnének. A cyphrolok mindig beveszik ezeket a trükköket, mivel a természet nagy energiaszűrőkkel, viszont parányi kamudetektorokkal áldotta meg őket.

Ford még mindig emlékezete ködében tapogatózott. – Béta Klub? Londonban? De az… gőzöm sincs, mikor volt.

– Akkor volt és most van. Az én észlelésem szűrők nélküli, létezésem minden pontját egyszerre látom.

– És mi van velünk, silány lényekkel, akik szűrőkön keresztül érzékelünk? – Ford nem nagyon kedvelte ezt a madarat, és úgy vélte, akkor sem kedvelné, ha már pár Gégepukkasztó lecsúszott volna a torkán.

– Még mindig a klubban vagytok. Nem telt el idő.

Ford két kézzel belemarkolt vörös hajába. – Miért? Zark szerelmére, miért?

A II-es számú a pixeles szemét forgatta. – Ennyit a szívességről. Na hiszen.

– Szívesség? – fröcsögte Ford, most már rá se bagózva, ki hallja meg. – Ha szívességet akartál tenni nekünk, akkor esetleg elvihettél volna a felrobbanó bolygóról!

– Az ellentmondott volna a programomnak. Több évtizeddel meghosszabbítottam az életeteket.

– Ki kért rá? Én ugyan nem.

– Vakta Dent kérése volt. Ő a másodlagos gazdám. Amikor az a kiskorú emberpéldány megértette, hogy az egész bolygót el fogják pusztítani, sajnálatát fejezte ki, hogy nem élhette le az életét úgy, ahogy szerette volna. Ennek a kívánságnak a teljesítése nem állt közvetlen konfliktusban a fődirektívámmal.

– És mi többiek?

– Dent úrnő belefoglalta gondolataiba a szüleit és az ő áll nélküli, tompa agyú barátjukat.

Ford megsértődött. – Áll nélküli? Ezt gondolta?

– Ó, igen – felelte a madár látható élvezettel. – Többször is.

Valami eszébe jutott Fordnak. – Másodlagos gazdád? Ki az elsődleges?

– Nem áll jogodban kikérdezni engem – fortyant fel a II-es számú.

Ekkor Ford bevetette a Sesefras Magna gázsárkányainak taktikáját. – Tudom én. Magától értetődő, hogy egy ilyen csodálatos lénynek, mint te, nem kell válaszolnia egy magamfajta alacsony származású betelgeuseinak. De nagyszerű ajándék lenne nekem, ha megérthetném terved összetettségét.

A madár oldalt billentette a fejét. – Tudom, mit csinálsz.

– Nyilván tudod.

– Minden pillanatot egyszerre élek át.

– Akkor nincs értelme vitatkoznunk, nem igaz? Úgyis tudod, mit fogsz tenni.

– Jogos. Jól van. Szóval a vogonok alkottak meg, hogy visszacsábítsalak benneteket a Földre, mielőtt a grebulonok elpusztítják.

– Ami éppen most történik.

– A te érzékelésed szerint.

– Megmentenek bennünket?

– Valószínűleg nem.

– Ezért megadtad nekünk az életet, amit akartunk?

– Nem. Szabad akaratot adtam, és hozzá egy virtuális világot. A saját utatokat jártátok a felügyeletem alatt.

Ford a madárra kacsintott. – Értem. Már világos. Meg akartad tapasztalni a valós időt.

A II-es számú lassan leszegte a csőrét, szárnyát mellén keresztbe téve. – Veletek éltem az életeteket, sosem tudva, mi következik. Felszabadító volt, olyan… véletlenszerű.

– És most?

– Most? Most pontosan tudom, mi történik. Kimerítette az energiaforrásomat, hogy száz évig fenntartottam négy univerzumot. Csak azért tartottam ki ilyen sokáig, mert az utóbbi húsz virtuális évben időnként összevontam két képzelményt. Talán előbb is eszembe juthatott volna, de a lineáris idő olyan azonnali. Ez a szoba öt virtuális perc múlva eltűnik, és ti ott lesztek a Földön, kitéve a grebulonok bolygógyilkos sugarainak.

Ford torka hirtelen kiszáradt, gondolatai összetapadtak. Hiányzott neki a koktélidő.

– Öt perc?

– És csökken – fakult el a II-es számú. A madár helyén digitális kijelzők tűntek fel, rajtuk 4:57, majd 4:56. És így tovább.

– Az emberek odavannak a digitális órákért – mormolta Ford szórakozottan, majd a három ember felé fordult, akik mindent megtettek, nehogy kicsit is civilizáltan viselkedjenek egymással.

Az öregember már nem volt annyira vén, mint egy pillanattal korábban. Ezt tudta a bőr feszességéből a keze fején és újra kiélesedett hallásából.

Minden szót jól hallok, amit ez a két nő nekem rikácsol. Micsoda kéj.

– Arthur! – sikoltotta az idősebb nő. Egyértelműen sikoltozott. Arthurral nem sikoltoztak… évtizedek óta. – Figyelsz rám egyáltalán?

Igyekszem nem figyelni, gondolta Arthur, fel sem emelve a fejét.

– Utálom őt – visította a tinédzser. – Elhagyott engem, most meg parancsolgatni akar. Hogy is van ez?

– Arthur?

– Apu?

– Hozzád beszélek, Arthur Dent.

Arthur Dent. Stimmel. Ez ő.

– Arthur Dent – motyogta Arthur Dent, és nem örült, hogy hallja.

– Ez minden mondandód? Ennyi év után?

– Öregember vagyok – védekezett reménykedve Arthur. – Hagyjatok békén.

– Öreg? Miket beszélsz, hogy öreg? Pontosan úgy nézel ki, mint amikor utoljára láttalak. Pontosan. Hogy csináltad?

Arthur ettől tartott. Annyi évig egyedül élt a tengerparton, most meg visszakerült a világegyetembe, ahol emberek kiabálnak vele, és neki fogalma sincs, hogy mi történik.

– Mit hogy csináltam?

– Azt, hogy ilyen fiatal maradtál. Én fiatalabb vagyok nálad, mégis úgy nézek ki, mint egy szilikonimplantátum, ami a kenyérpirítóban töltötte az éjszakát. Minek is bajlódtam ezekkel a felújításokkal. Nyugdíjba kellett volna mennem. Vagy magammal vinni Vaktát. Más szülők ezt csinálják.

Arthur beletörődött abba, hogy hiába kívánja vissza magát a tengerpartra, hát szemkontaktust létesített. Karcsú, sötétes bőrű fiatal nőt látott, vállig érő göndör, sötét hajjal és csokoládészín szemmel, aki sötét, fénylő nadrágkosztümöt viselt.

Emlékek döftek fel egész a tudatáig.

– Trillian. Gyönyörű vagy.

A barna szem pislantott. – Kapd be, Arthur. Nem vártam tőled, hogy leereszkedően bánj velem.

– Bocs. Gyönyörűen néz ki, kisasszony.

– Arthur. Zaphodot választottam a partin, hát tanulj meg ezzel élni, és elég ebből. Olyannak láss, amilyen vagyok. A lábam zümmög, az ég szerelmére!

– Valóban? Nem is vettem észre, pedig kellene, mert a hallásom most frissiben elég éles lett.

Trillian két ujját bal sípcsontjára helyezte, kereste a vibrálást, mely általában ott lüktetett, éjszakánként nem hagyta aludni.

– Nincs zümmögés.

– Anya – szólalt meg mögötte Vakta. – Anyu.

Trillian most vette észre, hogy a körme a sajátja. Nem akril műköröm.

Fiatal vagyok. Fiatalos. Hogy lehet ez? Visszafelé megy az idő.

– Anyu!

– Egy pillanat, Vakta. Csiklandozd a testedet a jojóddal, vagy valami.

– Nyökte eltűnt, anyu. Újra senki vagyok.

Trillian felfogta a történtek súlyát, és sietett megvigasztalni a lányát:

– Semmi baj, kicsim. Újra előttünk az élet.

Vakta parányi ökölbe szorította ujjait. – Én nem akarom ezt az életet. A Galaxis elnöke akarok lenni. Vagy ez olyan nagy kérés volna?

Az elnök odalett, helyén egy síró, gót tinédzser maradt.

Útikalauz-jegyzet: A „gót” jelenség nem korlátozódik a Föld bolygóra. Sok faj egyedeinek kamasz periódusát jellemzi a hosszú kegyetlen hallgatás és az a szilárd hit, miszerint a szüleik egy másik babát hoztak el a kórházból, mert a vér szerinti szüleik egyszerűen nem lehetnek ennyire agyzsibbasztóan buták és uuunalmasaaak. Míg a Földön a kamaszok elszigeteltség-érzésüket fekete ruha viselésével fejezik ki, valamint olyan nevű rockzenekarok hallgatásával, mint Vérsokk és Köpet, a Hooloovoo faj (a kék színnek egy szuperintelligens árnyalata) egyedei az univerzummal szembeni elégedetlenségüket azzal demonstrálják, hogy visszatartják a lélegzetüket, amíg el nem lilulnak, a Tubular Zingatulariak (mélytengeri rákfélék) pedig az őrületbe kergetik a szüleiket oly módon, hogy szó szerint a seggükből beszélnek.

Trillian rájött, hogy a lánya ismét gyermek lett, és szinte állati hevességgel ölelte át.

– Újra itt vagyunk egymásnak. Apu is itt van. – Trillian megszédült saját lelkesedésétől. – Mi mindent csinálhatunk együtt! Táborozunk, fülbevalót lövetünk, meg minden. Sok minden ellen felvonulhatunk. Azt imádni fogod. Le a nemzetközi konglomerátumokkal meg ilyenek. A jövő a tiéd. Megint te leszel a Galaxis elnöke. ígérem.

Ford Prefect avatkozott a beszélgetésbe, törülközőjét békazászlóként lengetve:

– Nem örülök, hogy nekem kell egy zacskó sooflini kakát borítani álmaitok küszöbére, de nem nagyon lesz idő választási kampányt indítani ezért a bizonyos bolygóért. Talán még a kopogtatócédulákat leadni sem.

Trillian megkérdezett valamit Fordtól, amely kérdés történelmileg minden beszélgetés per alkalomkor minimum egyszer elhangzott. – Mi a fenéről beszélsz, Ford?

Ford magasra emelte két kezét, akár egy prédikátor. – Ez az egész csak egy képzelmény.

Útikalauz-jegyzet: A történelmi feljegyzésekből kitűnik, hogy az emberek mindig is használtak képzelményeket a valóság kerülésére. A kétségbeesés elkerülésének legolcsóbb módja a képzeletbe menekülni. Nappal kénytelen lehet valaki furmángoldában butykorolni, de este ugyanő puszta akaraterővel és fantáziával átváltozhat a sliccmicc lavogjává.

No persze billióknak nincs fikarcnyi fantáziája sem, nekik tesz jó szolgálatot a Pángalaktikus Gégepukkasztó. Két ilyen elfogyasztása után a legtompább, legmerevebb vogon is tűsarkúban áll a bárpulton, hegyi sirtyókokat jódlizik és megesküszik, hogy ő uralkodik Saxaquine Szürke Székrekedéses Hűbérségein.

Sajnos a valóság kerülésének eme módja csupán pár hétig tart, melynek végére az italba menekülő igencsak halott lesz; halálának oka általában, hogy egy lázadó máj összecsomagol és távozik a testből, a legközelebbi kijáraton keresztül.

Mivel a máj dezertálása nem éppen szépségdíjas halál, a legtöbb faj kitalált valamiféle más képzelményt a mindennapi élet elviselésére. A legprimitívebb a barlangrajz, hacsak valaki nem kopoltyús lény, mert folyadékban élve nem könnyű a festéket odaragasztani; ha pedig szárazföldön próbálja, a festék ugyan ragadni fog, de a kopoltyú is. A barlangrajz elvezetett kifinomultabb művekhez is, könyvekhez, előbb képekkel, majd anélkül. Vissza a képekhez a tévével. Tovább a 3D élményhez és végül az interaktív, többérzékelős, holografikus délibábokhoz. Jobb, mint a valódi. A Flargathon Gázmocsarak esetében pedig sokkal de sokkal jobb a valódinál.

A Flargathon gázosait annyira bosszantotta a nevük, valamint az orrukat állandóan irritáló algák szaga, hogy felbérelték a hiperintelligens magratheaiakat, építsenek nekik egy idilli világot, amelyet birtokba vehet az összes gázos, kivéve egy cserélődő csapatot, akik vigyázzák a virtuális valóságot és üzemeltetik a gázbányákat. A délibábot a Magrathea A csapata készítette, dr. Brewtlewine, dr. Zestyfang és dr. LaSane, akik Aranyfülcimpát nyertek az Új Asgardon végzett munkájukért. Tizenöt év elteltével a szerkezet készen állt a beüzemelésre, és a csapat tiszteletére a DB-DZ-DLS nevet kapta.

Évekig minden rózsás volt, csupa boldog hortyogás és bankban fialó pénz, mígnem a számítógép véletlenszerűen öt olyan egyedet ébresztett fel, akik nem a népesség legjobb érdekét tartották szem előtt. Ez az öt, nevezzük őket seggfejeknek, rájött, hogy míg a macskák kedvenc virtuális fantáziájukban tobzódnak, addig az egerek kifoszthatják a bolygót és élhetnek mint les grands fromages a való világban.

Tíz évükbe telt ugyan, de a seggfejéknek csak sikerült kizsigerelni a régi bolygót, miközben a magratheaiak egy vadonatújat építettek nekik. Egy kellemes, Neptunusz méretű, földiesített világot (mínusz a mocsarak), amit az Alfa Centauri rendszerben parittyáztak pályára. A bolygót Incognitusnak nevezték el, és azonnal életbe léptették az általános érvényű „nincs kiadatás” szabályt. Öt évre rá a gázosok arra ébredtek, hogy a hibernáló pelenkájuk csurig van, és a bolygójuk büdösebb, mint valaha.

És a tanulság? Az is van: vannak szemétládák, akiket nem szabad a kormányhoz engedni. Meg az is, hogy a magratheaiak mindig elveszik a pénzt, és nem kérdezősködnek. Végül pedig hogy mindig érdemes komposztáló pelenkát feltenni. Mert sose tudhatod. Soha senki nem tudhatja.

– Négy perc, Ford – mondta pillanatokkal később Arthur Dent. Úgy érezte, értetlenség és tehetetlenség tornyosul fölé, akár két haver a gimiből, akikkel akkor buli volt lógni, de azóta nem hajlandók továbblépni, ahogy mindenki más tette, és szerintük a fingópárna még mindig csúcs. – Ez olyan rohadt jellemző a Galaxisra. Végre visszakapom a lányomat, és erre te azt mondod, négy percen belül szétrobbanunk.

Ford kedélyesen belebokszolt a vállába. – Nem, nem, négy percen belül visszamegyünk a valóságba. A grebulonoknak onnantól még minimum harminc perc kell, hogy halálsugarakkal felszeleteljék a bolygót. Sokkal gyorsabb és költséghatékonyabb lenne atombombával. Kérdezd meg a vogonokat: őket nem látnád halálsugarakkal szöszmötölni.

– Tévedsz, Ford – szólt közbe aggodalomtól és haragtól sápadtan Trillian. – Emlékszem a Béta Klubra. Azt túléltük. A Bábel-hal áttranszportált minket a Teljesútba. Tisztán emlékszem.

– Tisztán emlékszel? Igazán?

– Talán nem tisztán – ismerte el Trillian. – Elég régen volt.

– Nem – mondta Vakta. – Nem Bábel-hal volt, hanem unikornisok.

– Unikornisok – suttogta Arthur és ekkor tudta, hogy Fordnak igaza van, a II-es számú Útikalauz eddig rájuk hagyta, meneküljenek, ahogy tudnak. Ő a Föld nagyhatalmait egyesítette volna. Ez nyilvánvalóan lehetetlen.

– Igen, Arthur. Egy szakasz űrunikornis jött a megmentésünkre. Emlékszem Csillogó Ékkő Igaz Patára, levelezőtársak voltunk.

Arthur gyorsan témát váltott, mielőtt más is belebocsátkozik az unikornis elméletbe:

– Négy percen belül eltűnik ez a szoba, Ford, szembe kell majd néznünk a grebulon halálsugarakkal, és te úgy gondoltad, nagyszerű ötlet lenne a fele időt a választási kampányoddal kapcsolatos elképzeléseidre vesztegetni?

– Nem gondoltam, hogy nagyszerű ötlet – felelte Ford, aki nem észlelte a szarkazmust, csak ha nagyon összpontosított, ami évente egyszer fordult elő, általában akkor, amikor egyetlen esélye maradt megnyomni a megfelelő gombot, különben a hajó felrobban. – Úgy gondoltam, tűrhető ötlet. Tízes skálán olyan négy és fél pont.

– Ford!

– Igen, Arthur, öreg haver?

– Megint csinálod. Pocsékolod az időt. Nem kéne valami tervet kiagyalnunk?

Vakta az ingujjába törölte könnyeit. Le fogja nyelni a rengeteg fájdalmat, és kibírja, ahogy elnökként mindig is tette. Talán nem tartott ki, amikor a föld celeb szakácsai ledobták a spatuláikat az olcsó és menő dentrassi munkaerő beáramlása miatt?

Útikalauz-jegyzet: A dentrassi szakácsok szörnyen mocskos szájúak és hosszú tirádákban törnek ki akkor is, amikor jól mennek a dolgok, így aztán pompásan beválnak tévészakácsnak. Ráadásul időugrógubójuk révén nem kellenek nekik „előre elkészített” hozzávalók sem.

Talán nem nyomult tovább teljes gőzzel, amikor a Blagulon Kappanok tizenkétmillió tehenet dobtak le ejtőernyővel Európába, hogy így növeljék meg az atmoszféra metántartalmát? Szerencsére a kontinensen nem sok vegetáriánus akadt, így a tehenek nem sokáig tartottak ki, főleg mivel amegliai tehenek voltak, amik könyörögnek, hogy egyék meg őket. A legtöbbnek nem kellett kétszer kérni. Sokuknak egyszer sem. És jó néhány flambírozva lett, még mielőtt talajt ért.

Átveszem az irányítást, gondolta Vakta, olyan eltökéltséggel, amely túlmutatott évei számán.

Lerázta az anyja ölelő karját.

– Mindenki hallgasson ide. Voltam már ennél szorultabb helyzetben is. Azt kell csinálnunk, hogy rákötjük az Útikalauzt a grebulonok kommunikációs rendszerére, és majd tárgyalok velük én mint a Galaxis jövendő elnöke.

Ford megpaskolta Vakta fejét. – Psszt, aranyom. Most a felnőttek beszélgetnek.

– Te töcsmörgő! – káromkodott Vakta, elnökhöz cseppet sem méltón.

– Köszönöm szépen – mondta a meghatott Ford, aki mindig is büszke volt ügyességére a Bhaboom Lane töcsmörgős gödreiben. – A bókokat hagyjuk későbbre.

– Későbbre? – hörögte Arthur. – Mikorra későbbre? Nincs később, hála a te II-es számúdnak.

– Nem az enyém – tiltakozott a betelgeusei.

– Te loptad el, Ford. Feladtad postán magadnak, a nevemre. Azt hiszem, ez azt jelenti, hogy a tiéd.

– Á, de ahogy mondod: elloptam. Vagyis nem az enyém. Te nyerted meg nekem ezt a vitát.

A digitális kijelző azt mondta, 2:37

2:36

majd

0:10… 0:09…

– Hmm – kapargatta meg a tér ama síkját Ford, ahol az álla makacsul nem volt hajlandó manifesztálódni –, ez azért fura.

– Az – értett egyet Arthur. – A számrendszer csak nem változott? Alig pár másodpercig voltunk távol.

– Ha a számrendszer változott volna, talán már másodpercek sem lennének.

A madár újra megjelent, ám képét interferencia csíkozta. – Sajnálom. Ez a sok vita kimeríti az elemeimet. Negatív energia.

Azzal a II-es számú eltűnt, és magával vitte a nyugodt égbeli szobát. Arthur, Trillian, Vakta és Ford hirtelen Stavro Müller (mostanáig) menő Béta Klubja férfivécéjének lépcsőjén találták magukat, s virtuális életük emlékei úgy szivárogtak el, akár köd a napfényben.

Ez a való élet, gondolta Arthur. Hogy is tudott rászedni az a tengerpart? Hogy lehetett volna igaz, ha senki nem próbált megölni?

A levegőt sikolyok töltötték meg, egy civilizáció összeomlásának kakofóniája, a grebulon halálsugarak pufogása-zümmögése, valamint a városból menekülő milliónyi patkány csicsegése, melyet a négy újonnan érkezett a fülükbe tett Bábel-halnak köszönhetően megértett.

– Előre láttam a kutyabelsőségben – nyüszögte egy Audrey nevű patkányhölgy. – Megjósoltam a kétlábúak végét a nagy zöld űrsugarak által. Rohadtul senki rám se bagózott. Senki.

– Ne már, anya – hurrogta le tizennyolcadik fia, Cornelius. – Azt is mondtad, hogy egy sötét idegen akad utunkba.

– Ott vannak a sötét idegenek, a halálos sugarakkal. Miért, te minek neveznéd őket?

Cornelius megrántotta bajszát, ami a szemforgatás patkánymegfelelője. – Ez egyfajta lehetséges értelmezés. Pontosabban kéne fogalmaznod, anya. Az emberek kinevetnek.

– Szemtelen vagy – mondta Audrey, és elcsörtetett egy csatornában.

A többi patkány ilyesmiket mondott:

– Jaj, ne!

– Jaj, Muroideam! (A patkányistenek atyja.)

– Ááááááá! Még hogy sötét idegen, a seggem lyuka, az!

Arthur Dent ült a lépcsőn a zűrzavar közepette, és eléggé békésen érezte magát. Nem volt más dolga, mint örülni, hogy egyszer szeretett valakit, és őt is szerették. Nagy dolog a haldoklás. NAGY. De nem akkora, mint amekkorának egyszer tűnt.

A lépcső lábánál a zokogó Vaktát egyszerre vigasztalta Trillian és Tricia McMillan.

Hülye ostoba Plurális zóna, gondolta Arthur. Az ember elhagyja az egyik Földet, és egy másikra jön vissza. A Föld, amit én elhagytam, elpusztult, és amire visszajöttem, azon ott van egy Tricia McMillan, aki nem ment el az űrbe Zaphod Beeblebroxszal. Á, szülőbolygóm végtelenül sokszoros lehetőségei. Mi mindet láthattam volna egy másik Földön, csak picivel arrébb a valószínűségi tengelyen. Talán még egy csésze rendes teát is szerezhettem volna.

– Tegnapi bánat – dúdolta szórakozottan –, holnapig várhat.

Micsoda egy dal!

A zöld sugarak egyre közelebb kaszáltak. Arthur az arcán érezte perzselő hevük.

Ez csípni fog, gondolta.

– Odasüss – szólalt meg Ford vidáman. – A kék bőrcipőm. Gromek.

3

Tricia McMillannek, aki ennek a Földnek a lakója volt, és aki sosem lett mesterségesen megtermékenyítve a G2U2S2 képzelményben, támadt egy ötlete.

– Majd én beszélek velük, kicsim – mondta a lánynak, aki feltehetően az ő meg nem született lánya egy esetleges másik dimenzióból. – A grebulonok hallgatnak rám. Amolyan szexbomba vagyok nekik.

És el is tűnt a folyosón, pillanatokkal azelőtt, hogy maga a folyosó is eltűnt, mivel a sugarak konfettivé szaggatták a szélben.

Arthur túlságosan dermedt volt ahhoz, hogy féljen. Helyette furcsa, bizsergető féltékenységet érzett.

Triciának legalább van célja. Talált választ a kérdésére, olyan választ, ami nem ez a rohadt negyvenkettő. Én meg csak ülök itt tehetetlenül.

Arthur megint azt a hitetlenkedést érezte magán, melyet oly jól megismert a galaxisutazói karrierje során. Titokban sokszor arra gyanakodott, hogy megőrült. Nincsen Arany Szív, nincs Zaphod Beeblebrox és főleg nincs Bölcs Elme. Ami a bolygóépítő Magratheát illeti: kész röhej. Röhejesebb még a beszélő egereknél, akik feltételezhetően a bolygót vezetik.

– Elnézést, főnök – mondta egy patkány, megkerülve Arthur lábát.

– Bocs, haver – motyogta Arthur, gépiesen felemelve a cipőjét. Ez az egész kész őrület. Valahonnét biztos figyeli őt egy rakás egyetemista, akik még másnaposak az előző éjjeli rögbigyőzelem megünneplésétől, és magasról tojnak Dent páciens téveszméire.

És ha ők tojnak, én miért ne?

Háta mögött a férfivécé ajtaja kiszakadt és felrepült az égbe. Pillanatok múlva igen gyanús víz kezdett átszivárogni a nadrágja ülepén.

Ford vihogott. – Igaz, amit mondanak. Mindig lefelé folyik.

– Szerinted menekülnünk kéne?

– Hová menekülnénk? Az egész bolygó felrobban, barátom. Menekülős napjainknak vége. És ezek a fickók kívül vannak a stoppolási hatókörön. – Ford beletúrt a nyakában lógó szütyőbe, és előhúzott valamit, ami sodort cigarettának tűnt. – Áááá – sóhajtott boldogan. – Ezt direkt erre tartogattam.

Arthur el volt ragadtatva, hogy valamivel lekötheti a figyelmét. – Mi az?

Ford hunyorogva nézett rá. – Ez most szarkazmus, ugye?

– Nem. Tudatlanság szülte őszinte kérdés.

– Nos, ebben az esetben örömmel világosítalak fel, cimbi. Ez egy cigaretta.

– Ó. – Arthur máris érezte, hogy érdeklődése csappan.

– De nem akármilyen cigaretta – folytatta Ford, s úgy tartotta a spanglit, mintha a szentnél is szentebb grál lenne.

– Széles hatósugarú halálsugár van benne?

– Dehogy.

– Anyagátalakító?

– Tudod, az tényleg jól jönne. De nem.

– Szóval csak papírba csavart dohányszemcsék?

– Papír? Dohány? Komolyan, Arthur, ti emberek csak az agyatok tíz százalékát használjátok, és azt a részét is a teával kapcsolatos információval tömitek tele. Ez egy albínó mocsárféreg a Falliáról. Elhunyt, mint az nyilvánvaló. Egész életében hallucinogén gázokat szív fel. Aztán meghal és megmerevedik.

Arthur felfelé pillantott. Egy halálsugár lemetszette a felső emeletet, és még csak le sem lassult. Egy elég nagy repülő írt le egy hurkot az immár látható égen, és Arthur úgy vélte, valaki azt énekli, „Kumbaya”.

– Hosszú sztori lesz? Csak mert szerintem a perceink meg vannak számlálva. És ez a szám egyjegyű. Úgy egy és három között.

– Nem, már majdnem a jó résznél vagyok. A stopposok kéjrúdnak nevezik. Egy szippantás, és gyönyörteljes boldogságban úszol. Két szippantástól kíváncsi leszel mindenre, beleértve a szörnyű halált, ami feltehetően feléd közeleg, hiszen különben eleve rá se gyújtottál volna erre. Remek lesz, mondod magadnak. Átélem az energiaátvitelt a létezés egy másik síkjára. Milyen lesz? Szerzek új barátokat? Lesz náluk sör?

– És a harmadik szippantás? – kérdezte Arthur, hűen betöltve végszavazó szerepét ebben a sztorizó barátságban.

Ford öngyújtót keresett a zsákjába. – A harmadik szippantás után az agyad felrobban, és kicsit éhes leszel.

– Aha. – Arthur arra gondolt, hány stoppos dobhatta fel az űrcsizmája talpát, mire rájöttek erre.

– Megvagy – húzott elő Ford egy műanyag öngyújtót A KIRÁLY BIRTOKA felirattal. – Egy szippantás vagy kettő?

Arthur sosem volt nagy dohányos. Ahányszor rágyújtott, olyan bűntudat fogta el azért, amit a szüleitől kapott tüdejével csinál, hogy teljesen rosszul lett. Egyszer egy tinédzser bulin megpróbálkozott a tornácon egy mentolos cigivel, de aztán hányingere támadt, majdnem leokádta a házigazda csaj csivaváját, és miután ezt sikeresen elkerülte, leokádta a házigazda csajt. Megborzongott az emléktől és körülnézett, hogy valaki arról a buliról nem mutogat-e rá.

– Én nem, kösz. Gyenge a gyomrom.

– Te tudod, pajti – szikráztatta meg az öngyújtót Ford. – Gyönyörteljes boldogság, jövök!

– Akkor viszlát, Ford. Egy pillanatot sem hagytam volna ki.

– Komolyan?

– Dehogy. Volt jó pár, ami nélkül meglennék.

Például az a pillanat, amikor Fenchurch eltűnt.

Ford éppen egyet szippantott a kéjrúdból, amikor a hall közepén egy kaktusz jelent meg. Egy pillanatig imbolygott, majd hatalmas véreres szemmé alakult. A szem vadul ide-oda gurult a szobában, majd hátratolatott és pompontintahal-kvartett lett, mely ezer kazoo-n játszott tökéletes harmóniában.

– Gyönyörű – mondta Ford, egy könnycseppet törölve le a szeméből. – Ez olyan… Nincs is rá szó, hogy milyen.

A tintahalak kivágtak egy magas hangot, majd egy szivárványos buborékfelhő közepette eltűntek, melyből zenélve előtűnt egy fehér űrhajó: egy csillogó könnycsepp, pár zellerszárral vezérsík gyanánt.

– Az Arany Szív – rebegte Arthur. – Ez nem lehet igaz.

Útikalauz-jegyzet: Ez az űrhajó olyan pándimenzionálisan menő volt, hogy csupán a brossújára láttán egy tinédzser szíve pár évtizedet kihagyva egyenesen a kapuzárási pánikhoz kettyent. Az Arany Szívnek volt hagyományos meghajtása és volt forradalmi Végtelen Valószínűtlenségi Hajtóműve, melynek segítségével a jármű egyszerre mindenhol ott volt, amíg el nem döntötte, melyik holban akar lenni. Véletlen egybeesések, déjà vu és a kéretlen szórólapok növekvő tömege: ezek mind az Arany Szív szokatlan hajtómezejének mellékhatásai.

Ford elnyomta a kéjrúd hegyét cipője talpán, majd a cigarettát a szütyőjébe ejtette. Talpra ugrott. – Indulás, Arthur. Ne vágj olyan meglepett képet. A Földet elpusztítják, és minket megment Zaphod. Ez mindig így megy, plusz-mínusz néhány részlet és fél tucat fényév. Ez aztán a trip. Kozmikus.

– Akkor mire való a kéjrúd?

– Csak egy slukk, koma. Gyönyörteljes boldogság. Ez segít, ha Zaphoddal találkozom.

Arthur lebotorkált a lépcsőn. – És Tricia? Neki nem kéne velünk tartani?

– Hé, Trillian ugyanaz az ember. A sors mindenkiből csak egy példányt bír. Örülj Triciának, ő már egy másik síkon van. Tiszta energia. Nem látod a színeket?

Arthur a homlokát ráncolta. – A zöld halálsugarakat? De, azokat látom. És jobb szeretném tisztes távolságból látni, szóval mehetnénk végre?

– Abszolút, Arthur. Ha nem megyünk gyorsan, a cool cipőm tönkremegy. Bár lehet, hogy a kékből szép lila lenne, ami roppant boldoggá tenne engem.

Arthur szelíden terelte Vaktát a fehéren izzó hajó felé. – Gyere. Mennünk kell.

– Nyökte – motyogta a lány. – Nyöktét akarom.

– Nyöktét akarom – kuncogott Ford, játékosan megcsiklandozva Trilliant. – Fülbemászó, nem?

A fehér hajó megrázkódott, ajtó nyílt rajta, és leereszkedett teleszkópszerűen a földig. Zaphod Beeblebrox galaktikus elnök, intergalaktikus szökevény és eltökélt önkiszolgáló vállalkozó jelent meg az ajtóban, csillogó szeméből kiragyogott bolygónyi egója, aranyszín haja vállig érő csigákban bodorodott. Nagyon peremvidéki viselet, de neki jól állt.

– Oké, ezt most tisztázzuk – kopogtatta meg a homlokát Zaphod. – Üdv, földlakók. Megint jöttem megmenteni benneteket. – Ekkor tűnt fel neki a folyamatban lévő bolygórombolás. – Hé, hátrább a sugarakkal. Ez nem Írország!

Ford felszaladt a hajóhídon és megölelte félkuzinját.

– Zaphod! Annyira örülök, hogy látlak.

– Örülsz, hogy látsz? – pislogott Zaphod. – Te biztosan szívtál valamit.

Beözönlöttek az Arany Szívbe és felröppentek pár száz láb magasra, a hajó Lavíroz-O-Mata programjának segítségével kerülgetve a halálsugarakat, amíg a Végtelen Valószínűségi Hajtómű fel nem töltődik, hogy elrepítse őket oda, ahol nem kéne lenniük.

A hajó utasai közül egyedül Ford Prefectnek jutott eszébe lenézni, és egy tétova G2U2S2-t látott lebegni a Béta Klub egyetlen megmaradt csillárja mellett. A madár közömbösen kikerült egy zümmögő halálsugarat, majd egy tök mindegy vállvonással magába omlott, akár egy origami madár, melyet láthatatlan kéz hajtogat, míg csak egy gyémánt alakú sötét folt maradt, ami ide-oda cikázott a tetőtlen hallban, puszta brahiból lefejezett egy patkányt, majd kihunyt minden létezésből minden időben.

Nem kár érte, gondolta Ford, és elment felhajtani valami italt.

Ha nem megy el felhajtani valami italt, láthatott volna egy magas, harmincas férfit, aki köntösben és papucsban tántorog be a Béta Klubba, a törülközőjét szorongatva. A férfi hökkent döbbenettel épp csak felpillantott az égre, amikor egy smaragdszín halálsugár atomokká égette őt és vörös hajú társát.

Útikalauz-jegyzet: Ez volt Arthur Dent számos halála közül az egyik, most, hogy Arthurnak sikerült kitörni a kozmikus paradigmából és dimenziókat átugorva megmenekülni. A paradigma szétzilálódott a többiek számára is, akiket sorban leszedett a kiakadt Sors, hamarjában összecsapott valószínűtlen balesetekkel.

Az egyik Arthur áramütést kapott a hibás fejhallgatótól, mialatt egy helyi rádióműsort vezetett a friss UFO-észlelésekről a térségben (kozmikus akasztófahumor).

Egy másik Arthur egy reggel azzal a meggyőződéssel ébredt, hogy tud repülni, és nem tudták lebeszélni róla, hogy felmásszon egy rádiótoronyra, majd levesse magát.

Egy harmadikat agyonnyomott egy buldózer, miközben a háza előtt tiltakozott. A buldózer nem szenvedett fizikai sérülést, ám az eset traumát okozott neki, és beperelte a városi tanácsot, külön megnevezve egy bizonyos Mr. Prossert a keresetben. Prossert ezt követően elbocsátották.

Egy negyedik Arthur megfulladt egy bizarr felhőszakadásban nem sokkal azután, hogy két ujjal bemutatott egy teherautósofőrnek, aki elévágott az autópályán.

A lista szinte végtelen. Anélkül, hogy részletesen katalogizálnánk minden egyes halálnemet, kalandot és balszerencsét, ami véletlen (vagy szándékos), hirtelen, kéretlen, ízetlen, idétlen, eszetlen, töketlen, színtelen, szüntelen módon megesett, legyen elég annyi, hogy egyetlen Arthur maradt életben bármely dimenzióban a Föld végső, egyszer s mindenkori, nincs-kibúvó pusztulása után. Ugyanez igaz Ford Prefectre és Trillianre is, Vaktára és Zaphodra viszont nem, mert ők eléggé ragaszkodtak pándimenzionális szerepükhöz, hogy azzal arany csillagokat nyerjenek.

Ajánlott olvasmány:

Arthur Dent: Valaki el akar kapni, 2803.

Mrs. A. Dent: Azt hitte, tud repülni, 1107.

Az utolsó megmaradt Arthur Dent a szokásos helyén ült az Arany Szív hajóhídjának padlóján, a fejét ritmusosan egy ismerős polcnak ütögette, mégsem lelt vigaszt. Talán a képernyőkön cikázó zöld halálsugarak tették, vagy talán az, hogy ősi lényének mélyén, az atomjait alkotó csillagporban Arthur rájött, hogy ő az utolsó Arthur Dent a világegyetemben. Teljesen egyedül ebben a hatalmas izében.

Mindebből Arthur csak annyit tudott volna szavakba önteni, hogy hiányzik neki a törülközője, és sok pénzt lenne hajlandó fizetni azért, hogy egy puha mellű valaki átölelje, és megnyugtassa, hogy minden rendben lesz.

Trilliant és Vaktát is igen elcsüggesztette a szülőbolygójuk pusztulása, s a hűtő alatt ölelkeztek. Ellenben Ford Prefect majd’ kicsattant a derűtől, köszönhetően a slukknak a megdermedt féregből.

– Ez nagyon állati – lelkesedett, Zaphod vállát csapkodva.

– Nézd meg azokat a halálsugarakat. Gondoltad volna, hogy valaha belülről láthatsz egy grebulon halálrostélyt?

– Grebulonok, ejha. Azok aztán gonoszak – felelte unokatestvére ugyanolyan lelkesen (Zaphod lényegében folyamatosan egyslukkos állapotban leledzett). – Ez aztán a lézershow. Emlékszel azokra a termonukleáris rakétákra a Magratheán?

– Naná – révedezett Ford. – Nem semmi volt. Dögös kis csócsák, cikáztak meg forogtak, de mi leráztuk őket.

– De le ám, rokon. És ezeket a grebubukat is lerázzuk.

Trillian összerezzent, ahogy egy sugár megperzselte a hajó orruszony vezérsíkját. – Elhúzhatnánk már innen?

Zaphod megpördült, akár egy diszkótáncos, és két kezével pisztolyszerűen Trillian felé puffantott. – Pjú, pjú, cicus. Hiányoztam? Lefogadom. Nekem is hiányoznék.

– Később, Zaphod. Nem vihetne a hajó biztonságos helyre minket?

– Az nem úgy megy. Nem süvíthetünk át a rostélyon anélkül, hogy ne nyesődnénk darabokra, akár a halitoxikai partiszajha. Hagynunk kell, hogy a Valószínűtlenségi Hajtómű lefuttasson pár számot, és törje rajta a fejét.

– A komputernek már feje is van?

Zaphod elropott egy rövid betelgeusei előjáték táncot. – Végre valaki felkapta a fejét. Kezdtem azt hinni, hogy mind rábuktatok a kéjrúdra.

– Bocs, Zaphod – fortyant fel Arthur. – Kicsit leköt minket a közelgő erőszakos halál.

– Hogyne lenne feje – folytatta Zaphod, rá se hederítve az Arthur által felvetett témára. – Ne már, emberek. Nem vesztek észre rajtam valami furcsát?

Egyszerre szúrták ki.

– Fészkes foton – így Ford.

– Mi a… – így Trillian.

– Az ördögit – így Arthur.

Zaphod Beeblebrox vállán egyetlen egy fej ült peckesen.

Útikalauz-jegyzet: Zaphod két feje és három karja éppen annyira része lett a Galaxis folklórjának, akár a Mohó Poloskapattintó Fenevad koponyacsapja vagy Eccentrica Gallumbits harmadik melle. És noha Zaphod állítja, azért rakatta fel a harmadik karját, hogy megnövelje esélyeit síbokszban, több médiaszakértő szerint a kar valójában azért került fel, hogy az elnök egyszerre tudja fogdosni Eccentrica összes emlőjét. Az erotikus részletek iránt fogékony szakértők ezt a Heti Utcai Adóvevő egy cikkére alapozzák, amelyben Miss Gallumbits úgy utal Zaphodra mint „A legnagyobb durranásra, a Nagy Bumm óta”, mely megjegyzés minimum félbillió szavazatot kamatozott az elnökválasztáson és kétszerannyi napi találatot Zaphod Bizalmas Szub-Éta oldalának „hím tagok” szekciójában.

Zaphod második fejének eredetét homály övezi, és ez az egyetlen olyan téma, amit az elnök nem tárgyal meg a médiával, azon a kijelentésen túl, hogy két fej több mint egy, mely megjegyzést direkt utalásnak tartanak a Fejetlen Lovasok törzsének Spinalé Trunco tanácsosára a Jaglan Bétán. Zaphod erre a vádra úgy reagált: „Persze hogy az, édes. A fickónak zéró feje van! Hagyjál már!” A korai felvételeken Zaphodnak valóban két feje van, csakhogy számos képen nem egyformák. Sőt az egyik vidképen, amely a „Hülyével vagyok” felvételként híresült el, Zaphod bal feje egy sápadt női fej, ami a jobb fej fülét igyekszik leharapni. Később előkerült egy betelgeusei asszony, aki a „sápadt fej” eredeti tulajdonosának mondta magát. Loolu Puhakéz elmondta a Beebleblognak: „Zaphod azt akarta, hogy állandóan együtt legyünk, hát összeforrtunk. Pár hónap után aztán úgy érezte, jobban tetszik neki a kétfejű dolog, mint én. Egyik este elmentünk gégepukkasztózni, és másnap a saját testemben ébredtem. A mocsok.”

Zaphod sosem cáfolta Puhakéz kisasszony verzióját, ami ahhoz a spekulációhoz vezetett, hogy a második fej narcisztikus affektálás, mely állítást Beeblebrox elnök saját bevallása szerint nem is ért.

Ajánlott olvasmány:

Loolu Puhakéz: Három fej között az elnök úrral

Eccentrica Gallumbits: Csak három duda, semmi több.

Ford megölelte unokatestvérét.

– Végre levetted – mondta, miközben ajkát rágta, ami nem könnyű. – A fejlevétel idiótán hangzik, de valamiért én totál oda vagyok érte.

Arthur tudta, miért. A barátja még el volt szállva a féregtől.

– Biztos, hogy jó ötlet volt ez, Zaphod? Nem csinált az a fej mindenfélét?

Zaphod felemelte egy ujját, mint amikor valaki fontos bejelentést készül tenni. – Pofa be, majom. Az unokatesómmal dumálok.

– Azt hittem, ezen már túl vagyunk, Zaphod. Nem mentünk át együtt elég sok mindenen?

Zaphod hátrahőkölt. – Ó. Hé, Arthur. Te vagy az, haver? A másik fejemnek jobb volt a szeme. Plusz nem ismertelek meg a medencés szerkód nélkül.

– Az egy köntös volt.

– Tökmindegy. Pillanatnyilag szorítkozzunk a fontos információkra. Halálsugarak meg minden, érted.

– És azt fontos tudnunk, hol a másik fejed? – kiáltotta Arthur, a grammatikát a minimumom tartva.

Zaphod összecsapta a kezét. – Ja, igen. Oké. Ezt imádni fogjátok.

A félkör alakú, alacsony számítógéppulthoz oldalazott. – Hölgyeim és uraim, íme, egy nagy tapsot, mert az életetek az ő kezében van!

– Halálsugarak! – vonított fel Arthur, ahogy a Lavíroz-O-Mata csinált egy piruettet a hajóval. – Haladhatnánk már?

Ford két kezébe fogta Arthur arcát. – Az élet a pillanatokról szól, Arthur – mondta komolyan. – Ez a titok. A pillanatok hosszabbak, mint hinnéd. Ha összeadod az összes jó pillanatot, akkor az, tudod… olyan, mint ezer év.

Az dühítette a leginkább Arthurt, hogy lehetett valami ebben a dologban.

– Jól van, Ford. Szerinted lehetséges lenne, hogy a hölgyek lássák Zaphod másik fejét?

– Ne atyáskodj velünk – mondta Vakta.

– Dehogyis, édesem.

– Kapd be.

Zaphod toppantott csizmája ezüstsarkával. – Visszatérhetnénk az én pillanatomhoz? A fej, rémlik? – Rövid szekvencia-kódot pötyögött be a számítógépbe.

– Nem valami hosszú kód – kommentálta Arthur. – Egy, kettő, három?

Zaphod rámeredt. – Látás és számok. Annyira nem mennek nekem az élet apró dolgai. Én inkább előrelendülő, hátulról világított, nagy felfedezést tevő budoárbajnok vagyok. A kisemberi dolgokkal a kettes számú fej törődik. Vagy ahogy én nevezem: Bal Agy, mert ő volt a bal oldali és az agyas.

– Mutasd meg a fejet! – üvöltötte Arthur.

Zaphod megnyomott egy vörös gombot, mire egy kristálygömb emelkedett ki egy zselévödörből a konzolban, majd szemmagasságban lebegve megállt.

– A zselé tele van izével – magyarázta Zaphod a maga homályos módján. – Olyan izével, ami kell a micsodákhoz, amik zajlanak.

– Kérlek, tesó, fogd már be – mondta Zaphod második feje, ami egy vezeték- és biztosítékpárnán csücsült a gömbben. – Csak szégyent hozol magadra. Meg rám.

Bal Agy szinte a megszólalásig hasonlított Zaphodra, némi stilisztikai eltéréssel. Míg a Galaxis elnöke hivalkodón ki volt tupírozva, és talán (vagy talán nem) viselt szemfestéket, addig Bal Agy haja tüsire lett vágva, baltás választékkal, szeméből pedig lézeréles intelligencia és céltudat sugárzott.

– A zselé egy elektrolit elegy, ami táplálja a sejtjeimet és fenntartja az antigrav mezőt a gömb körül.

– És működteti a hangszórót, BA – emlékeztette Zaphod. – Az embernek beszélni is kell.

– Ja, ZB – sóhajtott Bal Agy. – A hangszóró. Nem kéne neked valakire kacsintanod a tükörben?

Zaphod ránehezedett a konzolra. – Néha úgy érzem, hiba volt a szétválás. De amióta Bal Agy átvette a hajót Eddie-től, egyszer sem robbantunk fel. Egyetlen egyszer sem. És kevesebb háború tört ki miattunk. Az jó, ugye?

– Most, hogy a hajót nem csökkent értelmű elődöm vezeti, várható élethosszunk nyolcszáz százalékkal emelkedett.

Vakta, a politikus elismerően bólintott a számok hallatán.

Arthur megkopogtatta a gömböt. – Hahó… Zaphod… Bal Agy. Te vezeted a hajót? El tudsz vinni minket innét?

– Kérlek, ne érj az üveghez, földlakó. Fogalmad sincs, hányszor kell körbepörögnöm a zselében, hogy eltüntessem a foltokat.

– Bocs.

– A kérdésedre válaszolva: jelenleg össze vagyok kapcsolva a Lavíroz-O-Mata programmal, hogy ki tudjuk kerülni a grebulonok halálsugarait. A rostély minden pillanatban összébb zárul, minél hamarabb bekapcsoljuk a Valószínűtlenségi Hajtóművet, annál jobb.

– És milyen hamar lesz ez?

– Kilencven másodpercen belül. Több perccel azelőtt, hogy a halálsugarak elpusztíthatnák a hajót.

– Biztos vagy ebben?

Bal Agy nem értékelte a kérdést: – Te új vagy itt, csak most találkoztunk, úgyhogy megmagyarázom. Én vagyok a hajó, és a hajó az én vagyok. Nincs köztünk félretájékoztatás.

– Új? Én voltam itt előbb, haver. És már találkoztunk, csak akkor…

– Még hozzá voltam nőve Zaphodhoz, az idiótához.

– Hóóó! – rikkantotta Zaphod. – Vigyázz, Arty. Ne kötözködj ezzel a fickóval.

– Alá voltam rendelve érdes személyiségének – folytatta Bal Agy. – Elnyomott a fékezhetetlen hedonizmusával.

– Figyelmeztettelek, földlakó. Nem mondd, hogy nem. Bal Agy megnyúz és bendőskenyeret csinál belőled.

Bal Agy megpördült, Zaphodra fókuszált. – Ez a gyámoltalan majom bezárva tartott a saját fejemben, amíg el nem ültettem benne az elválás gondolatát egy vedelés során. Zaphod olyan bugris, hogy azt hiszi, az ötlet tőle származik.

Zaphod szeme elfelhősödött. – Bugris? Hogy micsoda?

Noha Arthurt aggasztotta a fejek testvérharcának következménye, vagy a hasadt személyiségé, vagy bármi is a pontos orvosi kifejezés erre, mégis úgy döntött Vakta kedvéért megtartja magának a balsejtelmeit. Végül is megmenekültek. Vakta biztonságban van, és csak ez számít. Arthur tapasztalatból tudta, hogy szülőbolygójának elvesztése a közeljövőben összetöri majd lelkileg, feltehetően teaidő körül, amikor nincs tea, vagy netán egy különösen gyönyörű holonaplementét követően, de most még hajlandó volt bátornak mutatkozni lánya kedvéért.

– Jól van, mindenki – mondta olyan derűs és üres hangon, akár egy villanykörte. – Pillanatnyilag elhárult a vészhelyzet. Csatoljuk be magunkat a valószínűtlenségi ugráshoz. – Kuncogott. – Mindannyian tudjuk, milyen mókás tud lenni.

Vakta megpaskolta mellén a helyet, ahol anno Nyökte volt. – Mókás, Arthur? Mókás? Te itt nem tudsz senkit átverni. És ez volt a legerőltetettebb kuncogás, amit valaha is hallottam. Sosem leszel fele olyan férfi sem, mint a férjem volt.

És már megint minden az én hibám, gondolta Arthur. Talán sűrűbben kéne vidámnak tettetnem magam, akkor többen bevennék.

– A számítógép nem tanult meg közben teát főzni?

Vörös fény gyulladt Bal Agy gömbjén. – Elég a dumából, földlakó. A „tea” szó le lett tiltva. Amikor legutóbb „teát” kértél, sikerült az egész rendszert vészhelyzetben lefagyasztanod.

Arthur újabb erőltetett kuncogást hallatott, majd kicsit csoszogott, és gyorsan elindult a kilátóba. – Meglesem azt a halálsugárrostély dolgot. Megnézem, hogy haladnak. Kér valaki valamit?

Senki nem felelt.

Útikalauz-jegyzet: A „kér valaki valamit?” bevett lelépési kártya, melyet ki lehet játszani, amikor kínos körülmények – az enyhe megaláztatástól a nagy katasztrófáig – közelednek sebesen. A legtöbb kultúrának van variációja a „kér valaki valamit?” megjegyzésre, ami általában olyan nyilvánvalóan retorikus, hogy alig érdemli meg a kérdőjelet. A Betelgeusén azt kérdezik: „Nem hallott valaki pluttyanó hangot? Mint amikor teniszlabda pottyan egy üveg mustárba? Senki? Azért jobb, ha megnézem.” A jatravartid verzió: „Hallotta valaki az ajtókristályt? Biztos Poople az. Szokás szerint késik. Megyek és beengedem, mielőtt teletölti a zsebkendőjét.”

Arthur szerencséjére senki nem szegte meg a csillagközi protokollt azzal, hogy valóban kért is volna valamit, így kisurranhatott a kilátóba, ahol úgy tehetett, mintha újra a tengerparton lenne.

Ford öklével a konzolra ütött, és hallgatta a „bang”-ot. – Már el is felejtettem ezt a bangót, Zaph. Tudod, a zajokat meg minden. Elfelejted, aztán megint megtapasztalod, és eszedbe jut, mennyire fontos neked. Aztán azon töprengsz, hol volt az a sok emlék, amikor nem gondoltál rájuk.

Zaphod gond nélkül ráhangolódott erre a hullámhosszra. – Én mindig azt hittem, az emlékeim szemben vannak, a kettesszámú fejemben. És ha kell, a kettesszámú csak átsugározza nekem.

– Ejha. Ez az. Totál. Pont a lényeg, amit kommunikálni próbálok. És egymás szemébe néztetek, amikor, érted, átlőtte az emlékeket?

– Szó sincs róla – mondta Bal Agy, aki a giroszkópikus mező dacára kicsit fel-le imbolygott. – Ez az elmélet nevetséges. Mindkettőnknek van saját agykérge.

Ford körbetáncolta a gömböt, úgy dajkálta, mintha kristálygömb lenne. – Ja, de a tiéd a nagy agy. Te vagy az okos, aki a Végtelen Valószínűségi Hajtóműre van rákötve, igaz?

Bal Agy nem tudta elnyomni az elégedett vigyort. – Így van. Én kezelem a hajtóművet. Most már a részem. Érzem minden bizonytalanságát.

Ford szeme megüvegesedett, de intelligens maradt. – Akkor magyarázd meg nekem, hogyan számíthattam rátok.

Bal Agy siklás közben megdermedt. – Tessék?

– Bizony. Így van, okostojásrántotta. Tudtam, hogy fel fogtok bukkanni.

– Ez nevetséges. Honnét tudhattad volna? Annak az esélye, hogy az egyetlen ember, aki képes megmenteni, megjelenjen pontosan akkor, amikor szükséged van rá, százötven milliárd az egyhez. Ami elfogadható odds a hajtóműnek.

Ford másként vélekedett. – Attól függ, hogyan számolsz, cimbi.

– Csak egyféleképp lehet számolni – mondta Bal Agy fagyosan.

– Nem, nem – mondta Ford egy olyan valaki hangján, aki túl sok időt töltött olcsó hotelekben, már nincs kreditje a Duda-O-Fogdosóra, és kénytelen a saját útikalauzát olvasgatni. – Sokféleképp lehet számolni. A VI hurgok egész matematikai rendszere például a bensőségeken alapul.

Útikalauz-jegyzet: Ez nem egészen igaz. Szárított plüsskutyapénisz is kell hozzá.

– És jómagam – folytatta Ford olyan fensőbbséges hangon, amitől egysejtű létformák meggyorsították volna törzsfejlődésüket, csak hogy vadiúj szembefordítható hüvelykujjukkal fel tudjanak kapni egy követ és agyonverni vele –, jómagam a legtöbb számításomat érzelmekre alapozom.

– Érzelmekre! – fröcsögte tele Bal Agy a gömbje belsejét. – Érzelmekre? Hogyan engedheted meg magadnak egy fejjel, hogy ennyire hülye légy?

– Szeretek hülye lenni. Tisztán látni a dolgokat. Hülyének lenni olyan, mint hunyorogni a napfényben.

Minden egyes kijelentés megrázta Bal Agy gömbjét, akár egy nedves törülköző csapása. – Napfény? Miket hordasz össze. A hülyeség tudatlanság és sötétség.

– Szóval te tervezted, hogy idejössz? Ezeket a koordinátákat választottad ki?

– Nem – vallotta be Bal Agy. – A pontos helyet már elpusztították, így a Hajtómű biztos helyre vitt minket.

– Szóval az összes hely közül az Univerzumban éppen ide hozott.

– Véletlen. A Valószínűtlenségi Hajtómű farhulláma.

– Ez több mint véletlen. Zaphod eljön megmenteni kedvenc unokatestvérét. Ez mennyire valószínűtlen? Megtörtént már korábban, elég közel ehhez a bolygóhoz. Még egy alkalom, és már paradigma. És amikor utoljára utánanéztem, a paradigma nem valami valószínűtlen dolog.

Útikalauz-jegyzet: Ez az utóbbi hazugság volt, minthogy Ford Prefect sosem nézett utána a paradigmák valószínűségének. Ford valójában alig-alig nézett utána valaminek, legfeljebb a piának és az általános gromekség szintjének. Egyszer egy havi fizetését adta egy gromekmérőért, ami csak akkor működött, ha a kezelője gromeksége meghajtotta. Ford egyszer kipróbálta a fürdőszobában, majd a nyugtával együtt beletömte a szemétsűrítőbe.

Bal Agy előre-hátra ringott x tengelyén. – Igen, való igaz, hogy a paradigmák nem modellezik jól a valószínűséget.

– Általában igaz?

– Általában.

– Az általában nem hangzik túl valószínűtlennek. Nem hangzik csiliárd-diliárd-giliárd az egyheznek. Nekem inkább tuti dolognak hangzik.

– I-igen – dadogta Bal Agy. – Ez jogos.

– Izzadsz, haver? A robotfejek már izzadnak is?

Bal Agy valóban erősen izzadt. A gömb nyakrészéről apró robotpókok bukkantak elő, és a verejtékcseppeken lakomáztak.

– Nem vagyok robot – méltatlankodott Bal Agy.

– Üvegbuborékban lebegsz, egy számítógéphez kötve. Műpókok jönnek ki a nyakadból. Amikor utoljára utánanéztem, ezek robotot kiáltottak.

Útikalauz-jegyzet: Semmi utánanézés. Teljes büfibukta.

– Habár – morfondírozott Ford, az állságát simogatva – a Valószínűtlenségi Hajtómű teljes berosálása nagyon is szerves lényre vall.

– Teljes berosálás? – kérdezte idegesen Bal Agy. – Komolyan mondod?

– Abszolút. De ezen majd rágódjunk később, részletesen, egyikünk nagy szégyenére. Mi lenne, ha most begyújtanád nevezett Hajtóművet, és végre elküldenél bennünket egy tényleg valószínűtlen helyre.

Bal Agy kupolája sápadt zöld fényben pulzált, számsorok villantak az üvegen. – Valószínűtlen? De hogyan számítsam ki? Hogyan… Minden, amiben hiszek. A számok nem csalhatatlanok? Lehetséges lenne? Lehetséges?

Ford kezdett kijózanodni. – Hé, öreg, felejtsd el. Csak tekerem a töcsmörgődet. Mondd meg neki, Zaphod.

Zaphod átkarolta unokatestvére vállát. – Igaz, haver. A legjobb birkózott le. Ford egyszer elérte, hogy egy voondoni főszerzetes tömjénrúddal támadjon rá.

– Fogadásból – védekezett Ford, aki nem akarta, hogy azt higgyék, azzal tömjénezi a hírnevét, hogy ok nélkül hergel fel tömjénező szerzeteseket.

Bal Agy szorult helyzetben volt. – A számítógép számokról énekel nekem, de ti… Ti büfibukta fejűek a büfirókitokkal!

– Hé, fogd vissza a büfit – méltatlankodott Ford megbántva. – Én csak haverkodni próbáltam. Imponálni az egyedi intellektusommal, érted.

– Csak olyan… csak túl… Számok. Érzelmek. Zark!

És akkor Bal Agy bezáródott egy hurokba. Egy igen kis hurokba. Egyetlen szót ismételgetett.

– Zark… Zark… Zark…

Zaphod harmadik karja előbukkant a habos selyeming alól, és hókon vágta Fordot.

– Barom. Ez most lefagyott miattad.

– Akkor el a kezekkel.

Zaphod tartalékkezét a mellkasán keresztbe tette, majd ráfújt nadrágja bal zsebébe dugta.

Útikalauz-jegyzet: Ez nem eufemizmus. Zaphod vett egy nadrágsprayt a Port Sesefronon, amiről azt ígérték, „elér a nehezen hozzáférhető helyekre is”. Az első használat után Zaphod kicsit visszavette a hatóerejét. A zsebeknek külön fúvóka volt.

– A harmadik kart főleg ünnepélyes dolgokra használom. Ráhúzok egy lila ingujjat, és, presto, máris vállszalag lesz.

Ford tovább jártatta száját arról, mennyire nem nyűgözte le Bal Agy. – Nem kellett sok, hogy lefagyjon. Meg kellett volna várnod a 2.0-s verziót.

Trillian beszíjazta magát a luxus Ring-O-Szék ülésbe Vakta mellé, aki épp eléggé duzzogott ahhoz, hogy egy cyphrolcsaládot ötszáz évig tápláljon.

– Miért nem vagyunk már valahol máshol, Zaphod? Még mindig látom a halálsugarakat.

Zaphod egy hüvelykujjal lebuktatta rokonát. – Kérdezd meg Fordot. Ő fagyasztotta le a hajót.

Arthur ezt a pillanatot választotta, hogy visszatévedjen a hídra. – Lefagyasztotta a hajót? Azt mondtad, lefagyasztotta a hajót?

Arthur régi emlékei másodpercenként élesedtek, és nagy bosszúságára nem találta őket annyira eltérőnek az újaktól.

Hiányzik a meglepetés, nosztalgiázott. Újabban nyugodtból egyből előreugrom rémültbe.

– Neked mi a bajod, Ford? Úgy kötöttek be, hogy mindenképp elcseszd a dolgokat?

– Nem én vagyok bekötve, hanem ő – mutatott Ford Bal Agyra, aki most a mennyezetnél lebegett, akár egy elszabadult lufi.

Arthur érezte, hogy valami hiányzik a hídról.

– Nem tudom, mi az – mozgatta a levegőben az ujjait –, de valami az előbb itt volt, és most nincs.

Zaphod megörült, hogy van releváns infója. – Hadd áruljam el, földlakó. Amikor a Lavíroz-O-Mata aktiválódik, a számítógép fehéres fénnyel festi meg a falakat. Fototerapikus agynyugtató izé.

– És most nincs villany.

– Badabingó!

Útikalauz-jegyzet: A badabingó egy táblajáték, amit életfogytigosok játszanak a Blagulon Kappa körül keringő börtönholdon. A száz játékos célja, hogy az összes lovacskájukat a táblát megkerülve visszavigyék az istállóba, amikor is kell egy hatos futás, és csak utána csavarhatod le a lovacskák fejét. Miután az utolsó pacit is lefejezték, a vezető felugrik és azt kiáltja: „Badabingó”. Aztán rajta áll, hogy életben maradjon, amíg megérkezik a lázadásleverő különítmény.

– Azaz a Lavíroz-O-Mata se működik.

– Zöld bot a zöld lyukba, öreg.

Útikalauz-jegyzet: A „zöld bot a zöld lyukba” kiáltás egy egyszerű párjátékra utal, melyet a nagyon különleges Felnőttoktatás órán játszanak a Betelgeuse Ötön, ahol Beeblebrox elnök felnőtt. A Striteraxon használt megfelelője ez lenne: „Túlzott büszkeséget mutatsz olyasvalakihez képest, aki egy olyan feladatot fejezett be, amit egy gyengébb főemlős rövidebb idő alatt végrehajt.” A Páncélördögök sosem volt jók az utalásban, de remekelnek a lényegre tapintásban. A tapintást általában méreggel bevont edzeti acéleszközzel végzik.

– Azaz a halálsugár rostélyizé minket is jégkockákra aprít, mint az egész bolygót.

Zaphod horkantott, mintha ennél őrültebb dolgot még nem is hallott volna. – A Föld nem lesz felkockázva, Arty. Azok a halálsugarak felhevítik a felszínt, és az egész bolygó simán elpárolog. Már csak pár pillanat az egész.

– Ez vigasztaló. És mi lesz velünk?

– Ja, igen. A rostély már kitalálta, hogyan kerítsen be bennünket. Mi fel leszünk kockázva. Ez tuti. Zöld bot meg minden. Ráadásul még a séróm sincs bejáratva.

Arthur az ablakhoz nyomta az arcát. Kint az űrben a zöld halálsugarak némán hasították a sötétséget, akár hatalmas zöld ingák, felforralva a bolygót, ahol csak hozzáértek. Ahogy közel lendültek, Arthur látta, hogy a sugarak valójában pulzáló rudakból állnak, melyek között villámok sisteregnek.

Egy igazán kövér, gonosz darab könyörtelenül feléjük tartott.

A lányom meghal, gondolta. És ez engem nagyon bosszant. Fogadjunk, hogy csütörtök van.

Halk cuppanással elvette arcát az üvegtől. – Csak tehetünk valamit! Még nem győztek le minket, ugye?

Ford éppen a kéjrúdját lengette Zaphod orra előtt. – Szerinted, ha most szippantok egyet, az a második slukk lesz, vagy egy újabb első?

– Nem tudnánk valahogy bepöckölni Bal Agyat?

Zaphod a homlokát ráncolva töprengett. – Ravasz kérdés, Un-O-Katesó. Talán ha én slukkantok, eszembe jut a válasz.

Arthur úgy találta, hogy a meglepetésmirigye mégis megvan és működik.

– Titeket nem aggaszt, hogy meghalunk? Hogyhogy nem aggaszt?

Ford rákacsintott. – Egy ilyen helyzetben mi haszna aggódni, Arthur?

– Nem tudom, Ford, komolyan nem. De nekem van egy lányom, ott, abban az ülésben. Ezt tudom.

Kopogtak.

– Kinyitod, földlakó? – kérdezte Zaphod.

Arthur volt olyan kedves, hogy a két betelgeusei szórakoztatására késve reagáljon, aztán meg a saját reagálására is reagáljon.

– Nyisd ki te. Ez a te… ááááá!

– Vicces vagy, pajti! – vonította Ford, és belebokszolt a vállába. – Nem megmondtam, kuzin? Évek óta mondom. Arthur vicces.

– Hallottátok? – suttogta Arthur, mert félt hangosan reménykedni. – Lehetséges, hogy valaki kopog? Az űrben?

Megint kopogtak, hangos dajnggal, amitől Arthur úgy érezte, egy harangtoronyban van.

– Ne aggódj – mondta Zaphod. – A „dajng” csak felvétel. Beállíthatom ding-dongra is, ha szeretnéd. Vagy a kedvencemet, a pipitinka madarat.

Zöld fény izzott a kabinablakban. Az üveg kezdett felhólyagosodni.

– Nyisd ki az ajtót! – üvöltötte Arthur, nyomatékul hadonászva. – Nyisd ki gyorsan.

– Nem tudom – felelte Zaphod cseppet sem izgatottan. – Kis Ix elrontotta a hajót, rémlik?

Trillian végigsimította Vakta haját, majd átment a hídon a vészajtóhoz.

– Valószínűtlenség? Valószínűtlenségét akartok? Hogy életben maradtatok ti idióták, az a valószínűtlen.

Belenyúlt abba, ami tömör lemeznek látszott, és kihúzott egy kurblikart.

– Manuális vészkar. Rémlik valami?

– Hé, cukorfalat. Ez nem az én hajóm. Csak elloptam.

Arthur megragadta a kart, és addig kurblizta, amíg verejték csorgott le az állán. Ez nem tartott annyira sokáig, mivel a grebulonsugarak közelségétől az Arany Szív kezdett igen hatékony üstté válni.

– Gyerünk, Arthur – nógatta Trillian. – Gyerünk!

Arthur már nyitotta a száját, hogy feleseljen, csinálja ő, ahogy bírja, és legyen szíves, hagyjon neki békét, mivel az elmúlt száz évet egy tengerparton töltötte a legkisebb testmozgás nélkül, és különben is hogy jön ahhoz, hogy csak úgy otthagyja a meglepi tinédzser lányát a Lamuellán, aztán elszambázik tudósítani egy háborúról, ami meg sem történt? Arthur mindezt ki akarta mondani, aztán meggondolta magát, és inkább még keményebben kurblizott.

Meglepő módon már attól kicsit jobban lett, hogy ezt elgondolta magában.

Arthur kurblizása meghajtott egy kis plazmasejtet, ami töltést bocsátott át az ajtón, eléggé felizgatva a molekulákat egy fázisugrás előidézésére, így a bejáratot gázzá változtatva.

– Na most, én nem erre számítottam – pihegte Arthur.

Egy magas, zöld, emberszerű idegen állt a zsilipben, az ujjait tördelve. Imponáló egyed volt, már ha az imponáló kritérium magában foglalja a fejlett izomzatot, széles, intelligens homlokot, sötét, megkínzott szemet és egy olyan csúcs öltönyt, hogy már a látványától nyilall az ember feje.

– Bábel-hal? – kérdezte az idegen kulturált, de kissé feszült hangon. – Kérem, mondják azt, hogy Bábel-hal.

Zaphod felemelte kezét. – Bábel-hal mindenkinek!

– Ó, Zarquonnak hála – lépett be az idegen. – Komolyan mondom, ha ki kell bírnom még egy szobányi morgást és üres tekintetet… Mi van az emberekkel? Vegyenek egy tucat halat és hagyják ívni, ennyi.

– Az emberek smucigok – értett egyet Zaphod.

Az idegen megtorpant. – Micsoda? Nem. Az nem lehet.

Zaphod hátravetette egy fürtjét. – De bizony, babám.

– Zaphod Beeblebrox? Beeblebrox elnök?

– Személyesen és szemérmetlenül.

– Nem hiszem el. Ez aztán a véletlen. Lefékezek a Galaxis Nyugati Spirálkarjának soha fel nem tré-képezett, isten háta mögötti zugában, és ki billeg velem szembe az atmoszférában, ha nem…

– Zaphod Beeblebrox – egészítette ki Arthur, aki szeretett volna továbblendülni. – Nézze, nem szívesen vagyok bibi-csóka, de azok a halálsugarak szörnyen közel vannak. Az a nagy főleg.

A zöld idegen rá sem hederített. – Elnök úr, olyan régen szerettem volna magának mondani valamit. Készültem is valamivel. Lenne egy perce? Nagy szívességet tenne nekem.

Zaphod hátralépett, hátha az idegen esetleg nem látja teljesen.

Útikalauz-jegyzet: Technikailag nem volt idegen a hajón, csak űrutazó. Amint az „idegen” kiléte egyértelmű, elhagyhatjuk ezt a megjelölést.

– Hogyne mondhatna pár szót. A kollégáim megtiszteltetésnek vennék. Én persze túl fontos személyiség vagyok, hogy annak érezzem, de azért jól fogok szórakozni.

Az idegen kissé meghajolt, öltönyzsebéből kivett egy ostyaszámítógépet, megkeresett egy szövegfájlt, majd megköszörülte a torkát.

– Maga, elnök úr…

– Igen, tovább.

– Maga, elnök úr…

– Ezt már hallottam, tovább.

– Maga, elnök úr, a leginkább filozofikalisztikus, szteatopigikus politikus, akire csak volt szerencsém nem szavazni, és ha egy pillanatig úgy érezném, ez az ócska univerzum jobbat érdemel, saját zsebemből fizetnék azért, hogy megöljék.

Zaphod nagyjából elcsípte az utolsó sértést. – Szteatomizé?

– Szteatopigikus. Nagyseggű.

– Nagyseggű! – tátotta el a száját Zaphod, ujjaival ajkát tépve. – Nagyseggű?

Arthur emlékei még mindig csak jöttek visszafelé, így még egy ilyen frappánsan megfogalmazott ingernek is kellett egy másodperc:

– Magát ismerem. Maga a sértegetős fickó.

Az idegen számítógépével lefényképezte Arthurt, majd kikereste a megfelelő fájlt.

– Á, igen. Arthur Philip Dent. Bunkó, egy nagy seggfej. A feljegyzéseim szerint téged már kétszer is kipipáltalak.

Zaphod a térdére tette a kezét. – Nagyseggű. Asszem, szédülök.

Útikalauz-jegyzet: Ez az „idegen”, most már elárulhatjuk, Wowbagger, a Végtelenül Meghosszabbított volt, aki egy balesetnek köszönhetően halhatatlanná lett, amelyben szerepet játszott egy részecskegyorsító és két gumiszalag. Ki kell hangsúlyozni, hogy a gumiszalagok különleges jelentőséggel bírtak Wowbagger számára, mivel az ő kultúrájában a gumiszalag vallásos jelentőségű, Pollyphill-Ah isten körkörös és nyúlánk természetét jelképezi. A baleset után C&E egyház főfukkja kijelentette, hogy Wowbagger váratlan halhatatlansága a híveknek szóló határozott jel. Wowbagger kijelentette, hogy határozottan tré jel, és emiatt végleg leszokik a gumiszalagokról. Miután több évezreden át dagonyázott a durcás unalomban, annak a kihívásnak szentelte magát, hogy meglátogatja az univerzum összes lakott világát és végigkóstolja a helyi söröket. Ez volt a történészek által borostyán korszaknak keresztelt időszak kezdete, mely során Wowbagger jó pár kilót felszedett és felfedezte, hogy született tehetsége van sértegetni az embereket. Egy reggel, a hajnali öklendezés után rájött, hogy jobban szeret sértegetni, mint sört inni, ezért a vállalkozás közepén célkitűzést váltott. Úgy döntött, új feladata az lesz, hogy az univerzum összes érző lényét végig sértegesse, mégpedig ábécésorrendben. Mivel jóképű fickó volt, és mivel űrhajója sajátos vonalvezetéssel bírt, a média hamar megneszelte a vállalkozást, így Wowbagger egy olyan bolygóra szállt le, ahol már az egész lakosság felsorakozott ábécérendben, és üvöltve várta, hogy sértegessék, ami kissé kiölte a dologból az élvezetet.

– A halálsugárrostélyon át jött? – kérdezte Arthur izgatottan. – Hajóval?

Wowbagger vállat vont. – Persze. A hajóm sötét anyagból készült és sötét energia hajtja. Ezek a grebulonok csak barionanyagokkal dolgoznak. Nem is érthetik a hajómat, nem hogy megállíthatnák.

– Le tudja őket kapcsolni? A sugarakat.

Wowbagger eltette a számítógépét. – Nem. Valós térben vannak. A Földnek vége, ami kár, mert sok sértegetnivaló ember maradt még a bolygódon. De legalább Beeblebroxot kipipálhatom, nem igaz? Igaz, soron kívül, de egy ilyen kaliberű idiótáért kivételt lehet tenni. Mégsem teljes csőd ez a nap. – Élénken összedörgölte a kezét. – Na szóval, örültem, hogy találkoztunk, többet úgyse nagyon fogunk.

Trillian felkapcsolta riportermosolyát. – Mr. Wowbagger, Trillian Astra vagyok. Találkoztunk a New Betelen. Volt olyan kedves, és rám szánt öt percet.

– Á, igen, New Betel. Éppen akkor végeztem a királlyal, ugye? Gennyedző hólyagnak neveztem. Eléggé mélyponton voltam akkoriban. Minden gennyedző vagy mérgező volt.

– Esetleg olvasta a cikkem a KiKüben?

– Sosem olvasom a sajtót. Még a végén elhiszi az ember. Nézze meg Beeblebroxot. Ő is elhiszi, hogy egy frankó szupersztár, nem az a filozofikalisztikus tökfej, mint aki valójában.

Zaphod még a nagyseggűből lábadozott, amikor a tökfej megjegyzés gyomorszájon találta.

– Tökfej? Óóóó. Mi a… Te szörnyeteg!

Trillian nem hagyta magát. – Nem tudna elvinni minket? Csak a legközelebbi bolygóig.

– Lehetetlen – vágta rá Wowbagger. – A sötét térben utazom. Halandók nem láthatják a sötét teret, rosszul viselnék.

– Vállaljuk a kockázatot. Nem leszünk a terhére.

Wowbagger felvonta a szemöldökét. – Beeblebrox nem lenne a terhemre? Ezt kétlem. Éppen szökik valami elől, nem?

Trillian megrántotta Zaphodot, hogy egyenesen álljon. – Az elnök majd uralkodik magán. Nem igaz, Zaphod?

Zaphod motyogott valamit.

– Látja? Azt mondta, kibírom.

– Én azt hallottam, kinyírom.

Arthur lendült Zaphod elé, és fel-le rugózva próbálta elkapni annak forgó szemét. – Nem azt mondtad, ugye? Nem. Mert őrültség lenne azt fenyegetni, aki megmentheti az életünket.

Zaphod kihúzta magát, torka mélyén morgott a levegő. – Nagyseggű tökfejnek nevezett. Nem hagyhatom életben.

– A szarba – mondta Ford.

Wowbagger udvarias unalomból átváltott udvariatlan unalomba. – Azt hiszed, még sosem próbáltak megölni? Az én szakmámban úgy vonzom az ellenséget, akár nyúzgát a géz.

Vakta az öklébe zokogott.

– Pusztán szórakozásból is számon tartom az üldözőimet. Jelenleg a nyomomban van több mint száz fejvadász, tizenhat kormány űrhajója, pár automata Rátart-O-Rakéta, és fél tucat önjelölt halhatatlan, aki szeretné felfalni a szívem és ellopni az erőm. Bárcsak ilyen könnyű volna. Vágyom a halált, úgy sóvárgok utána, ahogy ez az idióta a nyilvánosság után. Elég régen vagyok életben, hogy tudjam, nincs tökéletes szerelem. Túl régen.

– Én megölethetlek – ajánlkozott Zaphod. – Van befolyásom a világban. Ismerek embereket, akik tudnak dolgokat. Volt már meneted a Mohó Poloskapattintó Fenevaddal?

Wowbagger horkantott. – Azzal a vén csavaranyával? Remélem, ennél azért jobbat is tudsz.

Arthur két tenyerével árnyékolta arcát és kikémlelt a kabinablakon. A sugár már majdnem odaért. Mintha hallotta volna az energia zizegését, noha tudta, hogy ez képtelenség.

Valószínűleg a haldoklók sikolyait se hallhatom, gondolta.

– Trillian – szólt hátra a válla felett –, komolyan azt hiszem, hogy jó lenne, ha Zaphod elhallgatna. Van kábítófegyverünk?

Zaphod azonban csak most kezdett belejönni. – Hogyne tudnék jobbat. Lőtt már meg pókboszorkány?

– Ami azt illeti, igen. Belekevertem a koktélomba. Semmi mellékhatás.

– És plazmabalta? Az szíjat hasít az atomjaidból.

– Nem az én atomjaimból. Négy ilyen úgynevezett „törhetetlen” baltával is megütött egy csapat Titán zsoldos, miután az egyikük anyját homokbucka horgoló bugyellárisarcnak neveztem. Tippelj. Széttörtek.

– Ismerek egy tagot, aki szerez nekem hat gramm konzoliumot. Öt percig a hónaljadban tartod, és kész.

Wowbagger elvesztette szikrányi érdeklődését is a téma iránt. – A konzolium csak mese, Beeblebrox. Kímélj meg az ostoba dajkameséktől.

– Ismerek isteneket! – kapkodott Zaphod. – Más halhatatlanokat. Ők tuti, barkóvá aprítanak.

A halálsugár már fölébük tornyosult, és ahogy hasította a teret, beleremegett a hajó.

– Trillian! – visított Arthur.

– Kérem, Mr. Wowbagger.

– Ismersz isteneket? – kérdezte a zöld halhatatlan, vonakodó érdeklődéssel. – Valóban beszélő viszonyban vagy igazi istenekkel? Első osztályú istenekkel?

– Thor címe itt van a kommunikátoromban. Egyet szólok, és agyonüt.

– Már próbáltak megölni istenek.

– És hogy ment?

– Fogd már be, Beeblebrox.

– Tuti, hogy nem főisten volt. Nem első osztályú, fix.

Wowbagger elgondolkodva bólogatott. – Nem, nem az. Sose volt időm azokra a felsőbb lényekre. Korhelyek mind egy szálig. De Thor legendás kalapácsának, a Mjöllnirnek az ütése csak elég lenne… Meg tudod szervezni, Beeblebrox?

– Ha valaki, akkor én igen.

– Igaz – szólt közbe Ford. – A vén rőtszakáll és Zaphod ezer éve ismerik egymást.

Arthur már csak zöldet látott.

Így vesztem el megint a lányom. Mennyit bír ki még a szív?

Wowbagger megnyomott egy gombot számítógépén. – Remélem, nem csak kenegeted a víznyelőmet.

Zaphod beleakasztotta hüvelykujját a selyemövébe/álkarjába.

– Ez nem ugratás. Nagyseggű tökfejnek neveztél. Ez becsületbeli ügy.

Wowbagger idegesen szólt a számítógépébe: – Kiterjeszteni a pajzsot.

Fehér izzás támadt sisteregve a kabinablak előtt, és a halálsugár ártalmatlanul átsuhant felettük.

4

A bolygókatasztrófa nem egy nagy dolog. Lépten-nyomon megtörténik. Táguló csillagok sterilizálják a felszínt, melyből valaha életet fakasztottak. Aszteroidák szántanak szénhidrogén óceánba. Bolygók billennek ki a pályájukról a kelleténél pár fényévvel közelebb egy feketelyukhoz, és buknak át az eseményhorizonton. Falánk kvantumlények habzsolják be az energiát a világukon, mielőtt egymás ellen fordulnak.

Útikalauz-jegyzet: Ez utóbbi volt a témája annak a valóságshownak, melyet a Szíriusz Tau csillagrendszerben sugároztak Az utolsó behemótig címmel. Huszonötezer kamerát dobtak le a Levy Wash légkörébe, egy olyan bolygóra, ahol négy kolosszális repülő lény randalírozott, és nézők billiói figyelték, ahogy megküzdenek a világuraimért. Sajnos Pötyi, a szavazók kedvenc behemótja kiugrott a bolygó légköréből, és a kamerahálózat vezetékén visszaugrándozott a csillagrendszer lakott részébe. Pötyi három bolygót széttrancsírozott, mire a föderációs hadsereg folyékony hidrogénnel megfagyasztotta. Az első két bolygó lerombolása idején a nézettségi mutatók rekordot döntöttek, de a harmadikra a közönség már beleunt és átkapcsolt a Csicseri-Csocsori krónikákra, melyben egy kis szivárványmadár szupererőt kap egy titokzatos madárfürdetőben.

Ajánlott olvasmány:

Gawn F’zing (volt tévéelnök, jelenleg a szövetségi fegyház lakója): A létező legrosszabb ötlet

Nagy J. Jarood (volt gyermeksztár) Élet a csőrön túl

Arthur Dent utoljára nézte végig világa pusztulását. Az ablakkerettől az egész még inkább úgy nézett ki, mintha a tévében történne; mondjuk, a Ki vagy, doki? (Doctor Who) sorozat egy korai epizódjában, amikor a különleges effektek még bájosan gyermetegek voltak.

Szinte látom a drótokat, gondolta Arthur.

A halálsugár az a vastag, hengerszerűség volt, amit a huszadik század végi tévéanimátorok preferáltak, a Föld papírral betekert focilabdának tűnt.

Pedig valóságos. Iszonyúan az.

A sugarak a bolygón konvergáltak és meghámozták, akár egy kék-zöld almát. Arthur látni vélte, ahogy Új-Zéland lehámlik, ezermérföldes gőz- és törmelékcsíkot húzva maga után.

Hiányzik a tengerpartom, sóvárgott. Hiányzik, hogy ne tudjak semmit biztosra.

A bolygót hamarosan gőz- és hamufelhő burkolta be. A halálsugarak egy pontba sűrűsödtek, akár a ceruza hegye, és egyetlen döféssel átszúrták a szerencsétlen Földet saroktól sarokig.

Nem valóság, takarta el a szemét ujjaival Arthur. Nem valóság.

Én vittem el a bolygót a csillagokhoz, gondolta Vakta Dent, könnyektől homályos szemmel. Én vertem a hidakat, amelyek révén a ráknak lett ellenszere, a szegénység felszámolásra került, az Aranypikkely kislemeze pedig először lett galaktikus sláger. Most mind odavan. Az a sok ember. Az a sok jövő. Az én kis Nyöktém.

Trillian lehunyta a szemét. Elég pusztulást látott már karrierje során, egy életté eleget. Akár Wowbagger életére is eleget. Abból sok ugyan nem volt valóságos, de ettől ő még nem felejti el, hogy látta.

És mit értem el azzal a Galaxist bejáró riporterkedéssel? Kit mentettem meg, kinek segítettem?

Senkinek.

És ki sérült meg, veszett el?

Én. És a lányom.

Ám miközben ezeket gondolta, Trillian Astrának bizsergett az a tenyere, amivel általában a mikrofont fogta.

Valakinek tudósítani kéne erről, mondta egy halk, makacs hang belül. Az embereknek tudniuk kell.

A Puszta Formalitás

bürokratamarán osztályú vogon hipertéri űrhajó

A vogonok alapjában nem voltak rosszak. Az kijelenthető, hogy senki sem szerette őket, és hogy interperszonális jártasságuk addig terjedt, hogy igyekeztek nem leköpni azt, akivel éppen beszéltek, de nem voltak rosszak. Vagyis megfelelő engedélyek nélkül nem robbantották atomjaira a bolygódat. A megfelelő engedély birtokában viszont elrepültek a világegyetem végére, sőt minden párhuzamosba is, hogy elvégezzék a munkát. És ha őszinték akarunk lenni, a legtöbbjüket az se érdekelte, ha mégis leköpte az illetőt, akivel éppen beszélt.

Útikalauz-jegyzet: Egy dokumentált esetben egy apró jatravartid megfulladt egy vogon hivatalnokkal folytatott beszélgetés közben. A jatravartid volt olyan szemtelen, hogy petíciót nyújtson be azt állítva, hogy az egy jogi dokumentum. Az ezt követő köhögőroham során a jatravartid előbb megdöbbent a félkemény állagú slejmbugán, majd gyorsan elmerült benne.

Ajánlott olvasmány:

Magyar Ohnfhunn (egy vogon sorban állva): Húszezer játék vogon sorban állásra

Magyar Ohnfhunn (már a sor vége fele): HJVSA 2.

és

Magyar Ohnfhunn (miután a tolóablakot az ujjára vágták): Minden vogon szemét, dögöljenek meg

A vogon furcsa egy faj, mivel általános jellemzőjük a makacsság, az együttérzés hiánya és a fogékonyság a rendkívül rossz költészet iránt. Minden vogon ilyen, nincs dokumentált kivétel.

Útikalauz-jegyzet: Pletykálnak egy földalatti vogoncsapatról egy külső Bratisvogon bolygón, akik „Igazszív vogok”-nak nevezik magukat. Szeretnek körbe ülni és mindenfélét mondani a megfelelő engedélyek megszerzése nélkül.

Testileg a vogonok nem vonzó teremtmények. Ha a szépség a szemlélő szemében van, akkor a szemlélő nem lehet vogon, mert még a vogonok is tudják, milyen rondák. A vogon fej egy óriási aszalt szilvára emlékeztet, amin különösen mély ránc a szem és a száj. A test nagy zöld húsplotty, túl kevés csont per négyzetcenti aránnyal, túl sok redővel és radóval. A végtagok gyengék és nem hatékonyak, az elhelyezésük szinte véletlenszerű. Ha egy zavart gyereknek adunk egy kemény tojást, egy mazsolát és spagettit, akármit csinál, valamelyik vogonra hasonlítani fog.

Tehát ha minden vogon egyformán taszító, bürokratikus és szadista, hogyan juthat valaki előre a társadalmukban? Vogonabbnak kell lenni a vogonnál. A vogonoknak van erre egy szavuk is. Ha egyikük kitünteti magát a parancsok kíméletlen végrehajtásában, ha a munkaórák és a holttestek száma röhejesen aránytalan a feladat fontosságához képest, ha a vogon megy előre, míg másokat elbátortalanítanának a plurális zónák, a Titán Páncélördögök hordái vagy az özvegyek könnyei, arról a vogonról a hatalom termeiben azt mondják, van benne krúmpszt.

Úgymint: – Az a Prostatikus vogon Bierdz, látjátok, mit csinált azzal az árvaházzal? Alig egy bot maradt belőle. Abban a fiúban aztán van krúmpszt.

– Bizony. Igazi krúmpsztoló. Még a krimpszterjéből is krúmpszt jön neki.

Ahányszor egy rangidős vogon kiejti a krúmpszt szót, minden jelenlevő vogon magasba emeli mindkét karját és visszhangozza a szót sok lelkesedéssel és még több nyállal.

A krúmpszt szót mintha Prostatikus vogon Jeltzre találták volna ki. Flottaparancsnoki karrierje során egyszer sem vallott kudarcot feladata végrehajtásában. Amikor a Rigannon–V lakói tiltakoztak az ellen, hogy világukat szélesebb pályára tolják, azzal az alaptalan állítással, hogy a kétségtelenül beköszöntő azonnali jégkorszak bolygóhalálhoz vezet, ki indított el színes fénykavalkádot a sarkkörükön, elvonva ezzel a rigannonok figyelmét a délről érkező űrhajókról? Jeltz, ki más. És amikor a parányi Kék Harang Tülkök elfelejtettek pipát tenni az igen vagy nem kockába a tervezőengedély engedélye elleni tiltakozásuk harmadik kötetének utolsó oldalán, ki pörkölte földig erdei lakhelyüket a magukat fákhoz kötözött tiltakozók dacára? Ismét csak Jeltz. És most, legszebb pillanatában csupán egyetlen hajóval megszervezte, hogy az összes Földet az összes párhuzamos univerzumban elpusztítsák a grebulonok halálsugarai, mert a csillagközi utazók mit sem szeretnek kevésbé, mint hogy meglepi bolygók pukkanjanak elő a plurális zónákból minden harmadik ugrásnál.

Ha a tervezőhivatal kemény munkát végzett, melyet valakinek el kellett végezni, akkor Prostatikus Jeltzben megvolt a krúmpszt, hogy elvégezze. Sőt Jeltz képe ott függött a Krúmpszt Falán a vogon történelem nagy bürokratái mellett. Nemetmondó Vrunt, Stemplis Sheergawz, és Jeltz nemezise, Körbekörbe Hoppsz. És most maga Jeltz. Az összes fényképet hátulról készítették, mert ez volt a hagyomány a Krúmpszt Csarnokában, ahol a Krúmpszt Fala állt.

Jeltz hajója, a Puszta Formalitás hídjának parancsnoki székében ült, azon merengve, milyen jelzőt kap majd a Megabrantison.

Pusztító Jeltz. Nem cseng rosszul, csak kicsit csúsztatás. Nagyritkán pusztított el világot engedély nélkül.

Tántoríthatatlan Jeltz. Szép, csak elég bokszolós hangzású.

Amikor csak a jelzőjátékot játszotta, mindig ahhoz a becenévhez tért vissza, amit még az apja adott neki: Nagyfattyú Jeltz. Ebben tényleg benne van minden. Jeltznek eszébe jutott egyik saját korai verse:

– Nagyfattyú – szavalta távoli mennydörgés hangon.

Nem játszol

Többé már

A rákoslyuknál.

Tedd le ütődet

És liffegő leffegő karodat

Nap és feszes bőr világában.

Tanulj meg jól gyűlölni,

Én kis Nagyfattyúm.

Jeltz érezte, hogy valami van a szeme sarkában. Porszemnek vélte, és elpöckölte.

Konstans Mown jelent meg mellette, állán a csészés nyálfogó, ami annyira dívott mostanság a fiataloknál.

– Prostatikus Jeltz?

– Ki más lennék. Konstans. Kitűzőt is viselek, hogy könnyebben megtaláljanak. Időt nyerek vele, ha idiótákkal van dolgom.

Az altiszt bólintott. – Igen. Persze.

– Akart valamit?

– Meghagyta, hogy jelentsem, amikor kész vagyunk a hiperűr ugrásra.

Elégedett sóhaj csöpögött ki Jeltz ajkai közül. Hiperűr. Azt mondják, a vogonok csak akkor tapasztalják meg a boldogságnak nevezett érzelmet, ha eltévednek a hiperűrben. A bőr összehúzódik, a csontok egymáshoz nyomódnak. A hiperűrben szinte fejlettnek érezheti magát az egyén. A helyzet feletti uralom elvesztése sötéten bizserget, és van rá némi esély, hogy a bárholislegyen közepén lyukadsz ki, megfelelő vízum nélkül.

– Helyes. Tervezze meg pályánkat a Föld-téren át. Legyünk az elsők azon az úton, most, hogy nem akadályoz a Föld, és nem maradt földlakó, aki panaszkodjon.

Konstans Mown kétszer bólintott, majd ledermedt, félrebiccentett fejjel, akár egy zavart matrac az Acsargó Kagylók bolygójáról.

– Valami gond van?

Mown nemigen szeretett semmilyen hírt közölni. Tapasztalata szerint a feljebbvalóval közölt hírből valahogy mindig rossz hír lesz, még ha jónak is tűnt, amikor a hírvivő kinyitotta a száját.

– Nem, uram. Semmi gond. Mint mondta, nincs Föld…

Jeltz prüszkölt lefittyedő alsó ajkával. – Se földlakók. A parancsban világosan szerepel, hogy nem maradhat élve földlakó. A Hiperűr Tervezési Tanács nem szeretné, hogy valami eltévelyedett ember megjelenjen a bíróságon követelőzni.

– Értem. Szép mondatszerkezet.

Jeltz megdörgölte azt az oldalát, ahol a májcsapoló felhorzsolta a bőrét. – Maradt életben földlakó, Konstans?

– Pletykálnak egy új kolóniáról a Soulianis csillagködben – vallotta be Mown, s a szavak úgy szivárogtak ki az arcából.

Jeltz egy hosszú pillanatig gurgulázott. – Soulianis? A mitikus Magrathea nem a Soulianisban van?

– Pontosan, Prostatikus. Remek memória, uram.

Egy ér rebegett Jeltz egyik szemhéján bosszúságának bizonyságaként. Másik bizonysága általában az volt, hogy a bosszantó hír hozóját kidobatta a zsilipből.

– Pletykát említett, Konstans Mown. Honnan is származik ez a… pletyka?

– A… földlakók… hirdetést adtak fel a KiKü magazinban.

– Hirdetést! – fröcsögött Jeltz, aki ezen valamiért mélységesen megsértődött. – Lássam.

– Azonnal, Prostatikus.

Mown a számítógéphez csoszogott, megmozgatta ujjait, majd behúzott az operátor vállai közé és addig ütötte, amíg a képernyőn meg nem jelent a megfelelő oldal.

– Itt van. A link már nem él, nem fogadnak el több rezümét.

Jeltz gondosan elolvasta a hirdetést, mindvégig gargalizálva. – Aranyos tőlük, hogy megadják a koordinátákat. Maga mit tenne a helyemben, Konstans? Életben hagyná ezeket a földlakókat? Végül is a bolygójuk volt a fő célpont. Vagy követné a parancsot betű szerint, és megtenné a hosszú utat a Soulianishoz, hogy megsemmisítse a kolóniát?

Mown nem habozott. – Vogonok vagyunk, Prostatikus. Addig a papírokat sem adhatom be, amíg a földlakók életben vannak.

– Helyes válasz, Mown. Azt hiszem, a Soulianis tizenegy ugrásnyira van.

Konstans egyetértőn bólintott. – Azonnal beprogramozom a hajtóművet, Prostatikus. Majd útközben feltöltjük a Feleslegesen Fájdalmas Lassú Halál torpedókat. A hiperűr elektrosztatikus töltéstől csak még csípősebbek lesznek.

Jeltz jóváhagyólag bólintott. – Maga egy nagy fattyú, Mown.

Mown szalutálni próbált, parányi karját kidudorodó tokája előtt a feje irányába vinni.

– Kösz, Apa.

Wowbagger hajója, a Tanngrisnir

Arthur Dent tengerparti hullámverésre ébredt.

Befelé huss, kifelé csob-csob.

Az ismerős zaj az ágya alól és kissé balról jött. Ahogy annak lennie kell. A pipitinka madarak megkezdték reggeli feltűnősködő rutinjukat, csapdostak széles szárnyukkal és énekelték kissé merész dalukat, hátha magukra tudják vonni egy szivárvány tollú nőstény figyelmét.

Otthon vagyok a parti házamban. Minden más, a Föld pusztulása meg a zöld idegenek, mind csak rémálom volt. Jó volt látni a többieket, de miért kell mindig ez a népirtás?

Arthur megkönnyebbülten szívta be a levegőt, tüdejét megtöltve élvezte a napi döntéseket.

Sima vagy diétás teasütemény? Ma lehet Earl Grey. Miért is ne.

Nyugodtan feküdt, hadd melegedjenek át a csontjai. Az ő korában már jobb lekerülni a hirtelen mozdulatokat. Bármilyen korban van is.

Most belegondolva az álom talán nem is volt annyira rossz. Szépen felrohant Zaphod hajójának pallóján. Egyetlen ízülete sem ugrott ki a foglalatából. És az orrszőrét sem hiányolta.

Talán kéne szereznem egy orrszőrvágót. Valami egyszerűt.

Nem! Az orrszőrvágóval kezdődik, aztán mire észbe kapsz, már zylatburger szelet van a küszöbödön. Semmi kereskedelem. Semmi kapcsolat.

Arthur kinyitotta a szemét, és először megkönnyebbülten látta fakunyhója belsejét, de aztán észrevett valamit a mennyezet sarkában. Digitális visszaszámláló, előtte szavak. Behunyta a gyengébbik szemét, és elolvasta a szavakat, melyek elképesztő módon angolul voltak.

Másodpercek a valóságig. Aztán a visszaszámláló. Azaz öt másodperc a valóságig.

Öt… négy…

Megint a valóság, gondolta Arthur. A répába.

Nullánál a tengerpart kihunyt, és Fenchurch jelent meg a mennyezeten a maga huncut mosolyával, az ívelt szemöldök, akár pasztell ecsetvonás, a kék szemben az ismert hunyorgás.

Látlak, drágám. Ez valóság.

De persze nem volt az.

– Helló – mondta Fenchurch. – Üdvözöllek, hogy magadhoz tértél. Ha tetszett a személyre szabott könnyű ébredés, kérlek, adj a programnak egy csillagot. Szeretnél most csillagot adni?

– Hogy?

– Szeretnél most csillagot adni? – kérdezte a számítógép, eggyel felnyomva a hangerőt.

– Ööö… igen. Adok egy csillagot. Legyen kettő.

Fenchurch elmosolyodott, és fájdalmas volt látni. Olyan gyönyörű.

– Köszönöm, Arthur Dent. Örültem, hogy vigyázhattam az álmod.

És ezzel eltűnt.

Megint.

Ugyanolyan fájdalmas, mint első alkalommal.

A valóság egy kis szoba volt Wowbagger hajóján: szürke interaktív falak és egy fülke a sarokban. Arthur úgy döntött, hogy egy forró zuhany igencsak kellemes lenne, de nem túl hosszan, különben még ellazul és elkezd Fenchurchre gondolni.

Nem lesz könnyű nem gondolni Fenchurchre, vélte Arthur, ahogy a lány arca megjelent a zuhanyajtón.

– Én vagyok a szoba Testoptimalizálója – mondta a komputer álomértelmezője. – Mondd el, mit szeretnél. Kérlek, kezdd úgy: „Szeretnék…”

Egyszerű. – Szeretnék egy kellemes zuhanyt – mondta Arthur. – És egy borotválás! Szeretném jól érezni magam.

– Zuhany, borotválkozás és jó érzés. Ezt akarod?

– Megerősítve – jött bele Arthur.

– Kérlek, lépj be a fülkébe, Arthur Dent.

Arthur kigombolta az ingét, majd eszébe jutott valami.

– Fenchurch… izé, komputer, lehetnék kicsit egyedül?

– Én vagyok a komputer. Nincs egyedüllét.

Arthur tudta, hogy ez röhejes. Ez nem Fenchurch, hanem az emlékezetéből kicsippentett állókép.

– Azért lehunynád a szemed?

– Nincs szemem.

– Akkor fordítsd el a kameráidat és tüntesd el az arcot.

– Csak amíg az Optimálóban vagy. Utána folytatom a megfigyelést.

– Ahogy akarod. – Arthur egy kosárba dobta ruháit, ami tüsszentő hangot adott ki.

– Szent szar! – mondta a komputer.

– Miféle beszéd ez egy komputertől?

– Ezt a kifejezést a te memóriádból vettem. A BBC-nél állandóan használtad.

– Megvolt rá az okom – motyogta Arthur. – Rohadt producerek.

– A ruhák szagfaktora tizenkettő, több vírus is van bennük, nem is szólva a tizenkétmillió porszemcséről, amiről most mégis szóltam. A beszéded nagyon furcsa. Mindenesetre ennek a ruhának mennie kell.

– Várj!

– Nincs várakozás, Arthur Dent. Azok a szemcsék bekerülhetnek az áramköreimbe, és akkor mi lesz velünk? Holtan lebegünk az űrben, az lesz. Végy könnyes búcsút az alsóneműdtől.

A kosár morgott és kissé remegett, ahogy elporlasztotta Arthur ruháit.

– Most lépj be a fülkébe. Öt perc, és visszakapcsolom a kamerákat.

Fenchurch arca eltűnt, Arthur pedig óvatosan belépett a fülkébe.

– Ne leselkedj.

– Négy ötvenkilenc, Arthur Dent. Négy ötvennyolc…

– Jól van, na. Bent vagyok már. – Arthur körülnézett. – Nem fog kelleni törülköző?

– Minek? – kérdezte komputer.

Arthurnak alig jutott ideje eltöprengeni, hogy miféle zuhanyban is van, amikor a falakba épített kristálybütykökből izzó lézersugarak burkolták karmazsinszín fénybe.

Arthur első gondolata az volt, hogy kivégzőkamrába csalták, de amikor sikolyra nyitotta a száját, egy lézer beletalált, és végigcsiszatolta a nyelvét. Emelte a kezét, hogy eltakarja a száját, mire egy másik lézer lenyírta és megcsiszolta a körmeit. A lézercsutakolás alapos volt, és miután Arthur ellazult és elfogadta, ami történik, cseppet sem volt kellemetlen. Koszt és bőrsejtet hántott le és gyűjtött össze egy tálcába a cirkuláló vákuum. Arthur kiválasztott egy frizurát egy katalógusból, és a lézer a fejbőrét bizsergetve lőtte be fürtjeit.

– Mosolyt kérek, Arthur Dent – utasította a komputer.

Arthur engedelmeskedett, és egy sugár kifehérítette a fogait.

Jól érzem magam, gondolta Arthur. Jobban, mint évek óta bármikor.

A bőr-, haj- és dzsuvafelhő leülepedett, s Arthur a fülkéből kilépve egy öltönyt talált az ágyon. A ruhát meglátva összerezzent. Kellett egy perc, mire megértette, miért.

– Gebedjek meg – suttogta. – Eaton kollégium.

Az iskolai egyenruha volt az előkészítőből, a csíkos nyakkendővel és a zöld sapkával együtt.

Fenchurch jelent meg a falon. – Jól érzed magad, Arthur Dent?

Arthur eltakarta magát egy párnával. – Ööö… igen. Igen, jól. Nem vehetnék fel inkább valami mást?

– Erről álmodtál, Arthur Dent. Csináltam egyet a méretedre. Erre a ciklusra nincs több ruhakredited. Valami baj van ezzel a ruhával?

Arthur végighúzta ujját a zöld zakó karmazsinszín hajtókáján.

– Nem, baj az éppen nincs vele. Csak ez egy iskolai egyenruha.

– Tiszta.

– Tudom.

– Nincs benne vírus vagy porszem.

– Értem, de korban nem passzol hozzám.

– És van nosztalgikus értéke is. Segítettem felidézni a múltadat, Arthur Dent. Meg sem köszönöd?

– Azt hiszem.

– Azt hiszed? Szent szar!

– Oké, jó. Köszönöm.

Fenchurch tovább dohogott. – Mindazok után, amit érted tettem. A látásélesség meg az epekövek után.

– Mi? – kérdezte riadtan Arthur.

– Nem is vetted észre, hogy jobb a látásod? Rendbe hoztam a retinádat. A szkennerem talált egy rakás vesekövet, azokat is elporlasztottam.

Arthur lehunyta a jobbik szemét, és rájött, hogy a másik is jobbik.

– Ez döbbenet. De nem kellett volna megkérdezned előtte?

– Miért kellett volna? Wowbagger rám bízza a döntést alapvető egészségügyi kérdésekben. Ha visszalépsz a fülkébe, szívesen visszaállítom a szemed eredeti állapotát.

Arthur pislogott, és szinte azonnal méltányolta, hogy tényleg rendesen lát.

– Nem, nem, Fenchurch. Tetszik ez a látás. Köszönöm szépen.

A komputer mosolygott. – Nincs mit, Arthur.

– És a vesekövek. Egy egész rakás? Fájdalmas lehetett volna, gondolom. Szóval azt is köszönöm.

– És a ruha?

– Tökéletes – mondta Arthur nagylelkűen. – Ha békén hagynál, fel is venném.

– Értékelő csillag?

– Mehet.

– Köszönöm, Arthur.

Fenchurch eltűnt, és Arthur felvette az iskolai egyenruháját.

Lehetne rosszabb, gondolta. Lehetne rövidnadrág is.

– Köszönöm, Fenchurch – suttogta.

Arthur a folyosón beleütközött Trillianbe.

– Nahát – hökkent meg. – Fantasztikusan nézel ki, Trillian.

– Igazán, Arthur?

Arthur Dentben megvolt az a tipikus angol személyiséghiba, ami arra késztette, hogy szétcincálja a bókot, alighogy kimondta, lényegében saját magát lesántítva.

– Mármint… mindig fantasztikusan nézel ki. Nem mintha máskor nem néztél volna ki fantasztikusan. Most extra fantasztikusan nézel ki. Mondhatni, megafantasztikusan, ha már az űrben vagyunk meg minden.

Trillian csinos acélkék nadrágkosztümöt viselt és combig érő csizmát.

– A komputer a fejemből szedte a mintát. Ezt viseltem, amikor meginterjúvoltam a Szíriusz Kibernetikai Társaság elnökét. Vagyis azt álmodtam, hogy ezt viselem.

– Mindenesetre jól áll.

– Ráadásul a komputer archámozásra is meghívott – vallotta be közelebb hajolva Trillian. – És beállította a vitamin- és ásványszintemet. Úgy érzem, egy maratont is le tudnék futni.

– Én is.

Trillian meghúzta Arthur zakójának ujját. – Nem is kell kérdeznem, hová jártál iskolába.

– Szerencse, hogy nem az éjszakai klubról álmodtam Cottingtonban, mert akkor válltömés is lenne.

– Klassz a sityakod.

Arthur gyorsan lekapta és zsebre gyűrte. – El is felejtettem. Megszokás. Láttad Fordot?

– Ami azt illeti, láttam. Elkocogott mellettem a híd felé.

– Volt rajta valami furcsa?

Trillian a homlokát ráncolta. – A haja szokatlanul fénylett. Ja, és kék volt.

Arthur nem volt meglepve. – Csak idő kérdése volt. A te szobádban hogy nézett ki a komputer?

– A macskám, Kopernikusz volt. Most képzeld el. Okos trükk. A tiéd?

Arthur kinézett a kajütablakon az űr mély és végtelen sötétjébe.

– Csak egy komputer. Nem volt arca. Nem hasonlított senkire.

Wowbagger karcsú, aranyszínű csillagközi hajója némán süvített az Alfa Centauri felé, mögötte forogtak a sötétanyag hajtóművek, fölötte lebegett a napvitorla, alatta pedig az Arany Szív lengett, akár egy nyúzga a szülője erszényében.

Útikalauz-jegyzet: A szinte egyetemes normától eltérően a nyúzgáknál a hím táplálja a kicsinyét. Egy felnőtt nyúzga ötven kicsit is elbírna az erszényében, de általában csak kettőnek jut hely, mivel a hímek szeretnék maguknál hordani egy kis szerszámkészletet vészhelyzet esetére, esetleg pár sört és a Szőrgolyó Magazin valamelyik számát.

Ford Prefect körbenézett a hajóhídon és igencsak elégedett volt. – Ez aztán valami, Wowbagger. Sötét anyag. A világegyetem hetven százaléka ebből van, és még csak nem is látjuk. Hogyan csinálsz belőle hajót?

Wowbagger vállat vont. – A Tanngrisnirt? Egy pasastól vettem anno.

– Ennyi? Egy pasastól vetted anno?

– Megesküdött, hogy Thortól lopta. A Villámistentől, tudod. A típusa drakker, ezért a retro dizájn.

– Tudom, kicsoda Thor. Egyszer találkoztam vele egy partin.

– Állítólag Tanngrisnir volt az egyik kecskéje. Ki akartam cserélni a szarvaskos orrszobrot, de úgy hallottam, hogy Thor kicsit dinka, és féltem, hogy nem ismeri meg a hajót, ha új jelkép van az orrán. Merthogy azt reméltem, hogy esetleg üldözni fog, és kiloccsantja az agyam a kalapácsával.

– Álmodozz csak.

– Ja. Eddig semmi jele. – Wowbagger felugrott a székéből. – Megtennéd, hogy nem érsz hozzá?

Vakta egy világító gombbal babrált a konzolon.

– Bocsánat – mondta, de teljesen máshogy értette.

– Csak mert sokat voltam egyedül. Minden úgy van, ahogy én szeretem. Egy rossz gomb, és mind kintről lesünk be. Ami nekem csak egy kis bosszúság lenne, de nektek komoly probléma.

– Mi ez a gomb, amire annyira érzékeny vagy?

– A kávéfőző.

– Mi?

– Évtizedekbe telt, hogy beállítsam a megfelelő habarányt.

– A Zark szerelmére.

– Nektek minden Zark. Mutathatnátok egy kis hálát. Most mentettem meg az életeteket.

– Nem kértelek rá – replikázott Vakta, s szeme izzott hosszú fürtjei alatt.

Wowbagger kezdte megbánni, hogy felengedte ezt a társaságot a fedélzetre, de saját hajójukon belehalnak a hiperűr ugrásba. Se pajzs, se ütköző, se giro. Úgy rázkódtak volna, akár gyöngyök a csörgőben; olyan csörgőben, ami felfoghatatlan sebességgel megy, megfelelő biztonsági öv nélkül.

– Örömmel mondhatom, ifjú hölgy, hogy már nem sokáig leszek megvetésed tárgya.

– De én szeretlek megvetni téged – felelte Vakta édesen.

Útikalauz-jegyzet: Tekintve Vakta Dent azonnali és érthetetlen gyűlöletét Wowbagger, a Végtelenül Meghosszabbított iránt, elkerülhetetlen volt, hogy az végül a mostohaapja legyen. Az ismert szerző, Angus deBeouf, aki pszichiátert játszott a népszerű Pszich-O-Rama sorozatban hét évadon át, felvetette, hogy az egyedülálló anyák vonzalma a hímek iránt egyenes arányban áll az utálattal, melyet tinédzser gyermekük érez ugyanazon személy iránt. Habár Mr. deBeouf nem diplomás pszichiáter, négy agya van és selymes haja, így véleménye jelentős súllyal esik latba, főleg a galaktikus populáció ama felénél, akik papucsot viselnek délután.

Ajánlott olvasmány:

Jimmy Habrey K.: A boldog tinédzser: esti mese

Angus deBeouf: Bízz bennem, orvost játszom

Wowbagger leakasztott egy arcmaszkot a helyéről a falból, és az orrára szíjazta.

– El is felejtettem már, milyenek az emberek – vett nagy levegőt. – Használd ezt az élményt. Ebből végy erőt a folytatáshoz.

– Nem szívnád a varázsgázodat az után, hogy minket kitettél?

Wowbagger visszahelyezte a maszkot. – Ez nem varázsgáz, rosszul öltözött gyermekem. Palackozom szülőbolygóm légkörét. Tele van széndioxiddal és mérgező kemikáliákkal, de engem megnyugtat. – Nyugalmát demonstrálandó szélesen elmosolyodott. – Most pedig megkérlek, hogy semmi máshoz ne érj a hídon, különben ott helyben megsemmisítelek, te undok kis kamasz. Amikor én voltam fiatal, a tinédzserek nem beszéltek vissza az időseknek, különben beletunkolták őket egy vödör kalapos mandarinba.

– Mikor volt ez? A Nagy Bumm másnapján?

– Még egy. Mondj még egy valamit. Van itt nekem pár kalapos mandarinom.

– A palackozott atmoszféra nem hat, mi?

– Nem – ismerte el Wowbagger. – Sőt kezd fájni a fejem tőle. Vagy talán tőled.

Vakta elővette a legmegbízhatóbbat:

– Utállak! – sikította, és kiviharzott, feltehetőleg, hogy még több fekete ruhát húzzon magára.

– Ne vegye a szívére – mondta Trillian, lánya után sietve. – Mindenkit utál.

Újabb Útikalauz-jegyzet (kicsit túl közel az előzőhöz, de tanulságos): A kalapos mandarin egyfajta mérgező medúza, melynek csápjaiban enteogén méreg van. A mandarincsípés hatása hármas. Az első egy éles, égető érzés; a második egy csúnya vörös duzzanat, amely elfertőződik, ha nem kezelik kalaposmandarin-kakából készült balzsammal. És a harmadik a nyilalló öntudat, hála az enteogénnek a méregben. A megcsípett áldozat tipikus reakciója ilyesmi:

Aúú. Zarkba is, ez fájt.

Aztán:

Jaj, ne. De csúnya vörös duzzanat. És még csak most következik a fürdőruhás verseny.

És végül:

Mi? Látens nőgyűlölő vagyok, apakomplexusokkal!

Aki allergiás a mandarinméregre, annál egyetlen csípés teljes öntudatra ébredést okoz, ami vagy azonnali katatóniához vagy talkshow szakértői karrierhez vezet.

Wowbaggernek sikerült a hímeket a konferenciaasztalhoz csábítani a Sárkányölő nevű alkoholtartalmú ital ígéretével, ami olyan fantasztikus, hogy mellette a Pángalaktikus Gégepukkasztó csak fenékvíz. Ez az érv nem hatotta meg Zaphodot, aki elnöksége első évében rászokott a fenékvízre egy különösen unalmas állami kiránduláson a Semmi Meglepetés, Kérem, Nyugalom tengerén az Ártalmattlann bolygón.

Körbeültek egy obszidián asztalt, ami nőtt és nőtt, ahogy mind többen húztak oda széket.

– Szóval mi ez a Sárkányölő? – kérdezte Ford, ujjaival fésülve sűrű azúrkék fürtjeit. – Jobb, mint a Pángalaktikus Gégepukkasztó? Majd hiszem, ha egy hét múlva a Galaxis túlsó végén ébredek máj nélkül, három feleséggel és egy tetoválással.

Wowbagger magabiztosan mosolygott. – Ó, ezt szeretni fogja, Mr. Prefect. Nagyon különleges.

– Remélem, nem másolat. Csakis az igazi.

– Természetesen.

Egy lebegő tálca suhant fel a hajókonyháról és lehelyezett egy kristálypoharat mindenki elé az asztalra.

Zaphod megszagolta a tartalmát. – Ennek víz szaga van, haver.

– Víz – erősítette meg Wowbagger. – Tiszta megahegyi forrásvíz a Magramelről.

– Nagy ügy.

– Várd csak ki a végét, Nagyseggű.

– Erre semmi szükség. Már megígértem, hogy megöletlek.

Wowbagger megérintette az asztalt, amin fodrok keltek, majd előbukkant egy tálnyi kicsi, foltos tojás.

– Tengerisárkány tojás. A tengeri sárkány a parányi csőhal egy új alfaja, mely a Kakrafoon egyenlítőjének trópusi sekélyeseiben található.

– Ezt le kéne írnom? – cukkolta Ford.

Wowbagger nem zavartatta magát. – A hím minden tíz évben tojik, és négy másodpercig él. Amikor meghal, esszenciája, a lelke, ha úgy tetszik, a vízbe kerül.

– Nem szívesen ismerem el, de kezd érdekelni – mondta Zaphod. – Lélekivás. Csodálatosan züllöttnek hangzik.

– Csináljátok utánam.

A zöld halhatatlan beleejtett egy tojást az italába, majd megvárta, hogy lentről egy infravörös lámpa végigsimítsa a poharat. Pillanatokkal később a tojás áttetszővé vált, látni lehetett a benne vonagló kis tengersárkányt.

– Olyan, mint egy sárkány, csak a tengerben – álmélkodott Zaphod.

A sárkány kirágta magát a tojásból, pár pillanatig esetlenül totyogott, majd egyik karmát a szívéhez kapta és vibrálni kezdett. A szíve villant egyet, s parányi aranyfelhő lökődött ki a vízbe.

– Le vele – mondta Wowbagger, és lenyelte.

Ford és Zaphod utána csinálták, és azonnal lerepültek a székükről. Rángva hevertek a padlón és a Meli-Meli jelenetet énekelték Pantheoh Hrung katasztrófája operájából tökéletes harmóniában. A lebegő diagnosztikus zselékockában az érzékelőkkel és drótokkal Bal Agy dalolta a harmadik szólamot.

– Hm – hümmögött Wowbagger. – Nekem csak a gyomrom ég tőle.

Arthur úgy döntött, passzolja a Sárkányölőt.

Húsz perccel később Ford és Zaphod ismét a széken ült és egymás között vihogott.

– Helyes – csapta össze tenyerét Wowbagger. – Nagysegg és a majma jól szórakozik. Rátérhetünk végre az üzletre?

Útikalauz-jegyzet: A „rátérni az üzletre” kifejezés feltehetőleg a Chalesmről származik, ahol az ipari kémkedés annyira kifinomult lett, hogy az üzletemberek kénytelenek voltak ionbányában, vitorlavászon alatt üzletet kötni, álruhába öltözve és kódolt nyelven beszélve vokoderen át. Eme elővigyázatossági intézkedések gondoskodtak róla, hogy az üzletembereknek sejtelmük se legyen, milyen üzletet kötnek éppen. Az egyik szakszervezeti képviselő nyilatkozatot tett az egész bolygó nyilvánossága előtt, miszerint nyugdíjat alkudott ki minden hím nemű tagnak, holott valójában a hímtagját adta el egy nyugdíjasnak. A sztrájkok folytatódnak.

Arthurnak ez kicsit bonyolultan hangzott. – Üzletre? Miféle üzletre? Egyszerűen csak letesz minket a legközelebbi űrkikötőnél, nem?

– Csak miután megöltetek.

– Maga nem halhatatlan?

– Nem figyeltél? Nagysegg megígérte, hogy megölet.

– Hé – méltatlankodott Zaphod. – Most csak gonoszkodsz.

– Én vagyok Wowbagger, a Végtelenül Meghosszabbított. A gonoszkodás a hivatásom. Nem jöttél még rá?

Zaphod olyan méltóságteljesen állt fel, ahogy csak bírt, bár teste bal oldala még citerázott. – Megígértem, hogy megöllek, és így is lesz. Hallja valaki az éneklést?

– Én nem – borította a sárkánytojásokat a szütyőjébe Ford. – Nem hallok semmit. Főleg nem az operát.

– Egy Beeblebrox szava ér még valamit ebben a Galaxisban. Nincs rá szükség, hogy folyton lenagyseggűzz.

Wowbagger olyan dühítőn kacsintott rá, hogy attól még kövek is életre keltek volna. – Csak motivállak, Beeblebrox. Úgy vélem, könnyen elkalandozik a figyelmed.

– Így is van – kuncogott Ford.

– Hé!

– De tényleg. Emlékszel a gurnyapóznára meg a vödör lucsokpuncsra? Akkor oda kellett volna figyelned.

– Vettem. Hadd halljam még egyszer.

Wowbagger boldogan engedelmeskedett. – Nagyseggű.

– Jól van, készen állok – mondta Zaphod. – Csak hadd húzzam ki Bal Agyat abból, amibe be van dugva, és megyek.

Wowbagger felemelte egy ujját. – Úgy érted, megyünk?

– Nem, nem – mászott fel a konzolra Zaphod, hogy elérje Bal Agyat. – Az istenek nem szeretik a látogatókat. Thor velem szóba áll, mert közös múltunk van, és mert hülyébb vagyok nála is. Magam megyek Asgardba.

– Nekem is van múltam Thorral – szólt közbe Arthur. – Egyszer feleseltem vele, és túléltem.

– Ez nem szokott kétszer megtörténni. És az istenek nem felejtenek, úgyhogy jobb, ha maradsz.

– Vidd Trilliant – javasolta Ford. – Ha jól emlékszem, Thor csipázta.

– Nem – jelentette ki Zaphod határozottan. – Thor az utóbbi pár évben elég mogorva. Tudni kell vele bánni.

Belenyúlt a fénylő zselébe és egy cuppanással kiemelte Bal Agyat.

– Hogy vagy, haver? – hámozta le az érzékelőket Bal Agy kobakjáról.

– Kicsit álmosan – pislogott szaporán Bal Agy. – Fel kell ébrednem?

– Attól tartok. Repülnünk kell.

Wowbagger adott neki egy ostyakomputert. – Ezzel maradunk kapcsolatban. A sötét energia hálózaton működik. Az egész univerzumban jó. Találkozhatunk, ha elérted Thort, és kérlek, mondd meg neki, hogy én loptam el a hajóját, az talán kicsit felspilázza. Ne akard, hogy utánad menjek.

Zaphod zsebre vágta a komputert. – Jó. Megvagyok. Már csak kétmillió kreditre van szükségem, és itt se vagyok.

– Kétmillió kreditre?

– Egy próbát megért.

– Összpontosítás, szteatopigikus elnök. Összpontosítás.

Zaphod vicsorgott. – Neked annyi.

– Ez a beszéd – mondta a zöld halhatatlan.

5

Bármi lehet valóságos. Minden elképzelhető dolog meg is történik valahol a dimenziótengelyeken. Ezek a dolgok billiószor megtörténnek ugyanazzal az eredménnyel, és soha senki nem tanul belőlük. Amit valaki csak elgondol vagy elképzel, kíván vagy hisz, már megtörtént. Az álmok lépten-nyomon valóra válnak, és nemcsak az álmodóknak.

Gondoljunk valami őrültségre, vagy ha az túl megerőltető, dobjunk össze találomra jelzőket és főneveket.

Ingerült hínár? Nem probléma: a Damogran Neheztelő Hidzsikijei. A hidzsiki hínárszálak, melyeket a sekélyvízi Háromcsíkos Sárgafejek dühítettek fel, amikor őket félretolva a gyengehúsú korallpolipokon nyammogtak, összefogtak és áthatolhatatlan korlátot szőttek magukból, elvágva a zátonyt a halaktól. Ennek hatására a zátony meddő lett és elhalt. A hidzsikik pedig túl szorosan fonták össze magukat, és nem tudtak kioldozódni, így elpusztultak. A gyűlölt Sárgafejekkel együtt.

Vagy mondjuk gyilkos bohócok? Pofonegyszerű ez is. Gépeljük be az Útikalauz keresőjébe, és kapunk egymillió találatot, legelöl a Circus Minimus Blingjének és Blongjának története, két apró bohócé, akik beleszerettek Gerdába, a Csodálatos Uborkanőbe. Több hónapnyi küzdelem után Bling megtöltött egy tejsodót savval, és kisöccsét egy matiné előadás során elolvasztotta. Gerda az övé lett, csakhogy annyira nyomasztotta a bűntudat, hogy egy este véletlenül megette jegyesét, s ő is megfulladt a torkán akadó jegygyűrűtől.

Na és ez milyen? A Galaxis volt kétfejű volt elnöke, aki vett egy apró trópusi bolygót a magratheaiaktól akciós áron, majd eladta gazdag földlakóknak, hogy azok keleti kényelemben tudjanak élni bolygójuk elpusztítása után?

Ez mennyire lenne őrültség?

A Tanngrisnir

Arthur a priccsén fekve nézett fel az égre, ahol Fenchurch lebegett egy felhőn, ugyanabban a sötét farmerban, magas csizmában és vizes pólóban, amiben először meglátta seggfej bátyja kocsijának hátsó ülésén, ájultan.

– Muszáj a pólónak vizesnek lennie? – érdeklődött a komputer.

– Mi? Ja, Jézusom, dehogy. Milyen idióta vagyok.

– Csak próbálsz pontos lenni, gondolom. Meztelenül is megmutathatom ezt a Fenchurchöt, ha akarod.

– Nem, nem – mondta Arthur úgy, ahogy azt ő azonnali válasznak vélte. – A száraz póló jó. Esett akkor este, én is vizes voltam. Már ha ez mentség.

– Nem kell magyarázkodnod – mondta Fenchurch feje. – A vendégek gyakran kihasználják a valósághű képeimet. Van egy hírességkatalógusom is, ha kéred.

– Majd máskor. Meg tudod mutatni nekem ezeket a grebulonokat?

– Persze. Szeretnéd lezárni a kapcsolatot, Arthur Dent? Ha belépsz a fülkébe, kilézerezhetem az emlékeidet.

– Nem. Látnom kell őket, amiatt, amit most érzek.

– És hogy vagy most?

Arthur mosolya bűntudatos volt, akár egy gyümölcstolvajé. – Nem rosszul, hogy őszinte legyek. Mindent összevetve egész boldog vagyok. Hiányzik a partom, de azt hittem, a Föld elvesztése keményebben érint majd, és nem. Talán ha a felelősök arcába nézek, akkor kicsit rosszabb lesz.

– Van nagyfelbontású hangrendszerem, 3D és szupermély percepció egy kis kamerában, ami nem nagyobb egy emberi fejnél – vallotta be bizalmasan a komputer. – Nem is szólva az érintőzoomról és a Sitty-O-Sutty modulátorról. Lássuk, el tudom-e érni, hogy szarul érezd magad.

– Mi van?

– A te szavaid, nem az enyémek.

Fenchurch eltűnt, és a mennyezeten a sötét űr jelent meg. Arthur felismerte a Naprendszert és a tíz bolygót elliptikus pályán a Nap körül. A mélykék Szaturnuszt, a Jupitert mint egy óriási malachitkavicsot. A Marson túli aszteroidaövben kontinensnyi sziklák pörögtek-imbolyogtak, Arthur priccsét hatalmas mennydörgések rázták meg, ahogy egy-egy ilyen nekik csapódott.

– Ez a hajó volt vagy a műsor? – kérdezte idegesen.

– A hangot én tettem bele – ismerte el Fenchurch. – A költői vénám. Az űrben vákuum van, ugyebár.

Távolabb és távolabb repültek, át az üres tér kék-fekete kiterjedésén, hébe-hóba elektromos töltésű csillagközi gázcsíkok fedték el a látványt. A törpe Plútó mellett is elsuhantak, egy némileg nagyobb bolygóhoz, egy teljesen jég fedte, fénylő gömbhöz, amelynek tükörsima volt a felszíne, kivéve a kéregmozgások himlőhelyeit és a felszínen horgonyzó idegen űrhajó szürke ipari dudorait.

– A grebulonok – suttogta Fenchurch. – Valami mást keresnek, amit megfigyelhetnek.

A részletesség hihetetlen volt. Arthur látta a páncélzat minden lemezét, minden egyes kábelköteget.

Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a hajótestet, mire az egész kép megbillent és zoomolt.

– Ez az érintőzoom – emlékeztette Fenchurch. – Óvatosan bánj vele. Volt már, aki elhányta magát.

Arthur úgy kémlelt ki az ablakon, akár egy kukkoló. Puha szófákat és magazinállványokat látott. Nyájas kinézetű emberek ténferegtek a padlószőnyeges folyosón, megálltak és udvariasan csevegtek, vagy valami csillagászati kártyának tűnő dolgot cserélgettek egymás közt.

Nem ilyen viselkedést vár az ember a bolygópusztítóktól. Arthur hiába nézett, egy grebulon sem nevetett mániákusan, és nem voltak torz szolgáik sem.

– Olyan kedvesnek tűnnek – mondta Arthur, kissé meghökkenve azon, hogy milyen könnyű lenne kedvelni ezeket a lényeket.

Fenchurch horkantása annyira ismerős volt, hogy Arthur majdnem elbőgte magát. – Mindig a kedvesekkel van a baj. Nézz fel a Szub-Étára másnap, miután egy bolygót ripityára robbantottak, és a szomszédos világok zigabájtokban áradoznak arról, hogy a tomboló tömeggyilkos mindig olyan udvarias volt. Mindig küldött kismacskát Cicarácsonykor, és általában olyan befelé fordulónak tűnt.

Arthur ráközelített egy grebulon nőre, akit körbevettek a tisztelői.

– Tegyek rá vizes pólót? – kérdezte gonoszul Fenchurch.

– Nézz a szemükbe, Fenchurch.

A komputer sötét energiasugarat küldött át a kajütablakon. – Nem a legokosabbak, mi? Öt keringési ciklusnál régebbre nem tudok visszamenni bennük.

– Akkor miért tették?

– Talá-á-á-á-n valaki rávette őket.

Arthur gyomra meglódult, ahogy a nézőszög hipersebességgel elcsúszott. Visszazoomoltak a felszínről, el az alacsonyabb rangú Plútó mellett, épp időben, hogy elkapják egy hatalmas hajó farát, melynek kék fénykarikái felpörögtek a hipertérbe lépés előtt. A hajó sárga volt, és ocsmány, az a fajta, aminek semmi esélye, hogy szerepeljen egy Szub-Éta űrhajóshow-ban, amelyben középkorú, kiöregedett versenyzők tolják egy tesztpályán, miközben vidám, xenofób megjegyzéseket tesznek, és azt állítják, nem értik már ők ezt a sok kallmantyút meg mizmentyűt. Ez a hajó egyszerűen otromba volt.

– Vogonok – jegyezte meg Arthur, legnagyobb meg nem döbbenésére. – Sok barom. Seggfejek mind egy szálig.

– Aha. A tieid.

Arthur nagy nehezen elfojtotta a felháborodást. – Nem az enyéim. Az a banda megölte az enyéimet.

– Nos, nem mindet.

– Majdnem. Hárman maradtunk csak.

– Hamarosan így lesz.

– Hamarosan? Hogy érted azt, hogy hamarosan?

– Kicsit kotortam a komputerükben. A vogonok a Soulianis és Rahm sötét csillagfelhőjébe tartanak, kiirtani egy földlakó kolóniát.

– Mi? Földlakók? Mi a fene az a sötét csillagfelhő? Nem kéne baljós zenét játszanod, amikor ilyeneket mondasz? Megtudtál valami részletet a komputerükből?

A mennyezet-képernyőn a forgó kék körök megfagytak, kifehéredtek és eltűntek, s velük a vogon hajó is.

– Késő – mondta Fenchurch. – Hipertérben még én sem tudok hekkelni.

Arthur feltápászkodott az ágyról és szórakozottan feltette a fejbúbjára az iskolai sapkát.

– Figyelmeztetnünk kellene őket, ugye? Nem kéne figyelmeztetnünk őket? Nem kéne elmennünk ebbe a sötét izébe?

– Nem hiányzik a tengerpartod, Arthur?

A komputer kicsippentette Arthur fejéből a parti kunyhó képét, és a mennyezetre vetítette.

– Szörnyen hiányzik. Minden nap egyforma volt. Sem felrobbanó bolygók, sem velem üvöltöző emberek, sem az intimszférámba hatoló idegenek. Miért muszáj az embereknek az arcomba állni egy egyszerű beszélgetéshez? Ráadásul a parton olyan messzire tértem el a tárgytól, amennyire akartam, senki nem rángatott vissza.

– Akkor miért akarod követni a vogonokat? Ők sosem vallanak kudarcot. Minek fájdítod még ezzel is a szívedet?

– Azért szükséges utánuk mennem, mert a nagyobbik részem nem akar. Milyen földlakó lennék, ha nem akarnám megmenteni a fajtámat?

– Eleven. Olyan, akit nem robbantanak atomjaira a vogonok termonukleáris rakétái. Kissé archaikus szerkezetek ugyan, de a célnak megfelelnek.

– Meg kell fordulnunk, felgyorsítanunk. Nyomd meg a szupergyorsítót vagy valami.

– Nyugodj meg, Arthur Dent. Wowbagger oda megy, ahová a naptára szerint mennie kell.

– A Földre tartott, nem? Sértegetni a földlakókat.

– Igen.

– Nahát. Az utolsó földakó kolónia valahol abban a sötét izében van. Nem tudná ott sértegetni őket?

– Elképzelhető. Jól átlátod a helyzetet, Arthur Dent.

Útikalauz-jegyzet: Az írott történelem során az a képesség, hogy valaki „jól átlátja a helyzetet” általában annyit segített, mint a „nyugodtan beszéljük meg a dolgot” vagy a „tegyük félre a nézetkülönbségeket”. Akik ezeket a taktikákat használják, általában jót akarnak, remek motiváló vagy óvó néni lenne belőlük, de semmi esetre sem szabad olyan helyzetben rájuk bízni a döntést, ahol életek forognak kockán. Az olyan alkalmatlan megjegyzések, mint „tudom, hogy nem mindig osztottuk egymás nézeteit…” jobbára katasztrófa felé lendítik a tárgyalásokat, főleg ha a másik faj osztozkodási komplexusban szenved vagy egyszerűen atyáskodó baromnak tart. A sikeres tárgyalásokat kivétel nélkül hatalmi helyzetből folytatják, vagy legalább látszólagos hatalmi helyzetből. Besétálni egy találkozóra kényelmes köntösben, tömjénbűzben, azzal az őszinte vággyal, hogy elsimítsuk a nézeteltérést, perverz módon biztos módja annak, hogy mindenkit megölessünk. Anyar Tsitsa tábornok, a tárgyalások elismert hercege egyszer kijelentette, hogy munka közben nem használ olyan mondatot, amiben nincs minimum egy Zark, két szar és fél tucat segglyuk. Utolsó kijelentése csupán egyetlen szart tartalmazott, és parancs formájában hangzott el beleinek címezve, melyek összezáródtak a tárgyalóasztaloknál ülve töltött sok-sok órától. Sajnos vékony bélfaluk miatt a golgafrinchamok hajlamosak a katasztrofális bélszakadásra, így Anyar Tsista utolsó parancsával saját magát ölte meg.

– Abszolút igazad van – mondta Arthur. – Jól átlátom a helyzetet. Azonnal láttatnom kell Wowbaggerrel is.

– Talán nem ennyire világosan – vélte Fenchurch képmása. – Javasolhatom, hogy használj egy Zarkot és talán pár töcsmörgőt?

Wowbagger kedvenc vibroszékében ült a hajóhídon, és megpróbált nem beszélni magáról. A hajó erőterének koronáján kívül a Föld pusztulása szétrombolta a Holdat, és elliptikus porgyűrűvé porlasztotta, mely a Vénusz felé tartott.

– Nézze, Trillian Astra. Egy újabb bolygó fog meghalni. Kérdezzen arról vagy bármiről. Számos csodát láttam.

Trillian azonban nem volt olyan hangulatban, hogy hagyja eltéríteni magát. Egy Wowbaggerrel készített mélyinterjútól a Szub-Éta-szerkesztők belenyálaznak a zsírszegény tejgazdag lakto-laxo műkávéjukba.

– Az emberek magáról akarnak hallani. Ki ez a zöld idegen, aki az univerzumot járja, ábécésorrendben sértegetve mindenkit?

– Á, tudja, már egyáltalán nem így csinálom. Az egész ábécédolog egy ideig szórakoztató volt, de aztán a rabszolgája lettem. Az emberek már számítottak a sértésre, és viszonozták is.

Vakta felemelte tekintetét a lapról, amire vad kinézetű nyúzgákat rajzolt.

– Olyasmiket mondtak, hogy „Szánalmas vesztes vagy”?

– Parafrazeálva, igen.

– Vagy „Nem is tudtam, hogy a gyíkok viselnek öltönyt”?

– Egyszer-kétszer. Anyukáddal próbálok beszélgetni…

– Vagy „Ezt a szagot kellemesnek vélik ott, ahonnan jöttél?”

Trillian olyan ölelésbe fogta a lányát, amely gyanúsan emlékeztetett egy dupla Nelsonra.

– Nem hagylak el, kicsim. Soha többé. Nincs értelme ennek az ellenségességnek.

– Bárcsak elhagynál. Nélküled egész jól ment nekem.

Trillian a fogcsikorgatást mosolynak álcázta, és visszafordult interjúalanyához. – Tehát felhagyott a szinte védjegyévé vált ábécével?

– Fel – felelte Wowbagger. – Most egész bolygókat csinálok egyszerre. Sokkal egyszerűbb, és nem kell meghallgatnom minden egyes gyalázkodót. Csak pályára állok, és ledobok egy adatbombát a légkörbe. Mindenki kap egy e-mailt és egy hangfájlt. Higgye el, ha megnyomja a lejátszást, nem marad kétsége, hogy érzek az érző lényeket illetően.

– És hogy érez?

– Halandók. Lenézem őket.

– Szóval ez a távolságtartás egyszerűen az átkozódást szolgálja?

– Hogy? Azt hiszi, élvezem a káromkodást?

– Talán nem?

– Végül is, igen. Roppantul. De nem csak erről…

És akkor Wowbagger elmondta Trilliannek azt, amit még soha senkinek. Talán a nő hipnotikus, kissé rekedt hangja miatt; talán ideje volt elmondani valakinek.

– Azt akarom, hogy megöljenek. Azt akarom, hogy megpróbálják.

Istenem, gondolta Trillian. Felvevő chip, most ne hagyj cserben.

Lepillantott a csuklójára, és megkönnyebbülve látta, hogy az audiomérő hunyorog.

– Ez igencsak súlyos kijelentés.

– Én is a-azt hiszem – mondta a zöld űrutazó.

Útikalauz-jegyzet: Wowbagger most először dadogott azóta, hogy járt a Castor csillagrendszerben, ahol a g-g-grunntivartad szitokszó potenciáját minden egyes g tovább növeli.

– Én is meglepődve hallom magam.

– Akárcsak én, Mr. Wowbagger

– Azt hiszem, most már hívhat Bowericknek.

– Bowerick?

– Ez a keresztnevem. Apámnak volt humorérzéke. Bow Wowbagger.

– Á, értem – mondta Trillian, most már kicsit kevésbé törődve a felvevővel.

Az univerzum nem sokáig bírja az ilyen gyengéd pillanatokat, és többen jelentkeztek a megtiszteltetésért, hogy lábbal tapossák ezt. Az első Vakta Dent volt, aki komponált egy förtelmes becsmérlést, és úgy ment vissza a hídra. De a győztes apja, Arthur Dent lett, aki komikus megérkezésével ellensúlyozta a pillanat édeskés természetét, ezzel visszaállítva az univerzum rendjét.

– Hé, zarkolók! – csörtetett be a hídra Arthur. – Meg kell fordítanunk ezt a szarvödröt és a tunya töcsmörgőnket a Soulianis és Rahm sötét ködje felé venni.

– Dam-dam-daaam – trombitálta a komputer drámai aláfestés gyanánt.

És akkor egy végső kozmikus röhögésért:

– Kicsit erős volt? Bocs, mindenkinek. Különben is, mi az a töcsmörgő?

6

Nano bolygó

Messze kint a Soulianis és Rahm sötét csillagköd szélén egy kisbolygó kapaszkodik a csillagköd egyik kanyargós csápján, akár egy karácsonyfadísz. Ez a törpebolygó (katalógusszám: MPB-1001001) a gravitáció általános törvényének fittyet hányva tartja fenn forgó helyzetét a Rahm csillag felszínétől 150 millió kilométerre. Ezeken a bizonyos koordinátákon a csillagközi porból, hidrogénből és plazmából álló felhőt a gázcsíkok és a mágneses mezők szétválasztották, egy igazi űroázist alkotva itt, mely mentes a törmeléktől, és tápláló napszélben fürdik.

Ez a parányi bolygó, a Nano főként fehérlyukakból nyert szupersűrű anyagának hatalmas tömege miatt tud dacolni csillagjának vonzásával, de azért is, mert forgó dinamikus magja több mint ötezer szervo-mechanikus tolórakétát hajt meg. Ez a remek elhelyezkedés biztosítja a konzisztensen mérsékelt időjárást, és bátorítja az élet keletkezését a termékeny lapályokon, az azúr óceánokban és a nagyszámú fjordokban… mely nagy szám elég szokatlan egy olyan bolygónál, ahol sosem volt jégkorszak.

A Nano földrajza igazi térképészálom: egyetlen pangea-szerű kontinens nyúlik el az egyenlítő mentén, körülötte a tiszta tengerek hemzsegnek a halaktól, melyek szó szerint alig várják, hogy kifogják őket.

Útikalauz-jegyzet: Ebben az esetben a „szó szerint” nem csupán az „átvitt értelemben” félreértelmezése. A Nagy Amegliai Acélhátú halak hitvilága szerint a Paradicsom a damil másik végén van, ezért szándékosan a fjordok körül őgyelegnek a megváltásra várva. A történetek pontatlansága legtöbbjük számára világos lesz abban a pillanatban, amikor egy horoggal kirántják természetes élőhelyükről és sistergő serpenyőbe dobják, ám az Acélhátúak hite oly erős, hogy átcsapdosnak a Megváltás Tizenkét Zsoltárán és várják a megígért arany planktongömb megjelenését.

Ezt a kontinenst Innisfree néven jegyezték be, a tavi sziget után, ahol A nyugodt férfi című film játszódott az írországi Sligo megyében, a nemrég megsemmisített Földön. A kontinens két városa közül a nagyobb, Cong, arról a faluról kapta a nevét, ahol A nyugodt férfit forgatták. A neveket Nano közjegyzője választotta, bizonyos Mr. Hillman Hunter.

Hillman Hunter nem különösebben vallásos ember, azonban hisz a dolgok hagyományos rendjében, már amikor a hagyományos rend a vállalkozó kényére van elrendezve. Hillman Hunter hisz a pénzben, márpedig anarchia idején igen bajos pénzt keresni. Hogy tud az ember gyereke összekuporgatni pár garast, ha a kisemberek nem tisztelik feljebbvalóikat és nincs Nagyember, hogy megmondja nekik, hogy viselkedjenek? A népeknek szükségük van egy ilyen-olyan istenre, aki megmutatja nekik helyüket a világban, amely hely ideális esetben jóval Hillman Hunteré alá esik.

Útikalauz-jegyzet: Az elképzelés, miszerint a vallás hasznos eszköz megtartani a gazdagokat gazdagságban és a szegényeket nyomorban, nem sokkal az idők kezdete után megjelent, amikor egy épp evolvált kétlábú béka meggyőzte az összes többi békát a lápon, hogy sorsukat a mindenható Tavirózsa kormányozza, aki csak akkor vigyázza a tavukat és védi meg őket a bucsukától, ha áldozat gyanánt minden második pénteken elhalmozzák legyekkel és kis hüllőkkel. Ez így is történt két éven át, mígnem az egyik feláldozandó hüllőről kiderült, hogy még nem halott teljesen, és megette a falánk kétlábú békát, majd a mindenható Tavirózsát is. A békaközösség a vallás elnyomása alóli felszabadulást egész éjszakás rave-partival és hallucinogén levelekkel ünnepelte. Sajnos kicsit túl hangosra sikerült az ünneplés, ezért lemészárolta őket egy bucsuka, aki valamely okból korábban nem vette észre ezt a kicsike tavat.

Hillman Hunter arra a meggyőződésre jutott, hogy az új világnak kell egy isten, aki parancsokat ad, lesújt a bűnösökre és kijelenti, a hitvesi élet mely formái kedvesek az ő szemében, és melyek rosszak és durvák. Mivel a Nanót kétségtelenül a bolygóépítő magratheaiak csinálták és nem Isten, nincs helyi istene, ami okoz némi vitát a közösségben. A dolgok természetes rendje lassan széthullik, mindenféle alakok kezdik egyenlőnek tartani magukat azokkal, akik egyértelműen egyenlőek, márpedig a vallás egyáltalán nem erről szól. Hillman úgy döntött, az erőviszonyok fenntartása érdekében szükség van egy rezidens istenre, így ezen a bizonyos csütörtökön egy kis tárgyalóteremben a város elöljárósága mellett felvételt tartott a pozícióra.

Cong városa, Innisfree, Nano

Egy hatalmas emberszerűség szorongott a felvételi helyiség székében, groteszk, pikkelyes testével kényelmetlenül fészkelődött a kis helyen. Álláról csápok csöpögtek, akár menekülő meztelen csigák, kemény, fekete szeme szotyakos arc mélyén csillogott.

Hillman Hunter belelapozott a szerzemény rezüméjébe.

– Tehát Mr. Cthulhu, ugye?

– Hmmm – felelte a szerzemény.

– Jó. Kicsit kimondhatatlan, de szeretem az ilyesmit egy istenségnél – kacsintott cinkosan Hillman. – Azért a mélyinterjúhoz egy-két tényt illene tisztáznunk magáról, Mr. Cthulhu, nem igaz?

Cthulhu vállat vont és szertelen népirtásról álmodott.

– Na akkor vágjunk is bele – folytatta Hillman vidáman. – Vagy ahogy a Nanóm szokta mondani, fel a gőzölgővel a lapátra. Amivel arra utalt, hogy el kell takarítani a tehénszart a behajtóról, miután a csorda áthaladt. Így kezdtem, Mr. Cthulhu, szárított marhakokszot adtam el tüzelőnek. És most nézzen, meg, Szent Paláver, egy egész bolygót igazgatok.

Hillman hirtelen olyan hangon nevetett, mint amikor egy rozsdás gépezetet indítanak be.

– Elnézést, Mr. Cthulhu. Az óhazában füstöltem, akár egy gyárkémény, és nem jutott időm még beszerezni egy új tüdőt. Teljesen kimerít, hogy erre a sok üresfejűre vigyázok. – Ujjait megtáncoltatta Cthulhu rezüméjén. – Lássuk csak, mi is van itt nekünk. Milyen kaliberű istenséggel akad dolgom? Aha… Látom, Lovecraftnak köszönhetően elég sokat szerepelt az emberek gondolataiban egy évszázaddal ezelőtt. Azóta nemigen?

Cthulhu fém- és húshangon szólalt meg: – Tudja, hogy megy ez. Tudomány meg minden. Eléggé betesz az istenkedésnek. – Beszéd közben világos trutymó csöpögött a csápjairól. – Egy darabig lődörögtem Kis-Ázsiában, ijesztgettem-rémisztgettem. De az embereknek már ott a penicillin, és még a szegényeknek is van mit olvasni. Minek kéne nekik isten?

Hillman mindvégig bólogatott. – Nagyon igaza van, uram, teljesen igaza. Az emberek már túl okosnak hiszik magukat az istenekhez. Túl ravasznak. De nem itt a Nanón. Mi vagyunk a Föld utolsó előőrse, nem fogunk csak azért elpusztulni, mert elűztük a védelmezőnket. – Mire ezt elmondta, Hillman pufók arca vörösen izzott a büszkeségtől. – Következő kérdés. Utolsó istenünk amolyan „a kevesebb az több” fajta fickó volt. Leküldte hozzánk a fiát, de ő maga nem sűrűn toppant be. Noha nem akarok tiszteletlen lenni vele, véleményem szerint ez hiba volt. Őszintén hiszem, ha most kérdeznénk meg, ezt már ő maga is így gondolná. Azt kérdezném, öntől, Mr. Cthulhu: ön beavatkozó isten lesz, vagy egy távollévő háziúr?

Cthulhu fel volt erre készülve; gyakorolta a választ kifejezetten erre a kérdésre előző éjjel Hasturral, a Kimondhatatlannal.

– Á, beavatkozó, abszolút – hajolt előre szemkontaktust létesíteni, ahogy Hastur tanácsolta. – A vak hit napjai lejártak. Az embereknek tudniuk kell, ki mételyezi meg a termésüket, és ki követel szűzáldozatot. És most elfordítom a tekintetem, de csak mert a hosszú szemkontaktustól megbomlana az elméje.

Hillman megrázta a fejét, hogy elűzze a hirtelen kábaságot. – Jó. Jó. Nem rossz pillantás, Mr. Cthulhu. Hatásos kis fegyver.

Cthulhu egyik csodás csápja legyintésével nyugtázta a bókot.

– Haladjunk tovább. Hol áll ön a Bábelhal-vitában? Tudja, a bizonyíték kizárja a hitet, és a többi.

– Az alattvalóimnak lesz bizonyítékuk és lesz hitük – felelte rekedten, izgatottan Cthulhu. – Rabságba hajtom őket, a gyengéket pedig eltaposom.

– Érzékeny pontra tapintottam – kuncogott Hillman. – Ismét csak jó nyomon jár, bár esetleg kicsit visszavehetne a rabságból és eltaposásból. Van itt sok gyenge ember, akik azonban nagy támogatói az egyháznak, akármilyen egyház lesz is az. A pénz templomokat épít, vagy ahogy a Nanóm szokta volt mondani, aki a jottányit fitymálja, az a pelyvát nem purkálja.

– Hogy? – kérdezte Cthulhu meghökkenten, márpedig nem könnyű meghökkenteni egy Nagy Öreget.

Hillman megvakarta az állát. – Sose értettem, miért nem lehet fitymálás helyett purkálni, de ez is csak egy szólás.

– Hmmm.

– Lépjünk tovább. Egy bevett kérdés következik. Tegyük fel, hogy elfogadom a jelentkezését. Hói látja magát öt év múlva?

Cthulhu felderült. Kösz, Hastor, sugározta az űrbe.

– Öt év múlva letaroltam ezt a bolygót, megettem a kicsinyeit, és a koponyákat saját tiszteletemre magas halomba raktam. – Elégedetten hátradőlt. Tömör és informatív válasz, tanítani lehetne.

Hillman ajkáról fröcsögő köhögés szakadt. – Koponyahalom! Most komolyan, Mr. Cthulhu? Azt hiszi, az istenek ilyesmit csinálnak manapság? Csillagközi időket élünk. Űrutazás, időutazás. Amire nekünk a Nanón szükségünk van, azt úgy nevezném, ótestamentumi isten. Legyen szigorú, feltétlenül. Ha bosszúszomjas, az fantasztikus. De a fiatalok felzabálása? Az már a múlté.

– Mert maga aztán tudja – motyogta Cthulhu, keresztbe téve lábát.

Hillman megkopogtatta a rezümét. – Van itt valami aláhúzva. A jelenlegi státusz alatt ez áll: „halott, de álmodó”. Ki tudná ezt fejteni? Maga halott, uram?

– Mondhatjuk, hogy halott vagyok – ismerte el a csöpögő emberszerűség.

– Nem látszik halottnak.

– Á, ez a parányi alak nem én vagyok – bökte meg testét Cthulhu, mintha nem ismerné a működését. – Ez az álmom magamról, melyet sötét és rettenetes erők formáltak ilyenné. Ezt az alakot viselem, amíg igazi valómat vissza nem hívják szolgálatba. Az igazi valóm sokkalta nagyobb.

– Elnézést, hogy ezen lovagolok, de maga halott?

– Pillanatnyilag. Igen. Azt kell mondanom, igen.

– De hát az istenek nem halhatnak meg. Éppen ez a lényeg.

Cthulhu azt kívánta, bárcsak itt lenne Hastur. Neki olyan gyorsan vág az agya.

– Nos… ez igaz. De a szó szoros értelmében, és hangsúlyoznám, hogy ez csupán nyelvtani kérdés, én nem vagyok isten. A Nagy Öregek közé tartozom. Mondhatni, félisten vagyok.

– Aha. – Hillman becsukta az aktát. – Értem.

– Nagyjából ugyanaz – győzködte Cthulhu. – Ugyanazokat csinálom: megjelenek, teherbe ejtek, amit csak akar. Van belépőkártyám Asgard és Olümposz szalonjaiba. Aranykártyám.

– Ez mind szép és jó, de…

– Ne fáradjon – mondta Cthulhu, trutymót fröcsögve az íróasztalra. – Maguk mind egyformák. Sose adnak esélyt a kisembernek.

– Nem erről van szó, uram. Nekem nincs kifogásom a fajtája ellen, de a hirdetésben kifejezetten kikötöttük, hogy első osztályú istent keresünk. Biztos vagyok benne, hogy ön is sok mindenre képes, de mi olyasvalakit keresünk, aki jelentős. Aki hosszú távra jön. Semmiképp nem olyasvalakit, aki meg tud halni.

Cthulhu tombolva felpattant. – Széthasítom a koponyádat! – mennydörögte. – Pestist szabadítok a földedre! – De itt nem volt rá szükség, ezért már fakult is el. – Letépem a fejed a törzsedről, és megiszom a…

Aztán eltűnt, nem maradt utána más, csak kikötőszag apály idején.

Mimet issza meg? – tűnődött Hillman Hunter, kihúzóval lefirkantva a NEM VISSZAHÍVNI szavakat Cthulhu rezüméjének borítójára.

Biztos a véremet. Hacsak nem az agyvizemet.

Hátradőlt a székben, és bekapcsolta a hátmasszírozót. Hillman pozitív személyiség volt, mindig hajlamos a dolgok jó oldalát nézni, de ez az istenkeresés kezdte elcsüggeszteni. Egyetlen jelentkező sem felelt meg az elvárásainak. Excello, a robotisten. Vladirski, a vámpírúr. Hekaténak volt pár hasznos képessége, de ő nő. Női istenség a Nanón? Nincs az az isten.

És mintha az istenvadászat nem lenne elég még a másik kolónia ellenségességével is meg kell birkóznia. Sajt miatt öldökölni, ki hallott már ilyet? Egy darab cheddar sajt ropogós kenyéren finom étek, de aligha élet-halál kérdés. És ott van még a kisegítő személyzet, akik csapatostul dezertálnak a városból. Egyes napokon Hillman legszívesebben ki sem kelt volna az ágyból.

– Egy finom csésze tea és pár keksz kell neked! – utánozta nagyanyja nyekeregését, akinek hangját gyakran használta motiváló erőként. – Utána rögtön derűsebben fogod látni a világot.

Már a tea puszta gondolatától jobban lett. Hiszen mit ér egy ír tea nélkül?

– Kelj fel a hátsódról, Hillers – mondta Nano hangján. – Az embereknek szükségük van rád.

Ez igaz. A telepeseknek szükségük van rá, főként Jean Claude elrablása után. A Nanónak egy igazi élő isten kell, aki villámaival ráncba szedi az itt lakókat. De hogyan csábítson ide egy első osztályú istent a Soulianis és Rahm sötét csillagköd nyugati spirálkarjának szó szerint istenháta mögötti peremére? Ehhez jó kis ösztönző csomag kell, az fix.

Hillman lefirkantotta Cthulhu Szub-Éta címét, biztos, ami biztos.

Útikalauz-jegyzet: Az istenek a másodperc pármilliomod részével a Nagy Bumm után jöttek létre, ami annyit tesz, hogy nem ők teremtették a világegyetemet, hanem a világegyetem őket. Ez kényes témának számít a szentek termeiben, a vacsoraasztalnál pedig totális tabu. Ha egy újságíró veszi a bátorságot és előhozza a témát, furcsa és fantáziadús büntetésre számíthat. A legtöbb isten elég régóta él ahhoz, hogy egész könyvtárnyi anyagot gyűjtsön össze a furcsa és szokatlan büntetésekről. Még nemrégiben, alig tízezer éve is szemináriumot tartottak erről az Olümposzon. A szemináriumsorozat félbeszakadt, mivel egyre több kisebb istenség használta ürügyként vedelésre és közösülésre, aminek eredményeként egész rakás hibridistenség jött létre, akiknek nem volt mitológiájuk, ahová hazatérhettek volna. A szeminárium alatt minden évben kiosztották a Tüskés Gömbhal-díjat a híres diadal tiszteletére, amikor is Loki egy szexőrültet gömbhallá változtatott, aki aztán megmérgezett mindent, amit megölelt. A jelentősebb díjazottak közé tartozott Heimdall, aki egy ingerült pillanatában a túlszámlázni akaró építőmunkásokat belesimította abba a falba, amit nem voltak hajlandók befejezni, jutalmazták Dionüszoszt is Sir Szmog Hűdemagas, a Blagulon Kappa-i színész megbüntetéséért, aki az Isteneknek játszani című monodrámáját adta elő, amely meglehetősen kritikusan viszonyult előadása tárgyához. Dionüszosz, akinek szakterülete volt a színház, liberális fickó volt, engedte is volna a darabot, ha nincs benne egy jelenet, melyben a színész őt tivornyázó, pöffeszkedő alaknak ábrázolja. Dionüszosz annyira feldühödött a jeleneten és az általa kiváltott pozitív kritikákon, hogy Hűdemagast örökre egy pantomimszamár hátsó felébe zárta, hogy csak a két legvadabb kritikusának fenekét bámulhassa, akik közben kegyetlen recenzióikat sorolják örökkön-örökké. Klasszikus.

Az istenek sok millió évig remekül elvoltak, szekereikben robogtak az égen, egyszerre több helyen jelentek meg, mindentudók voltak és a többi, de aztán a tudomány eljutott arra a fokra, hogy sok trükkjüket utánozni tudta. A termés elpusztítása már nem volt olyan nagy szám. A szűzi szülés bevett gyakorlat lett; sőt sok társadalom kifejezetten támogatta is, mert nem kellett a házastárs rokonaival nyűglődni, és a szülőknek sem kellett elképzelni, hogy a gyerekük csúnya dolgokat művel egy idegennel. Az istenek számára az utolsó csepp akkor cseppent el, amikor Fenrir, Loki óriásfia azzal próbált imponálni apadó nyájának, hogy űrciklijét belehajtotta egy fehér lyukba. Az ugrás után Fenrir egyetlen épen maradt része az egyik zápfoga maradt, amely most izzó aszteroidaként kering a Sagar–7 körül, s nem képes másra, mint befolyásolni az árapályt és homályos üzeneteket küldeni a látnokoknak. Az istenek elszörnyedtek (mindegyikük, kivéve Odint, mivel úgy szólt a jóslat, hogy Fenrir felfalja majd őt Ragnarök idején, így ő röhögött a markába) és visszavonultak világaikba. Megesküdtek, hogy soha többé nem közösködnek halandókkal (a mondat pontosan így hangzott: „A halandók bekaphassák”, csak ez nem annyira isteni deklamáció, mint a „megesküdtek” meg a „soha többé” meg a „közösködnek”). Az Ász-istenek annyira komolyan gondolták ezt az esküt, hogy világukat, Asgardot körülvették jégburokkal, egyetlen bejutási pontot hagyva, Bifrostot, a Szivárványhidat, melyet a mindenlátó isten, Heimdall őrzött.

A látogatókat nem bátorították.

Sőt a látogatókat igyekeztek elbátortalanítani a dokkolástól a falánk húsevő sárkányokkal, a lélekszívó szirénekkel és a flytinggel, ami egy goromba norvég sértegetőtechnika, mely a nemi szervekre és a felmenőkre koncentrál.

Az istenek őrizkedni akartak a halandóktól. Különösen az oknyomozó riporterektől, és még inkább az égi jutalomra áhítozó szent emberektől. A legalkalmatlanabb vendég Asgardban azonban Zaphod Beeblebrox, a Galaxis elnöke volt, ezért mindegyik sárkány megkapta egyik régi ingét szagmintavétel céljából.

Az Arany Szív

Az Arany Szív a Mindenhol sokszínű és sokszövetű terén repült át. A Végtelen Valószínűtlenségi Hajtómű révén a hajó a világegyetem része lett, míg a koordináták bele nem csúsznak a reteszükbe és ki nem pottyantják a járművet a helyes végcélnál a „tá-dá!” csillagközi megfelelőjével, a frászt hozva a szomszédos parkolóhelyen álló illetőre. Ám addig a pillanatig bármi megtörténhet, főleg olyan bármi, ami nagyon valószínűtlen, ami persze aztán valószínűvé teszi, ami ismét valószínűtlenné teszi, és így tovább a végtelenségig.

A legtöbben inkább behunyják szemüket a valószínűtlenségi repülés során, hogy megóvják pszichéjüket a körülöttük megvalósuló valószínűtlenségektől, Zaphod ellenben gyakran ki is ragasztotta a szemét, nehogy elmulasszon valamit.

Ahogy Asgard felé tartott, Dionah Carlington-Housney, Zaphod egyik kedvenc énekes-prostituáltja áttört a túlvilágról, hogy potenciális jóslatokat énekeljen hisztérikus fejhangon.

– Ó, Zaphod, béééébi, az ököl lehull.

Hé, szerepelék egy dalban, gondolta Zaphod. Csúcs.

– Zaphod, béééébi – énekelte Dionah –, meg kell másznod azt a falat.

Zaphod próbálta tapssal kísérni, de a kezei mérföldekre voltak, karjai az űrbe nyúltak.

– Jól nézel ki, Dionah. Sőt, klasszul. Semmi rohadás, semmi. Mindig is bíztam benne, hogy a túlvilág ilyen lesz.

Dionah csípőre tette három kezét, a negyedikkel fogta a mikrofonszárat.

– Nem figyel rám, elnök úr.

– Nem akarok figyelni. Kérdezni akarok. Sok Szub-Éta csatornát tudsz venni ott? Imádom a CelebLesést. Azt lehet fogni?

Dionah egy legyintéssel elintézte a szórakozást, és folytatta az énekét. – Zaphod, bééébi, át kell menned a hídon.

– És a piaellátás?

– Mondd ki a titkos nevét, Zaph, bééébi, és beenged.

– Jó, vettem. Hidak, blabla. De most komolyan, csináltattál magaddal valamit? Mert szerintem jobban nézel ki.

Dionah szeme megvillant. – A nagyapád figyelmeztetett, hogy ne jöjjek. „Az a fiú gyengeelméjű. Kétszeresen. Nem fog meghallgatni, mert soha senkit nem hallgat meg.”

– Kódolt szöveg – védekezett Zaphod. – A kód nehéz.

– Kódolt?! Ez csak egy rohadt mondóka. Bármilyen féleszű ki tudja hüvelyezni.

Zaphod a homlokát ráncolta. – Valami egy falról meg egy hídról.

– És a titkos név. Gyerünk már, elnök úr. Ez fontos.

– Nem volt benne egy ököl is? Szeretem az öklös dolgokat, főleg ha a hüvelykujj felfelé áll. Egyszer láttam egy rajzfilmet, amiben a hülye tag a saját szemébe bök a hüvelykujjával, és…

– Jaj, Zark szerelmére – azzal Dionah saját maga jégszobrává változott, ami azonnal olvadni kezdett, és felfelé csöpögött a mennyezetre. A lemezekhez érő cseppek csilingelő ó-val fröccsentek szét.

– Ez a bige mindig is tudott énekelni – mormolta Zaphod, majd hátradőlt és várta, hogy visszaálljon a valószínűség.

Két hihetetlen új színt látott, amit agya csak a veszélyes és gázos szóval tudott jellemezni, cikcakkos horpadások keletkeztek az űrhajó falán, mintha egy kolosszális tüskés lény ütközne neki újra meg újra az Arany Szívnek.

– Hó – rikkantotta Zaphod, ahogy egy tüske a két lába között jött fel. – Mennyi van még hátra a normalitásig, Bal Agy?

Bal Agy felbukott a konzolon álló elektrolitos zseléüvegben.

– Ilyen környezetben ki tudja – mondta, és a zselé gümőkben potyogott le súrlódásmentes gömbjéről. – Valós időben mérve öt másodperc, de nem feltétlen abban a sorrendben, amihez szokva vagyunk.

A normalitás apró pónik nyihogása és a hajóhídon végigmasírozó csontvázak kántálása közepette tért vissza.

– Átlátok terajtad – kántálták. – Te is átlátsz rajtam?

Aztán a pónik és a csontvázak eltűntek, a híd annyira normális lett, amennyire csak lehet, ha a hajó navigátora a kapitány testetlen feje.

Zaphod pislogott. – Normálisak vagyunk, BA?

Bal Agy körbepásztázott a kabinban, ellenőrizve a műszerek különböző infravörös érzékelőit.

– Megerősítve, Zaphod. A Valószínűtlenségi Hajtómű leállt, valós térben vagyunk.

– Remek – kapcsolta ki a biztonsági övét Zaphod. – Néha nehezen tudom megállapítani a különbséget.

Talpra ugrott, odacsámpázott a képernyőhöz, csizmája ezüstsarka csengett a kerámiapadlón.

– Okés. Mi is ez itt? Egy jéggel borított bolygó. Pontosan, amire nem számítottam. Vagyis inkább azt vártam, hogy látom, de belülről. Miért vagyunk a korláton kívül, BA? Miért, ó, miért?

Bal Agy lehunyta egyik szemét, mint amikor adatokat elemzett.

– Az Ász-istenek új pajzsot szereltek fel azóta, hogy legutóbb itt jártunk.

Zaphod úgy rázta az öklét, mint egy dühödt filozófus, aki egzisztencialista érvet próbál beleverni egy pragmatista agyba.

– Azok az ügyes halhatatlanok a kis szakállukkal meg a szarvas sisakjukkal. Azt hittem, a pajzsok nem hatnak a Valószínűtlenségi Hajtómű ellen.

Bal Agy egy pillanatig szótlanul lebegett, másodpercenként több millió számítást futtatott le, finomította a szintaxisát, lehántott minden felesleges nyelvi elemet, és arra lyukadt ki:

– Azt hitted? Ne röhögtess.

Zaphod végrehajtott egy tévesen értelmezett Du-Bart’ah forgó rúgást, amely jócskán elvétette a lebegő gömböt, és amitől ágyékínja felzengett, mint a hegedű.

Útikalauz-jegyzet: Beeblebrox elnök rúgása azért volt félreértelmezett, mert Du-Bart’ah ősi művészetét a Broop Kidron Tizenhárom shaltanakjai fejlesztették ki, akik egy boldog és békés faj voltak. A forgó rúgást arra használták, hogy lerúgják a jooplebogyót a bokorról, és közben a lehető legkevésbé bolygassák magát a növényt. Ha a Du-Bart’aht agresszív célra akarják használni, az aktiválja a tréningkántálásba rejtett tudatalatti gátat, és a támadó testét saját maga ellen fordítja. Zaphod ezt nem tudta, mivel a technikát egy hologramról leste le egy ZugaNugget doboz hátáról.

– Most komolyan, Zaphod – mondta Bal Agy, biztonságos magasságban lebegve. – Feladatunk van, nincs idő bolondozni.

– Bolondozni mindig van idő – nyögte Zaphod egy szék szára köré csavarodott magzatpozícióból. – A bolondozás kedvéért tudok felkelni reggelente.

Bal Agy tudta, hogy ez igaz, noha sosem értette. – Ezért vagyunk itt, Zaphod? Hogy legyen mit csinálnod?

Zaphod gyengéden pengette ágyékínját. – Zaphod Beeblebrox vagyok, BA, és amilyen életet éltem, csak idő kérdése, hogy belefussak egy gigamega antiklimaxba. A lehető legtovább szeretném ezt elodázni.

Bal Agy kinyitotta a szemét. – Nem hinném, hogy ez gond lesz. Főleg a ránk szegeződő tűzerőt tekintve.

– Remek – jelentette ki Zaphod, megfeledkezve meghúzott ágyékínjáról. – Már vagy ezer éve nem voltunk lehetetlen helyzetben a túlélés leghalványabb esélye nélkül.

– Nem elég rég – mondta Bal Agy, és a bejövő hívást a főképernyőre irányította.

– Nem – jelentette ki nyomatékosan Heimdall, a Fény Istene.

– De én még nem is…

– Nem! – Heimdall hatalmas kopasz feje megtöltötte a képernyőt, szeme vörösen bugyogott, akár egy gázóriás.

Zaphod nem adta fel. – Még nem is tudod, hogy mit…

– Nem. Nem, nem és nem. Nem érdekel, mi az, Beeblebrox. A válasz nem. És most valószínűtlenítsd magad el máshová, mielőtt rád uszítom a sárkányokat.

– Csak hallgass végig – kérlelte Zaphod.

– Nnnem.

– Öt másodpercet kérek. Mi baj lehet belőle?

– Nem. Bármit kérdezel, a válasz nem.

Zaphod rávágta. – Thor itthon van?

– Nem, nincs! – harsogta Heimdall, s viaszos bajsza vége megremegett.

– Tényleg?

Az asgardi isten vicsorgott. – Valójában itthon van. Asgardon vagy, nem, barom?

– Itthon van! Akkor…

– Nem. Vissza a tagadásra, barátom. És amikor azt mondom, barátom, úgy értem, gyűlölt ellenségem, akit szívesen látnék kibelezve, és szórnám meg a sebeit sóval.

– Ne már, Heimdall. Felejtsük már el a sok félreértést, és tárgyaljunk kicsit. Ez most fontos.

Heimdall arca olyan vörös lett, valószínűnek tűnt, hogy rögvest felrobban a feje.

– Félreértést? Félre… hogy zarkolódj meg. Neked aztán van pofád, Bibibrox. Annyi kurázsid van, mint egy egész vödör Q Rázsi.

Útikalauz-jegyzet: A Q Rázsi könnyű szürke kavics a Damogran bolygón. Nagyon szemtelen jószág.

– Mit szólnál, ha elfelejtenénk a múltat, és elölről kezdenénk? Megtehetjük, nemde? Mindketten értelmes felnőttek vagyunk.

– Mi mindketten értelmes felnőttek vagyunk, de látnod kéne Thort. Azok után, amit vele műveltél, ő egy két lábon járó idegzsába, ami sisakot visel.

– Ezért akarok beszélni a fiúval. Megmagyarázni.

Heimdall végzett néhány légzőgyakorlatot, arca elé kapott kesztyűs kezébe fújva.

– Megmagyarázni? – szólalt meg végül. – Meg akarod magyarázni?

– Igen, csak ennyit akarok tőletek, csodálatos istenektől – mondta Zaphod olyan hangon, amitől még a Sycophantasia Benyalós Csúszómászói is a hányászacskó után nyúltak volna. – Lehetőséget, hogy megmagyarázzam és esetleg jóvátegyem korábbi hibáimat.

– Jóvátenni, mi? Azt akarod beadni nekem, hogy jóvá akarod tenni?

– Igen. Naná hogy. Bánom bűneim, penitenciát érdemlek.

– Tudom én, mire játszol – nézett rá komoran Heimdall. – Manipulálsz. Azt hiszed, nem veszem észre?

– Komolyan beszélek. Nézd meg ezt az arcot.

Heimdall közel hajolt, míg szeme be nem töltötte a képernyőt. Ez a szem késként hatolt át egy átlagos ember hazugságán egészen az alatta rejtőző csontig.

– Jól van, Zaphod Beeblebogyó. Gyere ki, és beszéljünk a jóvátételről.

– Ki? Az űrbe? Nem lesz ott hideg?

– Ne félj, halandó. Légkörbuborékba burkollak.

– Szóval csak lépjek ki?

– Gyere szépen, Zaphod. Egyedül. Egy perced van, hogy eldöntsd.

Bal Agy Zaphod válla felett lebegett.

– Szerintem menned kéne. Miattam ne aggódj. Én elleszek idebenn. Szerintem a légkörbuborék biztosan kitart majd.

– Tudod ellenőrizni?

Bal Agy hunyorgott, majd megrándult, ahogy villám villant a kupolájában.

– Az asgardi számítógép nem oszt meg információt. – Kis pókrobotok szaporáztak az üvegen az égésnyomot harapdálva. – Az egész bolygóról nem vezet ki vonal. Ha kimész oda, magadra leszel utalva.

Zaphod sóhajtott és megigazította a kabátját. – A hozzám hasonlók, BA, az igazán nagy egyéniségek… mi mindig egyedül vagyunk.

BA bólintott. – Ez jó volt, de nem álltam kész a világítással. Adj egy percet, és csináld újra.

– Oké. Valami meleg fény legyen. És ne közvetlen felettem. A hajam ritkának tűnik tőle.

Bal Agy konzultált a hajó világításával, majd sárga spotlámpát irányított Zaphod arcára.

– Kész?

– Mi is lenne a motivációm?

– Nagyság. Tiszta, tömény nagyság.

Zaphod ünnepélyesen biccentett, elfogadva az ebben rejlő igazságot. Két kezéből háromszöget formálva lassan megszólalt:

– A hozzám hasonlók… – kezdte, majd Bal Agy kinyitott egy csövet, és kilőtte az űrbe.

Útikalauz-jegyzet: Isteni dinasztiák tekintetében Asgard Ász-istenei korántsem főmuftik a nagyluftiban. Azzal, hogy alig ezer világon imádják őket, alig-alig kvalifikálódnak középrangú istennek. Zeusz, a rivális olümposziak atyja a nyilvánosság előtt többször kijelentette, hogy ő „a köldökéből is húzott már elő nagyobb szőrgolyókat, mint Asgard”, ezzel azonban valószínűleg egyszerűen Odin legendás bolygóirigységét akarta még jobban feltüzelni. Odin és Zeusz több ezer éve fasírtban vannak, mióta Zeusz egyszer véletlenül vaddisznóvá változtatta Odint az egyik „ölts emberalakot és ültess vadzabot” kiruccanása alatt a Földre. S bár Asgard istenei nem érték el a penetráció ama fokát, melyet az olümposziak vagy akár néhány olyan új isten, mint Pasta Fasta, aki étteremlánc-ikonként kezdte pályafutását, azért jelentősen hozzájárultak a populáris kultúrához, leginkább a szarvval, melyet a sisakjukon viselnek, zeneszerszámként használnak és, ami a legfontosabb, sörrel töltenek meg. Tudósok szerint a „kérsz egy szarv sört?” kifejezés nélkül több világ sosem jutott volna túl a kataklizmikus bolygóháború fázison.

Heimdall Fényisten huszonkilenc másodpercig hagyta Zaphodot a tintaszerű semmiben csapdosni, mielőtt egy légkörjojóval biztonságba rántotta. Abban a huszonkilenc másodpercben Zaphod Beeblebrox kénytelen volt a fejével gondolkodni, nem pedig kiküldeni gondolatait közvetlen a világegyetembe, ahogy azt amúgy szerette. A tangens töprengés eredménye a gyakran idézett „Beeblebrox belső monológja”, melyből két verzió is megjelent: a hivatalos, melyet Zaphod az író Oolon Colluphid birtokán töltött hétvége után adott közre, és a nem hivatalos, melyet Bal Agy fogott telepatikusan és vett bele az Élet egy akváriumban című memoárjába. Mindkét beszámolót közzétesszük, hogy mindenki el tudja dönteni, szerinte melyik pontosabb.

A hivatalos verzió

Íme hát elérkezett a pillanat. Keserű gyászom nem magamnak szól, hanem azoknak, akiktől megtagadtatott az extázis, hogy megismerjék Zaphod Beeblebroxot. Az embereknek ismerős lesz a név. Beeblebrox csinált pár apróságot rövid létezése során. Hogyan emlékeznek majd rám? Talán mint szupernovára, égitestté, mely tüzesen süvít át az éjjeli égen, a fény a sötétben, pillanatnyi csodát és talán reményt nyújtva azoknak, akik érezték arcukon hevét. Ez elég lenne. Vannak, akik magasztalnak, prófétaként éltetnek, forradalmárként, nők nagy kielégítőjeként. Nagylelkű szerénységgel fogadom a dicséretet, de ha én választhatnám meg saját sírfeliratomat, csak annyit mondanék, hogy Zaphod Beeblebrox mindenkit meglepett. A jó értelemben.

És a nem hivatalos verzió

Zarkba. Nagy… Nagy… N-A-A-A-A-A-A-A-A-G-G-G-Y. Mindenhol csak űr, és semmi levegő! A frizurámnak annyi. És nulla g-ben mindig felpuffadok. Heimdall, te rohadék. Nahát, egy jéggömb. Sima, fényes, bárcsak megnyalhatnám. Milyen alsógatya van rajtam? Gondolni kell az ilyesmire a boncolás miatt. Remélem, hogy az újfajta lefolyócsöves. Ford, öregem. Gromek voltál te is, meg ketten együtt is azok voltunk. De én azért kicsit gromekebb. Ez tuti nagy hírverést kap. Nem mindennap történik meg, hogy a Galaxis elnökét kilövi a zsilipből a saját feje.

Aztán volt egy harmadik verzió is, mely picivel Zaphod tudata alatt villódzott. Bal Agy ezt nem hallotta, Zaphod pedig nem emlékezett rá később.

Na jó, belső-monologizált Zaphod eltemetett személyisége, mivel nem vettem levegőt, a tüdőm nem károsodik, ami viszont azt jelenti, hogy fél percem sincs, mielőtt az oxigénszegény vér eléri az agyamat. Annyi mindent kezdhettem volna az életemmel…

Asgard

A Fényisten mindenlátó szemében nem kis elégedettséggel nézte a vergődő Zaphodot. Bifrost peremén állt, az Asgard és a világegyetem többi része közti kapuban, és számolta a másodperceket, amikor majd választani kell aközött, hogy megmenti Thor régi menedzserét vagy hagyja meghalni.

Nem tűnt nagy dilemmának, mivel Heimdall általában ki nem állhatta a halandókat (kivéve a legendás és nemes Sigurdot), Beeblebroxot meg különösen nem szívelte, viszont Odin határozottan nem nézte jó szemmel, ha embereket hagytak meghalni Asgard közelében, mivel a mártíroknak megvan az a bosszantó tulajdonságuk, hogy hajlamosak örökké élni. Ami ironikus, hiszen halottak. Vagy talán nem ironikus, hanem paradox; mindenesetre az egyik olyan trükkös kifejezés, amit Loki az ő bosszantására használt állandóan. Heimdall katona volt, nem terhelte az agyát felesleges szavakkal. Hajszol, öl, éget, nyúz. Ő az ilyen szavakat kedvelte. Főleg a nyúzt, csak hát azt nem könnyű beleszőni egy mindennapos beszélgetésbe.

Heimdall ajkát biggyesztette, majd nyúlós plazmacsíkot tekert ki a Gjallar-kürt csúcsából, mely a legenda szerint megnyitja Ragnarököt. A Gjallar-kürt a szemlélőnek talán egy tipikus húsz láb hosszú, régi skandináv kürtnek tűnhet, de egy isten kezében nagy hatalommal bír, és kapóra jön a sörivó versenyeken is.

A plazmacsík végén volt egy légkörbuborék, mellyel Heimdall addig pecázott az űrben, míg sikerült elkapnia Zaphodot. A plazmaburokban a betelgeusei jól meglepődik majd, hogy lélegezhető levegőt talál, ám Heimdall csöppet sem aggódott emiatt. Az istent csak annyiban érdekelte Zaphod Beeblebrox fájdalma, amennyiben jó sok lesz belőle a közvetlen jövőben; és a közvetlen múltban is, már ha kap Odintól időengedélyt.

Behúzta Zaphodot, és letette a Szivárványhídra.

Útikalauz-jegyzet: A Szivárványhíd kifejezés jó példa arra, hogy az istenek általában mennyire hajlanak a retorikai szépítésre. Ozirisz nem az influenzától dőlt hanyatt pár hétre, hanem meghalt és feltámadt. Aphrodité nem egy zsáknyi kivágott blúzzal és kimeríthetetlen készlet pajkos limericckel dicsekedhetett, de ellenállhatatlan volt minden férfinak a világon. És a Szivárványhíd nem egy jégből és acélból készült látványos mérnöki teljesítmény, de – az Ász-istenek szerint – igazi szivárványból való híd.

Zaphod didergett kicsit, mialatt a plazma elpárolgott, aztán nyögve vette tudomásul, hogy ezüst csizmasarka elolvadt az elektromos töltésű burokban.

– Ne már. Tudod te, hány EzüstNyelvű Ördög nyelve kellett hozzá? Ez életem legpocsékabb napja.

Heimdall fölétornyosult, több méterrel szélesebb mosollyal.

– Örömmel hallom.

– Az a szivárványhíd csak jég és acél – jelentette ki durcásan a csizmasarokért cserébe.

– Csend! – harsogta Heimdall. – Különben jön a nyúzás!

– Anyuzás? Mi bajod az…?

– Azt mondtam, nyúzás. Megnyúzlak! Lehántom a bőrt a testedről!

Zaphod viccesen nagyot nyelt. – Na most akkor félek. Azt szabad?

Heimdall két ujjal összecsippentette az orrát, és magában felmondta a Völsunga saga első versét, ami általában megnyugtatta, ám ezúttal még Sigurd kalandjai sem tudták csillapítani szíve dübörgését.

Míg Heimdall szavalt, Zaphod feldolgozta csizmasarka elvesztését, és arra jutott, hogy kisebb töcsmörgője is nagyobb ennél. Talpra ugrott, elvágódott, megpróbálta a kínos esést hátratántorodással álcázni, megint felállt, imbolygott kicsit, amíg rá nem érzett a magas sarkatlanban való járásra, majd megörvendeztette saját magát egy háromhatvanas pörgessél.

– Ejha – mondta. – Azt kell mondanom, Heimdall, hogy ez aztán egy sej-haj világ itt. De most tényleg. Az ott egy vízesés? Milyen nagy az?

Heimdall még egy verset elszavalt, utána felelt. – Az az örök ifjúság forrása, ha tudni akarod. Frigga akart ide valami vizes dolgot.

– Frankó. Tájkertészet, ez a jövő.

– Nem, nem az – mondta Heimdall komoran. – Ragnarök a jövő. Az istenek elpusztulnak, a világ vérbe fúl.

Zaphod bólintott. – Na azt a szökőkutat érdemes lenne megkukkantani. De most még maradjunk pozitívak, nem igaz, nagyfiú? Egyelőre még nem fuldoklunk a vérben.

Heimdall valóban nagy pasas volt, főleg ha valaki közvetlenül előtte állva nézett fel rá. Egy isten ágyékára felbámulni csodát tehet az ember alacsony önbecsülésével. Főleg ha az ágyék kontúrját vörös és neonkék csíkos síruha emeli ki. Heimdall a napjait és az éjszakáit jégen töltötte, s a jelek szerint ennek megfelelően öltözött. Lemondott a hagyományos lábbeliről a hódeszkás csizma javára, homlokán narancssárga síszemüveg, orrán egy csíkban napolaj.

– Akkor. Nem szívesen sürgetlek, de tudod, a régi cimbim, Thor. Esetleg ha netán be tudnál hozzá…?

Az apokalipszis elfakult Heimdall szeme elől. Lepillantott Zaphodra.

– Jóvátételt mondtál. Hogy jóvá akarod tenni.

Zaphod felcipzárazta leglefegyverzőbb mosolyát. – Valóban ez hangzott el a számból, ugye? Védelmemre szóljon, hogy nem gondoltam komolyan. Heveny stressz alatt álltam.

– Ismered a rutint, Zaphod.

– Csak próbát ne! Ne viccelj már, Heimdall, az olyan óvilági. Azt hittem, lépést tartotok a korral.

– Asgard nem változik.

– És az a vizes cucc? Az sem volt ott, amikor legutóbb itt jártam.

– Jelentősen. Asgard nem változik jelentősen. Három próbát kell kiállnod, Beeblebrox, ha tényleg beszélgetni akarsz.

– Hármat?! Nincs időm háromra. A ti próbáitok örökké tartanak. Egyet megcsinálok.

– Három – makacskodott Heimdall, és szeme kidülledt.

– Egy! – ismételte Zaphod.

– Le van szarva, akkor csak megöllek, és kész.

Zaphod hátraringott a biológiai sarkán, majd tett egy lépést előre. – Blöffölsz, nagyfiú. Ismerem én a szabályokat. Asgardon senkit nem tesznek el láb alól, csak ha a nagyfőnök rábólint.

– Ne akadékoskodj, mert felhívom.

– Igen? Ki állít meg? Talán Odin nem is adja meg a számát a kapuőröknek.

Heimdall megrázta méretes fejét. – Ne csináld, Beeblebabra. Ne akard, hogy szóljak neki. Nem tartozik a rajongóid közé.

– Hívd csak, hajrá. Úgyse fogod, mert ő az egyes számú isten, neked meg… neked meg nincs is számod. Odin talán éppen egy szarvnyi mézsört iszik, és a hívásodtól leejtené, aztán szent Zark, jönne a Ragnarök.

Heimdall rászegezte torpedónyi ujját. – Jól van. Ennyi. Hívom.

– Igen? Szerintem még mindig velem beszélsz. Csak járatod a lepcsest, de nem nyomogatod a számokat.

– Ezt magadnak köszönheted, Zaphod – motyogta az isten. – Én csak három próbát akartam adni. Max négyet. – Bizonyos módon mozgatta meg a kürtjét, ami összement, míg el nem fért az isten tenyerén. – Ez az. Most már nincs visszaút.

– Hogyne lenne, ha tele vagy büfibuktával.

– Büfi! – hörögte Heimdall a folfangi slejmgörény fuldokló hangján, melynek torkát éppen csiklandozzák, hogy kinyerjék nyalkájából az értékes gyógyszereket. – Azt mondod, büfi! – Bepötyögött egy számot a kürt billentyűin, majd hümmögve hallgatta a kicsengést.

– Ja, halló. Odie, én vagyok – mondta a kürtbe.

Heimdall fél szemét lehunyva viselt el pár másodpercnyi szidalmazást az istenek atyjától.

– Oké, bocs, tudom, hogy sok arany planktonlabdát kell kiköpülnöd, és ismerem, milyen foltot hagy a mézsör. Fagyaszd meg az inged, és simán kijön. Figyelj, van itt valaki, egy halandó. Szeretném megölni.

Még több szitok. Zaphod is hallotta tíz lábbal a kagyló alatt.

– Tudom, hogy nem… ismerem a szabálykönyvet… Persze hogy olvastam… a nagybetűs részt legalábbis.

Zaphod gondolatai elkalandoztak a beszélgetéstől. Gyorsan megunta azt a helyzetet, amiben neki nem jutott szerep. Gyerekkorában diagnosztizálták nála az ADDFHR (niszah) ADD-t, ami annyit tesz, hogy Akut Deviáns Dinkasági Figyelemhiányos Hiperfingás Rendellenesség (nem is szólva arról, hogy) Abszolút Dunsztjasincs Dinka. Zaphodnak még felnőttként sem sikerült legyűrnie ezt, mivel sosem emlékezett, miben is szenved.

Van benne pár D, mondta a kuruzslónak az Eroticon–VI-on, meg talán egy A, és kapott egy DDA kenőcsöt. Zaphod pár nap után felhagyott a Dupla Dózis Aranyérkenőcs használatával, mert nem bírta lenyelni.

Így történt, hogy noha Heimdall és Odin az ő közeljövőjéről és az abba foglalandó kényelmetlenségekről beszéltek, Zaphod figyelmét inkább Asgard hunyorgó fényei kötötték le. Lélegzetelállító látványt nyújtottak, még annak is, aki hozzászokott a tágas, csodás világűr fényes-fényeséhez.

Méret tekintetében Asgard nem vetekedett a Megabrantis Deltával, de azért imponáló volt. Először is ott volt a jégborítás dolog, ami villózó ezüst-kék fényt vetett az egész felszínre. Maga a felszín olyan drámai topográfiai jellemzőkkel lett teleszórva, hogy attól egy magratheai azonnal ipari kémkedésre adja a fejét: hatalmas áradó folyók, fenséges havas csúcsok és olyan bonyolult fjordok, akár egy recekece elektrokardiogramja. A fénylő jégmezők mellett aranyszín gabonaföldek húzódtak, és mind olyan napfényben fürdött, amelyet nem lehet visszavezetni egyetlen csillaghoz sem. A felhőket sudár kastélyok döfték át, tornyuk körül sárkányok tekeregtek. Álomvilág volt ez, már ha az álmodó egy tesztoszterontól tüzelt hím egyed, akinek sosem kellett felnőttként viselkedni.

Heimdall mondott valamit.

– Hmm? – nézett rá Zaphod.

– Zöld utat kaptam – mosolygott boldogan az isten.

– Zöld utat? Mire kell neked egy zöld út?

– Ez egy szólás. Azt jelenti, szabad az út.

– Hová?

– Sehová. Nem megyek sehová.

– Akkor minek neked zöld út?

Heimdall összecsippentette az orrát. – Sigurd menvén tovább egy nagy törzsfőnök, Heimir lakhelyéig; el kellett feleségnie Brünhilda egy nővérét, kit Bekkhildának ismertek, mivelhogy otthon időzött, és női munkát tanult el, míg Brünhilda háborúba ment, ezért hívták Brünhildának.

– Értem – mondta Zaphod. Arra gondolt, az őrültséget ürügyül használva átslisszanhatna a hídon.

Heimdall mintha olvasott volna a gondolataiban, amire valószínűleg képes is volt, elállta az útját jókora szőrmeszegélyes csizmájával.

– Mondtam Odinnak, hogy te keresed.

Zaphod hirtelen egy egész ötvenhét ezred fokkal idegesebb lett, mint volt. – És mit mondott?

– Azt mondta, hogy közismert személyiség vagy, legyen érthetetlen a halálod.

– Érthetetlen?

Heimdall kétrét görnyedt, és eredeti hosszára rázta a kürtjét.

– Eredeti hosszára rázod a kürtödet – jegyezte meg Zaphod.

– Hívom a sárkányokat.

– Hogy érthetetlen módon öljenek meg – foglalta össze Zaphod.

Heimdall vigyora széles volt, akár a fekvő félhold. – Úgy van, Beeblebingó. Utasítom őket, hogy öljenek meg véletlenül, de tűnjön gyilkosságnak.

– Aha. És mi lesz a próbákkal? Valahol biztos van egy aranybalta, amit meg kell találnom nektek.

– Egy próbát akartál. Pontosan annyit kapsz.

Zaphod a tenyerébe lehelt. – Jó. Nagyszerű. Akkor elkezdhetnénk? Megfagyok. A tartalék nyaklyukam nagyon megérzi a hideget. Egyébként ez a következő lemezem címe is.

– Egyszerű feladat – mondta Heimdall ártatlanul. – Csak át kell menned a hídon.

Átmenni a hídon, morfondírozott Zaphod. Ismerősen hangzik. Na persze a „híd” gyakori szó. És gyakran használják átvitt értelemben.

– Melyik hídon?

– Ezen a hídon! – bődült el Heimdall, és a szakálla remegett. – Ezen a rohadt hídon, amin állsz.

– Jól van, na, csak tisztázni akarom a részleteket. Átmenni a hídon, amin állok. Más?

– Hamis légkörcső övezi, nem fogsz lesodródni. Ha eléred az első falat, át kell másznod rajta.

Átmászni a falon. Ismerős. De a „fal” szó még a „híd”-nál is gyakoribb.

– Szóval átmenni és átmászni. Vettem. Semmi trükk?

– A sárkányokon kívül, amik majd megpróbálnak letaszítani a mélységbe? Semmi.

Zaphod a homlokát ráncolta. – Szóval ezek nem barátságos sárkányok, nem énekelnek meg ilyenek, mint a mesékben?

– Siratót, azt énekelnek.

– Igen? A „nyúz”-ra mi rímel? – A szellemesség ritka megnyilvánulása Zaphod részéről. A lehető legrosszabb pillanatban.

– Á, nagyon jó. Most vettél el tíz másodpercet az egérutadból.

Heimdall hőspózba vágta magát, ami nem könnyű, ha valaki ízléstelen síruhát visel, de meg kell hagyni, az istennek sikerült. Felemelte kürtjét és hosszú, dallamos hangsort fújt, ami gyanúsan emlékeztettet a Betelgeusén közismert mondókára, „Arkle Schmarkle siklott a smeden”, csak fél hanggal több erőszak lappangott benne.

Zaphod egyszeriben jeges levegőt érzett a második nyaka helyén. Megfordult azon, ami nemrég még csillogó ezüstsarok volt, és rohant a hamis légkörcsőben, át az úgynevezett Szivárványhídon.

A Puszta Formalitás,

bürokratamarán osztályú vogon hipertéri űrhajó

Konstans Mown irodájának hiperűrbölcsőjében ült borzongva, ahogy a Puszta Formalitás kitántorgott a hipertérből, akár egy részeg betelgeusei riporter egy kényelmes bokorból üres hólyaggal. (Az üres hólyag a riporteré, nem a bokoré, hacsak ez nem egy Howhi bokor, amely a magját kissé savas oldatban lövelli ki, ha levélzete nedvességet szenszitivizál. Lényegében rá pisilsz, és ő visszapisil.)

Még nyolc ugrás, gondolta Mown. És akkor egy újabb fajt kiirtunk.

Őszintén szólva a gondolat nem nyújtott neki annyi kielégülést, mint kellett volna. Egy vogon számára nincs nagyobb öröm, mint rácsukni az akta fedelét egy végrehajtott parancsra, ám Konstans Mown talán mégsem olyan nagy fattyú, mint azt apja vélte. Az utóbbi hónapokban Mown egyre kereste magában azt a kemény vogon lényeget, amely elengedhetetlen a visszataszítóbb parancsok végrehajtásához, csakhogy acélosság és krúmpszt helyett érzékenységet, sőt empátiát talált. Rémséges, szörnyű. Hogy lesz egy konstans valaha is prostatikus, ha efféle izé-bizé érzelmek lötybölődnek a gondolkodókobakjában?

Nem akarok prostatikus lenni. Még csak végrehajtó hivatalnok sem akarok lenni.

No persze a hajóhídon Mown adta a jó vogont – kis spagettikarjait dobálva szalutált Apunak, eufórikusan dühöngött a Feleslegesen Fájdalmas Lassú Halál torpedó miatt –, de a vérpumpáját nem adta bele.

Nem akarok megölni senkit, még a megfelelő papírokkal sem.

Mown párszor mélyet lélegzett, mielőtt megkomponálta a következő gondolatot.

Vannak a papírmunkánál is fontosabb dolgok.

Kimondta hangosan is:

– Vannak a papírmunkánál is fontosabb dolgok.

Hirtelen epeízt érzett a torkában, de a kis vogon annyira felizgatta magát, hogy még csak nem is élvezte. Mown kibillent a hiperűrbölcsőből, és addig matatott az ágya melletti ürítőlapon, míg meg nem találta a nyálcsészéjét. Beleköpött.

Mindjárt jobb.

Tényleg hangosan mondta? Mi történik vele?

Finoman leereszkedett a priccsére, mely aktus a frászt hozta volna hajóstársaira. A vogonokból általában hiányzik az a valami, hogy finoman ereszkedhessenek le bármire is. Esetlenül lerottyanni vagy ceremónia nélkül összerogyni: ez a két opció áll nyitva a vogon faj előtt. A felkelés még ennél is rémesebb. Ha egy bárszéknél alacsonyabb valamiről emelkednek fel, abban általában szerepet játszik egy sérült farcsont, valamint bonyolult rendszerben összekapcsolt ellensúlyok, csigák és több liter köpet. Mownban azonban volt valami, ami eladdig példátlannak számított a vogonok között. Mownban volt egy mikromákumnyi kecsesség.

Mown két ujjával kutatón bematatott a matracdeszka alá, majd előhúzott egy kis rózsaszín műanyag dugárut. Ezt becsúsztatta egyik puha combja alá, és pár pillanatig idegesen klummogott, gyűjtögette a krúmpsztot, hogy elő merje venni.

– Ez az utolsó – esküdött meg magának. – Egy pillantás, aztán megszabadulok tőle. Soha többet. Ez tényleg az utolsó.

Nézz rám, mondta a rózsaszín holmi, melynek melegét pantallója szövetén át is érezte. Nézz rám és lásd magad.

Mown ujjai kip-kopogtak a kereten, majd a bátorság hirtelen felhorgadásával megragadta a műanyag fogantyút és előrántotta.

A holmi egy műanyag Barbie tükör volt, egy olcsó mütyürpiacon vette Port Brastán. Eredeti földi emlék. A tükör a hajó fedélzetén tiltott tárgy volt, mivel a vogonok eleve elég nyomottak voltak, nemhogy még saját képüket nézegessék egy fényes üvegen.

Útikalauz-jegyzet: A vogonok a túlélésüket az eltökélt kifelé fordulásuknak köszönhetik. Eltekintve a költészetbe való förtelmes belepancsolástól, a legtöbb vogon nagyon is igyekszik más fajokra fókuszálni, hogy ne kelljen saját különféle testi és lelki fogyatékosságain töprengenie. A vogonok ritkán töltenek időt lebegtető tartályban, sosem meditálnak gőzkunyhóban, és semmiképpen nem bámulják deformált, ragyás arcberendezésüket a tükörben. Az egyetlen nép, akik valaha sikeresen kijátszottak egy vogon bolygómegsemmisítő parancsot, a Sinnustrán élő tubavix faj volt, akik képernyő-formatáló vírust küldtek a vogon flottának, amitől a monitorok tükrökké alakultak. Öt perccel a vírus feltöltése után a vogon hajók egymás torpedózták meg.

Mown nézte-nézte magát a tükörben, és fikarcnyi undort sem érzett. Sőt, tetszett neki, amit látott.

Istenem, gondolta. Mi történik velem?

Valami igenis történt vele. Pár hónappal korábban a reggeli zabkásatömbjét megfertőzte egy kalapos mandarin mérges csápjának hegye, amely épp annyi enteogént juttatott Mown szervezetébe, hogy az tudatára ébredjen valaminek, amit már amúgy is gyanított.

Nem utálom magam.

Ez forradalmi, ha nem egyenesen eretnek gondolat egy vogonnak, és Mownt minden bizonnyal kiebrudalták volna a bürokratikus testületből, ha a pszichikai vizsgálaton bevallja ezt. És ha a bürokratikus testületnek lenne pszichikai vizsgálata.

Konstans Mown azonban tovább is ment a puszta gondolatnál.

– Nem utálom magam – suttogta a tükörnek. – Sok tekintetben nem vagyok túl rossz.

És ha nem utálja magát, mit tud kivetíteni az univerzumra? Ha nem is szeretetet, de annak egy nyájas, felhígított változatát. Kedvelem magam, tehát talán, esetleg mások is tudnának kedvelni.

– Nem, ha előbb megölöm őket – mondta morózusan Mown mogorva másának.

Fájdalmasan nézte végig a földlakók pusztítását első ízben is; ha megint megtörténik, talán tényleg megutálja magát.

Mown rázárta ujjait a parányi tükörre.

Miért is beszéltem apának a kolóniáról?

Ám erre Mown tudta a választ.

Azért, mert másoktól úgyis megtudta volna, és akkor nem én mondtam volna el neki. És nélkülem a földlakóknak esélyük sem lenne.

Mown halványan tükörképére mosolygott, majd a tükröt matracdeszkája alá dugta.

Kell, hogy legyen valami módja, hogy megmentsem az embereket úgy, hogy közben engem se lőjenek ki torpedócsőből.

7

A Tanngrisnir

Wowbagger hajója vörös-eltolódott a valós világegyetemből a sötét tér titokzatos mindenrétegébe. A kajütablakban megszemlélhető látvány olyan egzotikus volt, hogy egy átlagos lény csupán pár másodpercig bírta, majd vagy katalepsziába süllyedt, vagy a valós látványt olyan képzetre cserélte, amely sokat elámít a képzelő személyéről.

Ford Prefect szó szerint elpirult.

– Fészkes foton! – nyikogta és szütyőjével eltakarta az ablakot. – Láttam már pár dolgot az én időmben, meg máséban is, de ez ott… ez… – Azzal elmenekült a hajóhídról, mert úgy érezte, van az életben olyan pillanat, amikor jobb egyedül lenni, mint beszélgetni a tájról. Különösen, ha ez a táj, ahogy gyanította, saját elméje egy zugából eredt, abból a zugból, ami egy téli délután született a Húsevő fesztivál idején, amikor is pollómedvének öltözött és belegabalyodott egy rakás feltornyozott székbe, ahonnét háromlábú zsírszívó diákok falkája mentette ki, akik aztán szerfelett érdekes jutalmat kértek ezért.

– Ebbe meg mi ütött? – csodálkozott Vakta. – Én nem látok semmit. És azon túl még több semmit. Semmi a semmi hátán.

– Szerencsés vagy – mondta Bowerick Wowbagger. – Rosszabb is van annál, hogy semmit látsz. Például a semmiséget.

– Hű, ez nagyon feldobott. Képeslapszövegeket kéne írnod.

– Csak figyelj, fura gyermek. Még tanulhatsz valamit.

– Mármint tőled? Kösz, nem. Inkább hülye maradok.

– Kívánságod máris teljesült.

Vakta kedélye pöttyet még inkább felborzolódott, mint amennyire borzolódott volt már, pedig már az is fél pösszentéssel több volt, mint a közönséges bogyó-ormányú tüskésdisznóé, amikor vadászkutyát szaglint.

– Hogy merészelsz így beszélni velem! Tudod, ki vagyok én?

– A Röhejesség Szektájának tagja a Santraginus–V Dadogó Iszappantyúiról?

– Ez nevetséges.

– Tévedtem. A Röhej Szektája a Santraginus–V Dadogó Iszappantyúiról.

Útikalauz-jegyzet: A beszélgetés egyes elemei hasonlóak ahhoz, amely előidézte az igazi Röhejesség Szektájának összeomlását a Santraginus–V-ön. Csúcspontján az RSz levelezőlistáján több tucat név szerepelt, majd az egész szervezet összeomlott egy különösen konfliktusos pénteki kérdezz-felelek után, amikor T’tal Ychune bizottsági pénztáros felkérte Oloon Yjeet elnököt a társaság nevének igazolására. Az ülés jegyzőkönyvében ez áll:

Yjeet: Az elnök megadja a szót Ychune pénztárnoknak.

Ychune: Még jó, hogy megadod. A rokonod vagyok. Együtt csumáztunk compó bugyorőt, vagy talán inkább elfelejtenéd?

Yjeet: Kérlek, T’tal…

Ychune: Ychune pénztárnok.

Yjeet: (sóhajt) Kérem, Ychune pénztárnok, maradhatnánk kulturáltak?

Ychune: Mert te aztán tudod, mi a kulturáltság, ugye? Nagyon kulturált volt tőled, hogy a múlt héten beugrottal a jegyesemhez a dugi fogamzásgátlóval. Nagyon jól nevelt.

Yjeet: Ezt már megmagyaráztam.

Ychune: (keserűen nevetve) Á, igen, a lufi sztori. Hogy is felejthettem el.

Yjeet: Van valami hivatalos bejelenteni valód?

Ychune: Van bizony. Javaslom, hogy a társaság változtassa meg a nevét Röhejesség szektájáról a Röhejességesség szektájára.

Yjeet: Komolyan beszélsz?

Ychune: Halálosan. A Röhejesség már kicsit avítt, kicsit vicces. Véleményem szerint a Röhejességesség nagyobb súlyt ad nekünk.

Yjeet: Súlyt? A mi társaságunk az abszurd komédia történetét ünnepli, ahogy azt a zabpelyhes dobozokon ábrázolják. Súly. Ez az, ami röhejes.

Ychune: Aha!

Yjeet: (hirtelen felpattan) Yjenean engem szeret, nem téged! Tedd magad túl rajta. Ez a hülye társaság meg a tiéd lehet.

Ychune: (szintén feláll, egy nagy macsetét húz elő, amit valahogy sikerült eddig elrejtenie a csíkos komédiasortja alatt) Nem hülye, hanem röhejes. Nem ugyanaz.

A jegyzőkönyv további része olvashatatlan, mivel a vér feloldotta a tintát. Az utolsó sorokból csak három kifejezés olvasható, ezek: „elektronikusan bevizsgált”, „ez neked komédiasort” és „naná, hogy álmodnak az elefántok”. Mindenki vonja le maga a következtetést.

Vakta karba fonta a kezét, és áthelyezte súlypontját, mintha erős szélnek dőlne. – Tudom, mi jár a fejedben, Bowerick. Az jár a fejedben, hogy bármelyik pillanatban kifogyok a mondanivalóból, és csak az marad, hogy „utállak”, aztán kiviharzok.

– Inkább csak reméltem, hogy szóváltásunk a hagyományos módon ér véget.

– Másodszor nem úszod meg ilyen könnyen. Úgy tudok kötekedni, mint egy nyugdíjas, az energiám viszont egy tinédzseré. Egész álló nap vitatkozhatunk, ha akarod.

Bowerick Wowbagger két ujjal megfogta orrnyergét. – Ez annyira távol van attól, amit akarok, hogy el se hinnéd.

Trillian szabályosan tördelte a kezét, ahogy a szóváltás egyre élesedett. Jószülőségből annyira lemaradásban volt, hogy még csak nem is sejtette, hol is van az erkölcsi fölény magaslata. Még ha néha-néha megpillantotta is, ahogy egy rövidlátó gyalogos előtt feldereng egy dombtető az éjjeli ködben, fogalma sem volt, éppen ki is tartózkodik rajta vagy hogyan juthatna fel rá, ha netán belebotlana.

– Vakta! – fortyant fel, majd gyorsan visszatekercselte. – Vagyis Vakta. Lágyan, így. V-a-a-a-kta.

– Mit gagyogsz, anya?

Trillianben felbugyogott a régi virtuális ellenségesség, de visszanyelte. – Gyengéd akarok lenni veled, megértő. De gagyogni? Gagyogni, Vakta drágám? Nem csak az anyád vagyok, a barátod is. De nem gagyogok, édesem.

Vakta tekintetének gót lézerét Trillianre fordította. – Igen? Pedig nekem úgy tűnik, hogy éppen azt teszed. Gagyogsz és lődörögsz. Nem kéne egy kutyakiállításról tudósítanod? Otthon hagyni engem valami vadidegennél?

Mielőtt Trillian kiválaszthatott volna egy feleletet, majd temperálhatta volna azt némi bűntudatból született együttérzéssel, Bowerick Wowbagger úgy döntött, pillanatnyilag elege van.

– Hajó, – mondta – csőbe húzni a fiatalabb nőstényt.

A hirtelen folyékonnyá vált mennyezetből egy áttetsző cső szája bukkant elő és lebegett Vakta feje felett. Követte a mozdulatait, majd amint a kiszámító szoftver kiszámította, hogy a célpont hol lesz a következő pillanatban, lezsuppolt rá.

Vaktát egy hangszigetelt cső fogta körbe, és elaltatta egy csillogó zöld gázinjekció. Az arca megrándult, majd különös kifejezést öltött. Trilliannek szüksége volt némi időre, amíg ráismert: mosoly.

– Na most mindjárt elbőgöm magam – nézte szeretettel elkábított, foglyul ejtett lányát. – Évek óta nem láttam ezt a mosolyt. Utoljára akkor, amikor kinevezték kisbírónak az előkészítőben. Imádta osztogatni a fekete pontokat.

– A gyermek álmodik. Megmutathatom a felvételt – mondta a hajó zöld kapitánya.

Trillian torkát dühgombóc tömítette el, és most volt oka kiköhögni.

– Mit merészelsz?! – kiáltotta kerekre tágult szemmel, előre döfött állal. – Elkábítottad a lányomat!

Wowbagger felvett egy kis rózsaszín izét a padlóról. – És levágtam a mutatóujját.

Trillian majdnem megfulladt a dühgombóctól. – Hogy mi? Mit mondtál?

– Ha pontosak akarunk lenni, akkor a hajó vágta le. Annak a csőnek éles a pereme… biztos az utolsó pillanatban kidugta az ujját. Feltehetően valami obszcén gesztust akart tenni.

– Lányom, kislányom. Lemetszetted a…

Wowbagger az ujjat a mennyezetre dobta, ahol elnyelte a plazma. – Nono. Nem metszettem. A metszés szándékosságot sejtet. A legrosszabb esetben is ez csak egy véletlen baleset volt.

Trillian tenyerével dörömbölt a csövön. – Arthur! Ez az elmebeteg felszabdalja a lányunkat.

– Aligha szabdalás – mondta Wowbagger, miután konzultált a komputerével. – A számítógép máris újat növesztett neki.

Trillian ellenőrizte. Igaz volt: Vakta kézközépcsontján új ujj gőzölgött. Vér nem volt, és a tinédzser szemmel láthatóan nem érzett semmit.

– A lányod lecsillapodott és álmodik – folytatta Bowerick Wowbagger. Az arca összerándult attól, amit a képernyőn látott. – Bár talán jobb, ha nem mutatom meg, mit álmodik. Némileg anyagyilkos álmok.

– Ébreszd fel! – követelte Trillian.

– Szó sem lehet róla.

– Azonnal ébreszd fel.

– Nem hiszem. Elviselhetetlen.

– Mert te nem vagy az?

Wowbagger ezt átgondolta, miközben mutatóujjával a hüvelykujját dörgölve összpontosított, ahogy népénél ez szokás.

Útikalauz-jegyzet: Wowbagger népe sokáig úgy vélte, hogy ez a mozdulat egy ősi párválasztó rítus, mígnem tudósok bebizonyították, hogy a hüvelykujj párnái alatt természetes adenozingátló párnák helyezkednek el. A fürge hüvelykujjvakarás annyi energiát szabadít fel, akár öt közepes pohár kávétartalmú ital. Sokan rászoknak a feldobottságra, és egész nap a kanapén heverve a hüvelykujjukat babrálják.

– Elhiszem, hogy vannak, akik elviselhetetlennek találnak – szólalt meg. – De lefogadom, hogy ezt a gyereket senki sem szereti, hacsak nem fűzi hozzá családi kötelék.

– Szóval engem elvakít a szeretet?

– Nem jut eszembe semmilyen egyéb ok, amiért bárki tolerálni tudná azt a személyt. Gonosz, ennyit legalább ismerj el.

– Nem ismerek el semmit!

– Hallottad, ahogy velem beszél? És ahogy veled beszél?

Trillian arca lángolt. – Vannak problémáink. Ezek a mi saját problémáink. Most pedig engedd el a lányomat.

Wowbagger a puszta gondolattól is összerezzent. – Mi lenne ha kicsit eltenném a raktárba? A számítógép leolvaszthat valamennyit a tüdejére rakódott nikotinból.

– Eszedbe ne jusson raktárba tenni! – kiáltotta Trillian, és nagy nehezen ellenállt a kísértésnek, hogy toppantson a lábával. Majd: – Nikotin? Dohányzik?!

– A méréseim szerint jó pár éve.

– Dohányzik! Mikor jutott ideje dohányozni? Még levegőt venni se láttam a sok nyafogás mellett.

– Akkor raktár? Na?

Trilliant elfogta a kísértés. – Nem. Nem, de egy tüdőkaparás mehet.

Bowerick megmozgatta ujjait pár érzékelő fölött, mire Vakta csövét villogó lézerhullámok borították be.

– A következő pár napban majd kiizzadja a kátrányt. Elképzelhető némi hányinger.

– Helyes. Ebből majd tanul. Még hogy dohányzik.

Bowerick belenyúlt egy amorf zseléasztalba, és előhúzott egy bögre teát.

– Azt javaslom hagyjuk bent, amíg el nem érjük a csillagködöt. Mindenki csak nyerne vele.

Wowbagger modora elbűvölő volt, és Trillian megfeledkezett a lenyesett mutatóujjról. Végül is Vakta teljesen jól van. Sőt, jobban, mint jól. Vadonatujj.

– Nem… Azt nem engedhetem. Ugye?

Wowbagger vállat vont. – Ahogy én látom, aligha vagy az évszázad anyja, akkor meg mit számít még az a pár nap?

És a sárm itt ért véget.

– Te szemtelen! Te barbár, zöld idegen.

– A mélyűrben vagyunk. Technikailag itt nincsenek idegenek.

– Fogalmad sincs, min mentem én át. Nem vagy abban a helyzetben, hogy ítélkezz felettem!

Ez volt a társalgásnak az a fázisa, amelynél Arthur kisomfordált volna, hogy haladéktalanul megkeressen egy megnevezetlen, de roppant fontos tárgyat egy beazonosítatlan, de mindenképp nehezen elérhető helyen. Még Ford is csak egy pillantást vetett volna Trillian arcára, és tudta volna, hogy jobb, ha befogja a koktélnyelőjét, de a több évezrede halálvágyat dédelgető Wowbagger ösztönösen a veszélyes helyzet felé kormányozta zöld orrát.

Igencsak valószínűtlen, mondta neki tudattalanja, de ez a földi nő, ez a tagadhatatlanul vonzó földi nő talán okozhat nekem valami súlyos testi sértést.

Álmodozni szabad.

– Ami azt illeti, igenis van róla fogalmam, min mentél keresztül. A számítógép kibányászta a memóriádat. Megvan minden.

– Átvizsgáltad a memóriámat?

– Naná. A fedélzetre engedtelek. Lehettél volna egy tömeggyilkos is. Ha van egy kis szerencsém.

– Nem volt hozzá jogod.

– Na tessék, jön az újságírói duma. Mi történt a „nem leszünk a terhére, Mr. Wowbagger”-rel?

– Azt kértem, hogy vegyél fel egy-két stoppost, nem azt, hogy ásd ki a fejünkből az emlékeinket.

– Megint csak helytelen kifejezést használsz. Nem használtam ásót.

Trillian olyan erősen összeszorította öklét, hogy ujjpercei recsegtek.

– Te pedáns okostojás!

– Á, igen. Már el is felejtettem, hogy ti, emberek mennyire kedvelitek… kedveltétek… az alsóbb életformákon alapuló sértéseket. Mi jön most? Pofátlan majom?

– Ó, ennél azért jobbat tudok.

– Igen? Várj, megkeresem a noteszem. Tudod, mindig jól jön valami új frappáns sértés.

Trillian vergődött, akár a harcos, akit láthatatlan karok fognak le. – Helyes, Wowbagger. Írj listát a sértésekről, hogy értelmetlen életedet arra tud pazarolni, hogy másokat nyomorulttá tégy.

– Ellentétben veled, aki a gyerekétől távol tölti le az életét, hogy mások nyomoráról tudósítson?

– Legalább nem én teszem őket nyomorulttá.

– Nem? Kérdezd meg a lányt a csőben!

Egyenlő felek voltak, és Bowerick kezdett belemelegedni. A bögréjét a mennyezethez vágta, hogy teljes figyelmét az embernősténynek szentelje.

– Folytasd csak Trillian Astra. Mondj valami újat, amit nem hallottam még milliószor.

– Zark beléd, Bowerick.

– Szerinted ez új? Tippelj.

– Azt hiszed, próbálok imponálni annak, aki megcsonkította a lányomat?

– Igen, azt hiszem. Ti médiaszemélyiségek állandóan megpróbáltok imponálni a világegyetemnek. Gondolj rám nézőként.

Trillian talán mosolygott; a fogai kétségtelenül látszottak. – Nézőként? Sosem próbáltam nézőket fogni a te társadalmi csoportodban.

– És melyik csoport lenne az?

– Az elmebetegeké. A szomorú magányosok brigádja.

– Magányosok brigádja? – vigyorgott Bowerick.

– Rejtőzködsz, Wowbagger. Itt, ezen a hajón, a szavaid mögött. Szomorú, magányos, ostoba ember vagy, eltékozlod azt a hihetetlen adományt, amit kaptál. Képzeld el, mi mindent véghez vihettél volna.

Wowbagger nem állta a tekintetét. – Láttam sok olyat, amit ti emberek el sem hinnétek. Lángban álló hadihajókat túl az Orion-csillagképen. Láttam C-sugarakat csillogni a sötétben a Tannhäuser kapu mellett. Ezek a csodás pillanatok eltűnnek az időben, akár a könnyek az esőben.

– Szánalmas vagy.

– Ez volt az egyik kedvenc filmem. Pedig én tényleg sok filmet láttam.

– És sok embert sértegettél.

– Ja.

– Két gumipánt miatt.

– Zark verte pántok. Ma már tudjuk, hogy ez egész gumipánt doktrína büfibukta volt.

– Egy örökkévalóságot kaptál, és eltékozoltad.

Bowerick nekidőlt a falnak, vállig el is tűnt benne. – Igaz. A halálomat akarom.

– Én is.

Bowerick ezen meglepődött. És azon is, mennyire felkavarja. – Te is meg akarsz halni?

Trillian a kezét Bowerick sima zöld arcára tette. – Nem, hülye. Én is te a halálodat akarom.

– Végre egyetértünk valamiben.

Trillian belebámult Wowbagger smaragdzöld szemébe.

– Milyen gyorsan akarsz meghalni?

Bowerick elég régi űrmotoros volt, hogy felismerje a nyitányt.

– Nem azonnal – mondta, és lehajolt, hogy megcsókolja Trillian Astrát.

Trillian remegett egy kicsit, de közel sem annyira, mint a csőbe húzott lány, aki éppen ekkor nyerte vissza öntudatát.

Asgard

Az Ász-istenek fantáziáját csiklandozta, hogy lehetetlen próbákat tűzzenek ki halandók elé, majd a kilátóhoz bárszéket húzva figyeljék, ahogy a szerencsétlen herceg vagy kérő bele szétpukkan az istenek kérésének teljesítése közben. Nagy kedvenc volt a legtüzesebb sárkány megölése, valamint a legmagasabb torony megmászása és a legszélesebb sivatag átszelése. Bármi, amiben felsőfok szerepel. A legjobb lehetetlen próbák azok voltak, amelyek annyira közel voltak a lehetségeshez, hogy szegény körbe-körbe szaladgáló csóringer már-már elérte a diadalt, amikor a kudarc mögé lopózott és beadott neki egy halálos adag rémséges halált.

A próbákat általában hármasával adták, hogy a tesztpéldány megízlelje a sikert az első kettőnél, megjöjjön az önbizalma, így a tesztelőisten még jobban szerepelt, amikor a hármas számú feladatnál bevitte a gyilkos ütést. Odin ragaszkodott a szabályokhoz, így a halandónak elviekben mindig volt esélye a sikerre, de a próbák történetében mindössze egyetlen embernek sikerült mindhárom feladatot végrehajtani anélkül, hogy közben elhalálozott volna. Igaz, ami igaz, ez az ember maga Odin volt az egyik emberálcájában, amire külön büszke volt.

– Úúúú – búgtak kénytelen-kelletlen a többi istenek. – Micsoda lenyűgöző halandó. És még csak nem is hasonlít Odinra. – És úgy tettek, mintha totál nem lenne röhejes, hogy egy halandó gyorsabban mozog, mint a kamerák, és méretet vált, amikor csak kedve szottyan.

Legalább álnéven produkálta volna magát, üzente Loki mentális úton Heimdallnak. Mondjuk mint Wodin. Hagyjuk már ezt.

Zaphod Beeblebroxnak sikerült a három próbát lealkudni egyre, ami lényegében annyit tett, hogy két próbával korábban vall kudarcot és pusztul el, amely tény a jégkupolán belül senkit nem érintett volna súlyos traumatizáló hatással. Kivéve Zaphod Beeblebroxot.

A Galaxis elnöke kicsit oldalt dőlve iparkodott a Szivárványhídon.

Az egyensúlyom nem kóser Bal Agy nélkül, gondolta. Sem a légzésem.

Nagy kortyokban nyelte a levegőt, de csak annak töredéke érte el tüdejét.

Valahol eresztek.

Valójában nem volt légcsövi lyuk, pusztán Zaphod tüdeje szokta meg, hogy két légcső táplálja, most pedig egy maradt, ami nem bírta a strapát. Az sem segített, hogy a szén-dioxid-oxigén keverékben kicsit túl sok CO_2 volt a legtöbb halandónak, s Zaphod minél közelebb került a bolygó felszínéhez, annál jobban szédült.

– Gratulálok az üstkészítő inasnak! – rikoltotta, mert ez tűnt helyesnek.

S noha ez értelmetlen mondatnak tűnik, melyet egy kábult és kábító agy dobott össze, aznap történetesen ez volt a jelszó az asgardi vasbányák alatt elhelyezkedő Helheim nyomáságyúknak. Ami cseppet sem számított volna, ha Zaphod eszelős kinyilatkoztatását nem fogják be Heimdall Odinhoz intézett hívásának szóródó sugarai, és továbbítják Hélnek, Helheim úrnőjének vezeték nélküli fejhallgatójába. Sőt még ekkor sem történt volna semmi egy bonyolult kopogássorozat, a biztonsági Bong-O-Kód nélkül, melyet csak a nagymenő istenek ismertek, s melyet bele kellett kalapálni abba a vasérbe, amely Hlidskjalf, Odin gigantikus őrtornyának és trónusának sziklájában húzódik egész le Helheimig. Csakhogy mivel Asgard vasának molekuláiban van egy kevés isteni varázs, így zajlik némi kommunikáció a telér és az abból eltávolított fémek között, például azok közt is, amiből a híd készült. És ahogy Zaphod tépett a Bifroston keresztül, olvadt sarkainak rozsdásodó bütykei minden lépésnél vibrációt küldtek a hídba; pingek és bongok sorát, melyek tökéletesen passzoltak a Helheim nyomáságyúk Bong-O-Kódjához.

Igencsak valószínűden. Negyvenhét millió az egyhez. Piszlicsáré esély bárkinek vagy bárminek egy Végtelen Valószínűtlenségi Hajtómű véletlenszeszély-orsódob koronájának lábnyomán belül.

Zaphod egyensúlyérzékét tovább zilálták a légkörcsövön áthatoló miniciklonok, melyek a feje és válla körül doboltak.

Sárkánysodor, gondolta. A cicák közel vannak.

Ha Zaphod egyensúlyérzékét zavarták, akkor a többi érzékét szabályosan megrohanták a hátulról közeledő sárkányok. Szárnyalva érkeztek a valós légkörből, elképesztően kecsesen, hosszú nyakuk minden egyes szárnycsapással ringott, orrlyukaik körül tűzpillék játszottak. Több pikkelyes fej is bekukkantott Zaphod periférikus látóterébe, ám a szörnyek nem siettek lelökni a hídról.

Játszadoznak velem. Rohadt repülő rágcsálók.

– Jó estét, uraim – lihegte. – Nem tudnálak benneteket lekenyerezni, netán-tán? Van a hajón egy kiváló replikátor. Bármi, amit szem-száj. Csak mondjátok.

A legtöbb szarvval bíró sárkány közelebb suhant, hogy ő legyen a szóvivő.

– Amit csak akarunk? – mondta olyan hangon, mint ha húst szippantana be egy szűk nyakú üvegből. – Hű. Oké. Hadd gondolkodjam. Megkímélhetjük az életét, nem, fiúk?

– Naná.

– Persze.

– Miért ne?

Zaphod ezt biztató kezdetnek vette.

– Szóval mit akartok? Mondjátok meg, mit tehetek értetek.

A szarvas sárkány az orrából lógó bőrdarabot rágcsálta.

– Felférünk a hajódra?

– Hogyne – zihálta Zaphod, át sem gondolva ennek valóságalapját.

– El tudsz vinni bennünket egy új világra? Egy fiatal világra, ahol zsizseg az élet?

– Nem gond. Fejből tudok mondani vagy tucatot. És ez még csak a butábbik fejem.

A sárkány közelebb araszolt, és a szalamandraszerű orrából ki-kikandikáló kék lángok megpörkölték Zaphod haját.

– És megölhetjük az ott élőket mind egy szálig? – kérdezte hörgő suttogással.

– És a fákat – tette hozzá egyik társa. – A fákat is le akarjuk égetni. Brahiból.

– A fákat is – mondta a szóvivő sárkány. – Még a sárkányokra is ráfér egy kis kikapcsolódás.

Zaphod azon csodálkozott, hogy tud egyszerre rohanni és beszélni. – Mi volt a fák előtt?

– Megölni mindenkit. Ja, és tojást rakni a tetemükbe. Ez nagyon fontos nekünk. El tudod ezt intézni, halandó?

– A tetemükbe hova? – kérdezte Zaphod, csak hogy nyújtsa a társalgást.

– Hát, tudod. Üregekbe, lyukakba. A szemgödör például klassz.

És noha nem hitte, hogy menni fog Zaphod sajgó tüdejére fittyet hányva gyorsított.

Minek csinálsz állandóan ilyeneket, idióta? – korholta magát némán. – Tudod egyáltalán, miért vagy itt?

Nem tudta. Majd eszébe jut, ha lesz egy másodperc ideje gondolkodni. Már ha lesz egy másodperce.

Mélyen Asgard gyomrában egy magma hajtotta mélyemésztő szennyvíztisztító megakocka porladt. Ez alatt és kicsit balra, azon a helyen, amit Asgard végbelének nevezhetnénk, terült el a Nilfheim néven ismert régió. Nilfheimnek is a szélsőséges szélén, melyet talán belső záróizomnak mondhatnánk volt Helheim.

Hél, nevezett záróizom úrnője a trónját borító felfújt kígyóbelsőség párnákon heverészett, a bébisárkány stólát simogatva a nyakában.

– Milyennek találod az új stólámat? – kérdezte Modgudot, dögevő famulusát, aki jelenleg egy óriássas alakját öltötte fel.

Modgud hunyorgott. – Szerintem még él, édeske.

Hél olyan hanyag mozdulattal tekerte ki a kissárkány nyakát, hogy az nagy tapasztalatot sejtetett.

– És most milyennek találod?

– Nem tudom – nyávogta Modgud, aki dögevő létére mindig is kicsit kényes volt. – Olyan… élettelen.

Hél nagy pámacsikorgás közepette hirtelen kiegyenesedett.

– Most fogtam… a-a-az izét – dadogta, mélyebbre nyomva fülébe a fülhallgatót.

Modgud karomra állt. – Mit, édeske? Mit fogtál?

– A jelszót Odintól.

– Melyiket? A cseréld ki a szennyvízszűrőt?

– Nem, te buta madár. Gratulálok az üstkészítő inasnak. Ez a nyomáságyúk jelszava. Lőnek ránk.

Modgud megsértődött a személyes inzultuson, de a bolygó érdekében úgy döntött, egyelőre üszkösödni hagyja.

– Ugyan, édeske. Higalom. Csak semmi hisztéria. Nem kell ezt megerősíteni?

Hél szőrös alkarjával megtörölte a homlokát. – De. De igen, kell, drága barátom. A biztonsági Bong-O-Kóddal. Sajnálom, hogy le butamadaraztalak.

– Felejtsük el – mondta Modgud nagylelkűen. – Stresszes a munkád. – Magában azért megfogadta, hogy megemeli a napi méregadagot. Megölni talán nem tudja ezt a boszorkányt, de fél napig fog vergődni a slozin.

Hél megkönnyebbült mosolya félbe fagyott, ahogy a biztonsági Bong-O-Kód vibrált végig törzsén a vastrónból, amin ült.

– Mi az?

– Kuss, barom. Számolom a bongókat.

Modgud tollászkodott kicsit, amíg úrnője számolt.

– Háború! – ugrott talpra Hél. – Asgard háborúban áll. Végre lehetőségem lesz kijutni innen, vissza a felszínre. Ha a védelmem megóv minket, akkor viszlát, lúzer szarfészek.

– Lúzer?

Hél a szemét forgatta. – Dögevő létedre nagyon érzékeny vagy. Izzítsd be az ágyúkat.

– Melyikeket? Csak nem az összeset?

– De igen, az összeset.

– És mire lövök?

– A hídra ne, mert Heimdall ott van. De bármi másra, ami mozog! – utasított a nőstény gonosz. – Talán elveszítünk pár sárkányt, de idegen van a burkon belül.

Lúzer szarfészek, pöfögött durcásan Modgud, új ablakot nyitva csuklókomputerén. Mi itt lent legalább elismerjük a technika létezését. Legalább nem elavult telefonokra és Bong-O-Kódokra hagyatkozunk.

– Kimentalizálom, amit gondolsz! – visított Hél. – Valami sátrakról meg tortákról!

Modgud pár nyomással aktiválta az ágyúkat.

Isten legyen velünk, gondolta. De ne az itteni istenek. Mások, akik kicsit kevésbé…

A dögevő nem fejezte be a gondolatot, hátha Hél most az egyszer helyesen olvassa félre.

Zaphod kezdett kifogyni a levegőből, az a kevés pedig, ami maradt, tűként szurkálta a tüdejét. A sárkányok most a híd körül röpdöstek, minimum tucatnyian, játékosan vállon lökték egymást, oda-odakaptak egymás elsuhanó farkára. Tűzgolyókat fújtak célpontjukhoz közel, jégdarabokat olvasztva le a hídról.

Azért sárkányokkal hadakozva meghálni Asgardban nem rossz, gondolta Zaphod. Jobb, mint elcsúszni egy pocsolyában és beleesni egy unalmas gödörbe. Kár, hogy nem érem el azt a falat.

Fal. Dionah Carlington-Housney nem mondott valamit egy falról?

A fal elérését teszem meg rövid távú célnak, döntött Zaphod azzal a teljesen megalapozatlan logikával, mely legtöbb életre szóló döntését jellemezte. Elérem azt a falat, ha ez lesz is az utolsó cselekedetem.

Két tántorgással később a lába felmondta a szolgálatot, és kénytelen volt háromkezest játszva vonszolni magát a hídon.

– Fal, a francba – krákogta. – Fal.

A sárkányok ezt oltárinak találták, egyikük még egy mobilt is előhúzott a pikkelyei alól, hogy felhívja a hétvégi cimboráit.

– Komolyan, látnotok kell ezt az idiótát, Burnie. Emlékszel arra a falábú tagra? Emlékszel, hogy meggyújtottuk, mint a fáklyát? Na ez még viccesebb. Dzsanázzatok ide.

Még több sárkány jön. Gromek.

Az állatok szárnya beszúrt a légkörcsőbe, éles kis karmaikkal meg-megtépték Zaphod ruháját.

– Ne csináljátok már. Ez a hivatalos elnöki kabát. Ti gyíkok azt se tudjátok, ki vagyok?

Bifrost rengett Heimdall gigantikus léptei alatt, ahogy ráérősen ballagott a hídon, arcán szélesebb vigyor, mint Optimisia fogsorimplantátumos polgármesterének, aki a születésnapján három örömteli hírt is hall: hogy nyert a lottón, hogy a gimiből a régi rivális nőcsábászt felszarvazták, és hogy az ellene felhozott vádkereset összeomlott.

– Nem sikerült – mondta az isten, a síszemüvegben felnagyított szemmel.

– Ezt az izét a szemeden receptté kaptad? – érdeklődött Zaphod.

– Nem fejezted be a feladatot, Blablabrunci.

– Beeblebrox – kiáltott a Galaxis frusztrált elnöke. – Talán nem is tudod, de ahányszor rosszul mondod a nevem, én ettől szarul érzem magam. Én egy pozitív személyiség vagyok, de valami oknál fogva ez fáj. Nem vicces.

– Szerintem meg az, Bibibokszos – mondta Heimdall, és isteni hangvetítő erejével kisugározta a megjegyzéseit a sárkányoknak, akik tüzet vihogtak és a szárnyukkal tapsoltak. – Ti mit gondoltok, gyönyörű bogaraim?

– Szerintem büfibuktásan röhejes – felelt egy vörös csíkos alfahím a híd fölött lebegve, hátsó lábait lógatva, ami nehezebb mutatvány, mint amilyennek látszik. – Ha engem kérdezel, főnök, a halandó nevét rosszul mondani majdnem…

Még jött hang a szájából, de már nem szavak, csak sikolyok és pár mássalhangzó, melyek jó úton voltak a káromkodás felé, mielőtt a fájdalom kitörölte a parancsokat a sárkány koponyalebenyéből.

– Mi a… – kezdte Heimdall, majd leesett az álla. A vörös csíkos alfahím plazmalángra lobbant, ahogy hátulról eltalálta valami rakéta.

– Ejha – hüledezett Zaphod. – Mindig kíváncsi voltam, mi történik, ha egy sárkány visszatartja a lélegzetét.

Egy másik sárkány kapott találatot a vállán, és pörögve zuhant a felszín felé, kék-fekete füstcsomókat eregetve maga mögött.

– Nem válaszolsz? – kérdezte Zaphod. – Nincs szupergyors reagálási képességed? Vagy az csak a főisteneknek dukál?

Heimdall erre akcióba lendült.

– Repüljetek, szépségeim. Bújjatok el a felszínen.

A sárkányok alakzatot bontottak és szétszóródtak olyan messze, amilyen messze csak lehetett attól, ami rátámadt bajtársaikra. Noha gyorsak voltak, sokuk nem tudta lehagyni a bolygó íve mögül érkező rakétákat, melyek falkában érkeztek, majd célra tartva elváltak a csoporttól és üldözőbe vették a sárkányokat.

Heimdall összenyomta a kürtjét, és vészhívást intézett Helheimbe.

– Hél? Megtámadtak!

– Tudom – felelte a nőstény ördög. – Ne aggódj, már küldtem oda pár rakétát. Látod az ellenséget?

Heimdallról köztudott volt, hogy annyira éber, hogy még alvásra sincs szüksége. A skandináv tavernákban azt beszélték, látja nőni a füvet, és hallja, ha egy falevél leesik az óceán túloldalán. De ez rég volt, manapság Heimdall gyakran eldzsalt hunyni egyet a haboskávéja után, sőt az is megesett már, hogy az ősz hangját teljesen kihagyta.

– Nem látom őket. Csak rakéták jönnek a déli féltekéről.

Hél hümmögött. – A déli féltekéről? Nem a Bifrost fölül?

– Nem. Éppen arra nézek. Kétségtelenül dél felől.

– És nem látsz egy idegent sem? Esetleg zöld fickókat lézerrel meg minden?

Heimdall úgy megszorította a Gjallar-kürt szárát, hogy az megreccsent. – Nem. Nincs itt egyetlen Zark verte idegen sem, oké? Csak kék torpedók, rózsaszín nyomvonallal. Kicsit olyanok, mint a mieink, ha jól emlékszem.

– Nem, nem – mondta Hél, akár a bűntudatos tinédzser, aki nem engedi be az anyját a szobájába, ami tele van fiúkkal, drogokkal, lopott ékszerekkel és visszafele játszott zenével. – Nem lehetnek a mieink. A mieinknek vörös a nyomvonala. Világos árnyalattal. Mondhatni, bolhaszínű.

Heimdall felmordult, ahogy még egy sárkányt ért találat. – Nem érdekel, minek mondhatni. Lődd le őket, Hél. Meg tudod csinálni?

– Ühüm, meg. Azt hiszem. A komputer… ööö… izolálta a frekvenciájukat… küldünk nekik önpusztító jelet, mindjárt… Elküldtem!

A megmaradt rakéták rózsaszín és fehér villanással felrobbantak, fogaskerekek és dugattyúk csapódtak be a jégpáncélba.

– Szép munka. – Heimdall orcáit a megkönnyebbülés könnyei barnították. – Odin hallani fog mai teljesítményedről.

– Igen? Tényleg? Csodás. Persze korábban is elpusztíthattam volna a rakétákat, ha a mieink lettek volna, mert azoknak a frekvenciáit ismerem. Úgyhogy nyilván nem lehettek a mieink, hiszen miért is lettek volna, de ha bárki kérdezi, nem voltak. Bárki, mint például Odin. Nem a mieink voltak. Oké?

Heimdall válaszolni akart, amikor észrevette, hogy Zaphod Beeblebrox eddig elsikkadt energiatartalékot fedezett fel magában és teljes erőből a fal felé rohan.

Ha átjut a falon, nekem annyi.

Eme igazság, valamint sárkánybrigádja elvesztése dacára Heimdall arcát még vigyor maszatolta. Beeblebrox majdnem elérte a falat, de a majdnem itt annyit ér, mint egy nyúzga olyasmiben, amihez hüvelykujj szükséges: például üvegkinyitás, fuvolázás vagy stoppolás. A betelgeusei ennyi erővel egy helyben is állhatott volna. Egy istent valós térben senki nem tud lehagyni. Hiába lenne egy lépésre a faltól, lehetne akár fényévre is, ólomkabátban és neutrónium csizmában.

Elkapni Beeblebroxot, gondolta Heimdall, és mielőtt a gondolatot tartalmazó elektromos impulzusoknak lett volna idejük elfakulni, elkapta és torkánál fogva a falhoz szögezte Zaphodot.

– Nem tudom, mit műveltél a kedvenc sárkányaimmal. Akármit is, most már nem segít rajtad.

Zaphod úgy érezte, mintha egy emlős ülne a mellkasán. És nem is egy kedves vegetáriánus emlős, aki csak véletlen ült rá és elsöndörög, amint meghallja Zaphod hangját. Hanem egy gonosz mutáns húsevő emlős, aki nem fogadta meg szülei és a csorda tanácsát, hanem inkább fenék alatt puhítja meg áldozatát fogyasztás előtt.

– Hülye mutáns emlős – lihegte Zaphod, kábán a futástól és a szén-dioxid belégzéstől.

Heimdall egy ujjpercnyit fokozta a szorítását. – Ennyi? Ezek Bumburnyák elnök utolsó szavai?

Zaphodnak eszébe jutott valami. – Nem csak nekem van gúnynevem, nem igaz?

Az isten összerezzent. – Miről beszélsz?

– Nem érdemes tagadni. Mindegyikőtöknek van egy titkos beceneve. Erőneve. Thor egyszer elárulta egy turnén, egy szabadtéri hakni után egy kőfejtőben a Zentalquabulán. Úgy be voltunk nyomva, el se hinnéd. Megcsókoltam egy silagestriait.

– Hazudsz – sziszegte Heimdall.

Zaphod megbántódott. – Nem mintha büszke lennék rá, de igenis megcsókoltam a silagestriait. Plusz a gondozóját is.

– Halandó nem tudhatja meg a becenevünket. Tilos. Hazudsz.

Heimdall hatalmas, sima arca centikre volt Zaphodétól. Haragjától sistergett a levegő, és a Gjallar-kürt vörösen izzott az isteni erőtől. Zaphod felmérte mindezt. – Hazudok? Én? Ez egy kicsit erős, nem? Csak elismétlem, amit Thor mondott. Ne öld meg a hírnököt, és a többi.

– Ki ne mondd! Figyelmeztetlek, halandó.

Még Zaphod is látta a figyelmeztetés abszurditását. – Különben? Valami csúnyát csinálsz? Utánam küldesz sárkányokat, vagy letéped a fejem?

Heimdall fejében megfordult, hogy folytatnia kéne a szorongatást, mielőtt Zaphod kimondja a nevet, de a döntő pillanatban megdermesztette az idegesség. A döntő pillanat ösztönös kiaknázása pedig Zaphod kevés szakterületének egyike volt (a többi: a sokat tárgyalt feketelyuk-kielégítő technika, a Gégepukkasztó háromkezű keverése, és egy fordított szárítás, amitől fürtjei extrarugalmasak lettek).

– Gyerünk, Görbe Bot, engedj be.

És Heimdall beengedte. Nem volt más választása, miután isteni becenevét kimondták. Tett hátrafelé egy tucatnyi lépést, majd durcásan hátat fordított.

– Valaki… akárki… Görbe Botnak hív Asgardban, és kénytelen vagyok vele udvariasan viselkedni. Görbe Bot, a rohadt életbe? Miféle istennév ez? – dörmögte, laza jégdarabokat rúgva ki a légkörcső falából, amelyek a felszínen helyi esőt fakasztottak. – Loki javasolta, és Odin persze majd’ megszakadt a röhögéstől. Loki azt mondja neki, – Nézd Heimdallt a sípályán azzal a görbe bottal. – A főnök úgy nevetett, kis híján lenyelte a szakállát. Attól kezdve Görbe Bot így, meg Görbe Bot úgy. Annak idején nagyon baró nevem volt. Asgard Szeme. De pár korsó után ezt nehéz kimondani, így most Görbe Bot vagyok. – Az óriásisten válla meg-megrándult, és hátulról nagyon úgy festett, mint aki magában zokog.

– Hé, ne szenvedj már – szedte össze magát Zaphod. – Miért lógatod az orrod? Neked is jól megy.

– Mi megy nekem jól? Itt ragadtam ezen a rohadt hídon egy rakás hüllővel. – Toppantott, és Bifrost megremegett. – Tudod, te mit csinálnak most benn a többiek? Tudod?

– Hát nem…

– Orgiáznak! – bődült el Heimdall. – Igazi régi vágású orgiát tartanak. Én meg hajkurászhatom a halandókat idekinn. Ott lehetnék bent, beborítva pacsmagyantával, nyakig a…

– Oké, oké, haver, van olyan kép, amit még én sem akarok a fejemben tudni.

– Lokinak két palotája is van. Kettő! A sok hecc után is, amit eljátszott. És Odin asztalánál ül. Miért? Miért? Mert fejből tud vicceket mesélni. – Heimdall megfordult, bajsza nedves volt, szeme csüggedt. – Vicceket! Én meg a bolygót őrzöm itt. Helló.

Zaphod zsebre dugta harmadik kezét. – Tudod, én mit látok?

– Mit? – kérdezte Heimdall. Kiálló alsó ajka árnyékot vetett.

– Egy hőst látok.

– Ne atyáskodj velem Neebu… Beeblebrox.

Zaphod belebokszolt az isten combjába. – Nem atyáskodom, butus. Te tényleg hős vagy, egy igazi hős. És az univerzumban alig tucatnyi ilyen van. Én, te meg még négy másik.

Heimdall biccentését alig lehetett látni, még egy ekkora állal is. – Talán igazad van. De Odin nem így látja.

Zaphod lábujjhegyre állt. – Odin hall most engem?

– A csőben valószínűleg nem. Hacsak nem direkt fülel.

– Akkor bocsásd meg, hogy ezt mondom, de Odin nem érdemel meg téged. Továbbmegyek. Talán Odinnak magába kéne nézni, és megkérdezni: Kinek kéne most mellettem ülni? Egy gyáva szélhámosnak? Vagy hű őrszememnek? Szerintem sokan szeretnék hallani erre a kérdésre a választ.

– Gyáva? Gondolod? Sokan?

– Talán halandók vagyunk, de nem hülyék. Az emberek szeretnek téged, Heimdall. Imádnak.

– Egyszer talán imádtak.

– Most is. Még mindig. Tudod például, hogy az Algolon van egy Heimdall-szekta? Azok a napmajmok nem tudnak betelni veled.

– Komolyan? Az Algolon?

– És a Földön is isten voltál. Szobraid voltak mindenhol. Heimdall kuncogott. – Ja, a Föld. Zabálták a kürtöt. – Szeme elfelhősödött, és a fényisten egy pillanatig ráadást adott Skandináviában, majd rájött, hogy Zaphod kihasználja a gyengéjét.

– Nem – csattant fel, az orrát törölgetve. – Vége. Végeztünk. Nem bratyizok halandókkal.

– Muszáj. Tudom a titkos neved.

– Persze, gyere csak azzal. Ez még tőled is övön aluli.

Zaphod csípőre tette két kezét. – Megidézem a titkos neved, és belépést követelek Heimdall, fény istene, Asgard szeme.

Heimdall horkantott, de nem boldogtalanul, és felemelte a Gjallar-kürtöt. Megkopogtatta a fal egy pontját, mire az egész építmény porrá omlott, s a por kiszabadult a légkörbe, azt nyikogva: – Szabadság! Végre, szabadság! Heimdall, te dög.

– Be kell, hogy engedjelek – mondta a Fényisten. – Thor biztos Urd Rútjában fojtja borba bánatát. Manapság szinte ott lakik. Ha megengedi, ihatsz vele egy sört.

– Egy sör. Majd kortyolgatom.

Ha Bal Agy elcsíphette volna ezt a gondolatot, keserűen felnevet és kijelenti, annak az esélye, hogy Zaphod csak kortyolgat annyi, minthogy egy egyszerű kérdésre egyenes választ adjon.

8

A Tanngrisnir

Ford Prefect egy sörpillanat felé tartott. A betelgeusei kutató eltökélte, hogy addig élvezi a sötét utazás békéjét és csendjét, amíg tart. Kabinjának ablakaira takarót terített, húzott néhány tankernyit a Gurgula sörből, majd rácsatlakozott a hajó komputerére. Az Útikalauzán volt egy elég jó Szub-Éta csatlakozó, de a Tanngrisnir rendszere olyan gyors volt, hogy valós idő hologramot tudott küldeni ezer fényévnyire észlelhető csúszás nélkül.

Megacsúcs gromek, gondolta Ford, aki fikarcnyit sem tudott a hologramokról azon kívül, hogy szikráznak és nem szabad őket megnyalni.

Ford beloggolt az il-Licitre, és fogadott egy második korsó sörbe, hogy egész élettartamára várható keresetét el tudja pazarolni, mielőtt egyet pislog. Játszva nyert. Vett két luxus űrjachtot, háromszáz gallon fokhagymás Rug-O-Zselét, egy kis kontinenst az Antaresen egy kedvenc unokaöccsének, sok cserepes Megöntözve Halálos megaflórát legkevésbé kedvenc hivatalnokainak a Multimenzió Vállalatnál, mindezt ráterhelve a korlátlan Hamm-O-Plussz hitelkártyájára.

Talán bökdösne a bűntudat, hogy beteszek az Útikalauznak, gondolta Ford, ha a szerkesztő, Zarniwoop Vann Harl nem egy pipogya fickó lenne, akit megvesztegetnek a vogonok.

Mint utazó informátornak, Fordnak elviekben semmi kifogása nem volt a megvesztegetés ellen, de valahol meg kell húzni a határt, és Ford Prefect számára ez a határ éppen ott volt, hogy valaki megpróbálja őt csúnya módszerrel megölni. Az alkoholmérgezéssel való gyilkossági kísérletet hajlamos volt megbocsátani, és még hajlamosabb elfelejteni, de ha valaki termonukleáris rakétával akarja megölni, arra bizony megorrol.

A shoppingterápia után Ford jó néhányat pislogott, majd hátradőlt a székben.

Köszönöm, Doxy Ribonu-Clegg, gondolta. Köszönöm, hogy feltaláltad a Szub-Étát.

Útikalauz-jegyzet: Doxy Ribonu-Clegg a szó szoros értelmében nem feltalálta a Szub-Étát, hanem felfedezte a létezését. Szub-Éta hullámok legalább azóta léteznek, amióta az istenek, és csak arra vártak, hogy valaki egyszer adatot pumpáljon beléjük. A legenda szerint Ribonu-Clegg éppen hanyatt feküdt egy mezőn a szülőbolygóján. Ahogy csipásan meredt a fölé függesztett térbe, az jutott az elismert professzor eszébe, hogy ez a sok tér tele van információval, és talán lehetséges lenne a saját információit a kozmikus vezetékeken átküldeni, ha elég kicsire össze tudja zsugorítani őket. Ribonu-Clegg visszasietett kezdetleges laboratóriumába, és megépítette a világ első Szub-Éta adóját, felhasználva egy borsdarálót, több élő rózsaszín patkányt, különböző kibelezett laboratóriumi gépeket és néhány professzionális fodrászollót. Amint ezeket a komponenseket összekapcsolta, Ribonu-Clegg betáplálta esküvői albumának Fot-O-Képeit, és imádkozott, hogy a szoba túlsó felében jelenjenek meg összerakva. Azok nem jelentek meg, viszont a másnap esti lottószámok igen, ami arra ösztönözte a professzort, hogy szabadalmaztassa a találmányát. Ribonu-Clegg a nyereményéből felbérelt egy csapat ügyvédcápát, akik sikeresen bepereltek nyolcvankilenc társaságot, amelyek valóban működő Szub-Éta adót találtak fel. Így a professzor lett a bolygó leggazdagabb embere, mígnem beleesett ügyvédei tartályába, akik ösztönüknek engedelmeskedve felfalták.

Ford a negyedik korsó felénél tartott, amikor fülkéje ajtaja félresiklott, és zöld fényparalelogramma vetült a fali képernyőre.

– Hahó. Gyere csak. Próbálok lazítani, úgyhogy elverek egy kis pénzmagot. Kapcsold le azt a sugarat.

– Nagyon vicces – mondta egy olyan szarkasztikus hang, hogy még az Ooglaron hallásbeli kihívásokkal küzdő mogyorófa güzüi is érzékelték volna az őszintétlenséget a bajszukon át.

Ford megpördült a székén, és rájött, hogy az izzás az ajtóban álló illetőből jön.

– Kicsit zöldes vagy – jegyezte meg.

Vakta pofát vágott. – Te is az lennél, ha egy csőben időztél volna valami zöldes gázfelhőben, ami megpróbál boldoggá tenni.

– Boldogság? Az nem járja, ugye?

– Nem, amikor anyám azzal a rémes idegennel smárol az orrom előtt. Undorító.

Ford az évei számát (és tartalmát) meghazudtoló bölcsességgel bólintott. – Á, igen, a deBeouf-elv. Olvastam róla egy ilyen izében, aminek rendes lapjai voltak. Olyan ósdi mizé, aminek forgatni kell a hozéit.

– Könyv – mondta Vakta, és talán csúnyán nézett. Nehéz volt megmondani.

– Az az. Ha jól sejtem, nem vagy túl boldog eme friss romantikus fordulattól.

Vakta berontott a kabinba, zöld porfelhő lebbent fel a válláról és minden lépésétől. – Nem. Nem vagyok boldog. Olyan arrogáns. Olyan egy…

– Töcsmörgő?

– Az. Pontosan.

Ford ujjai türelmetlenül zongoráztak a levegőben, alig várták, hogy rátekeredhessenek egy korsó fülére. – Akkor miért nem beszélsz róla Arthurral? Ő a biológiai felmenőd.

Vakta keserűen elmosolyodott. – Arthurral? Próbáltam, de ő is szerelmes, abba az átkozott komputerébe.

Ez még Fordot is meglepetésként érte. Nem mintha valaki ne lehetne szerelmes egy gépbe – neki volt egy unokatestvére, aki két évig élt egy szendvicssütővel –, de Arthur olyan merev volt, olyan prűd, olyan totál földlakó.

– Ilyen a szerelem – mondta, felidézve egy béke wellnesshotel brosúrájának szövegét a Hawaliusról. – Ne ítélj, hogy ne ítéljen meg más, mondjuk egy zöld valaki, és azt mondod neki, ne már, minek ez az ítélkezés, ne ítélj, ha nem akarod, hogy jöjjön másvalaki és megítéljen, satöbbi. – Ford levegőt vett. – Ittam már pár sört, szóval parafrászolok.

Összehúzta a szemét, arra számított, hogy jól szájon vágják a cinizmus nyirkos halával, ám Vakta hirtelen maga lett a megtestesült mézesmázosság.

– Ez nagyon jó, Ford. Olyan bölcs. Visszamegyek a szobámba, lemosom ezt a trutyit, és erősen elgondolkodom mások meg nem ítélésén.

Ford nagylelkűen intett. – Ezt a tanácsot ingyen adom, kishölgy. Ha bármikor bölcsességre vágysz, ugorj csak be a jó öreg Fordhoz. Több tonnányi tanácsom van még olyan félreeső területekről, amikről a legtöbb embernek gőze sincs. Például hogy mit tegyünk közvetlen egy bolygó felrobbanása előtt. Ebben a témában a világegyetem első számú szakértője vagyok, elhiheted.

Azzal visszafordult a képernyőhöz, elégedetten, hogy betöltötte szerepét mint Ford Prefect az Ifjak Nevelője, legalábbis erre az életre.

Szülőnek lenni. Semmi az egész. Nem értem, mit lihegik túl.

Ha Ford nem úgy nézett volna ki a fejéből, mint aki benéz, talán emlékezett volna arra saját fiatalkorából, hogy a tinédzserek csupán három okból játsszák az édibédit. Egy: valami sokkoló hírt akarnak tudatni, feltehetőleg terhességgel, kábítószerrel vagy tiltott viszonnyal kapcsolatban. Kettő: kifejlesztettek egy mélyebb szarkazmust, amelyet csak a forma másik mestere ismer fel, aki semmiképpen nem az éppen kiszarkasztizált felnőtt. És három: egy kis édelgés jó figyelemelterelés, ha a tinédzser el akar emelni valamit.

Mire Ford rájött volna, hogy a korlátlan hitelkártyája hiányzik, már vissza is került a helyére. Nem sokkal előtte Vakta Dent használta az il-Licit retrovevő időablakát, és vásárolt valamit egy rég halott eladótól. Valamit, ami némileg vészjóslóbb, mint háromszáz gallon Rug-O-Zselé. Még akkor is, ha fokhagymás.

Mármint a zselé, nem a vészjósló dolog.

– Én vagyok a legpechesebb ember a világon – magyarázta Arthur Dent a Tanngrisnir komputerének. – Velem állandóan rossz dolgok történnek. Nem tudom, miért, de mindig így volt. A dadám egy macskaszemet adott nekem és kis bajmágnesnek hívott. Csak épp manchesteri volt, nem mondta ki a „baj” szót.

A szikrázó hologram, ami törökülésben ült a priccs lábánál, hunyorogva szitálta át Arthur emlékeit.

– Ja, az a macskaszem. Egy nanoszekundumig azt hittem…

– Akárhová megyek, valami felrobban, vagy dühös idegenek szétlövik.

– De téged nem – mutatott rá Fenchurch.

– Mi?

– Te nem robbansz fel, téged nem lőnek le. Már volt egy hosszú, egészséges életed, és most van egy másik.

Arthur a homlokát ráncolta. – Igen, de… Ott volt a köntösös-pizsamás időszak. Lehet valaki ennél pechesebb? Nem is szólva a hajótörésről…

– A fajod szinte kihalt – szólt közbe a komputer, ahogy Arthur memóriájából megbizonyosodott róla, hogy Fenchurch is így tenne. – Milliárd az egyhez volt a túlélésed esélye, de sikerült. Kétszer is. Ez elég nagy szerencsének tűnik. Regényhőshöz illő szerencsének.

– Értem, mit akarsz mondani, de akkor is…

– És van egy szép tinédzser lányod.

– Igaz. De hisztis.

– Tényleg? Hát az fura egy kamasznál. Akkor tényleg el vagy átkozva.

Arthur zavarba jött. Hogy érezze magát, ha nem bosszúsnak? És akkor a holografikus Fenchurch egy hirtelen témaváltással még jobban meghökkentette. Nem volt olyan bizarr, mint a „Nézd! Egy majom”, de azért elég meglepő volt.

– A szerelem lehet főnév vagy ige.

– Értem – mondta Arthur. Majd: – Mi lett a szerencsével?

– Á, az a beszélgetés felületes volt. Te igazából ezt akarod tudni.

– Hogy mi a szerelem?

– Igen. És hogy miért nem tudod feldolgozni, hogy elvesztetted. Ezen igazság hallatán Arthur szíve gyorsabban vert. – Te tudod? El tudod mondani? Számok nélkül, ha lehet.

Fenchurch megvakarta a fülcimpáját, és az felszikrázott. – El tudom mondani, mit jelent a szerelem szótárilag, szinonimákkal és a többi. És mesélhetek az endorfinokról, szinapszisokról és az izomemlékezetről. De a szenvedély rezonanciája a szívben rejtély előttem. Számítógép vagyok, Arthur.

Arthur a szokásos élénk kézdörgölés és a felső ajak csücsörítése mögé rejtette csalódását.

– Persze. Semmi gond.

– Én örökké élek, te viszont éled az életed.

– Ez nem a Szíriusz Kibernetikai Társaság szlogenje? – ráncolta a homlokát Arthur.

Fenchurch két pixelsort felmelegítve pirulást imitált. – Elképzelhető. Ami annyit jelent, hogy egy egész rakás reklámszakértő gondolja úgy, hogy hihető.

– Aha. Szóval nincs válasz.

– Csak kérdés.

– Azt hittem, a nagy kérdést nem tudjuk.

Fenchurch az ujjait nézte. – A nagy kérdés mindenkinek más. Nekem a hajó reaktorának fél élete. Én sem élek örökké, ez csak egy szlogen.

– És mi a válasz a „fél élet” kérdésre?

– Nem tudom. Azt a szemetet isteni varázs érintette. Ezer éve le kellett volna állnia.

– Szóval neked sincs válasz?

– Nincs.

– Akkor csak beszélünk a levegőbe?

– Úgy néz ki.

– Ezek szerint mindenki Thorban bízik. Tudom, hogy a főnököd volt, de szerintem egy szörnyen unalmas fazon.

Fenchurch álmodozva bámult a múltba. – Unalmas? Nem. Aranyos. Isteni.

Arthur nem emlékezett, hogy látta volna ezt a kifejezést az igazi Fenchurch arcán. – Azt hiszem, ebben nem fogunk egyetérteni.

– Jól van, Arthur Dent. Válasszak ki találomra egy kérdést emlékezetedből?

– Jó ötlet.

A komputer lapozott a fájlok között. – Kérsz egy csésze teát?

Arthur elmosolyodott. – Na erre a kérdésre tudom a választ.

Asgard

Útikalauz-jegyzet: Az Ász-istenek mindig is szörnyen nagy ügyet csináltak abból, hogy Asgard milyen fenékig csodálatos. Odin fia, Baldur állítólag azt mondta: „Minden bazinagy, hatalmas és csúcs. Nektek halandóknak a pirinyó dolgaitokkal gőzötök sincs, mi a csúcs. Van olyan cuccunk, amitől eldobjátok az agyatokat, és van egy másik cucc üvegben, olyan folyadékféle, amitől meg visszahozzátok. Aztán ott a kozmikus tehén, ami kábé kinyalta Valhallát a jégből, meg egy öreg fazon, aki Odin apját kiizzadta a hónaljából. Az ilyesmi mindennapos Asgardban.”

Ez a tipikus homályos, zavaros szöveg késztette arra Boam Catharsee-t, az Agnoszticizmus Horrisoni Szektájának karizmatikus vezetőjét, hogy egy kecske gyomrában becsempéssze magát Asgardba, hogy saját szemével lássa a bolygót. Catharsee gyakran idézett beszámolója így hangzik: „A búvóhelyemen kívülről érkező szag szinte elviselhetetlen, de kitartok érted, népem. Nem vagyok meglepve, hogy senki nem hisz már ezekben az istenekben, mert szörnyen büdösek. Tűz ropogását hallom, úgyhogy bármi van is odakint, fogom a kést és kivájom magam innét, mielőtt ezt a tetemet kemencébe vetik. Csak fogom a kést… a kést… Hol az a rézfánfingó kés? Tudom, hogy nálam volt, itt a vászonnadrágom zsebében. A szarba. Zark verje meg! A kordnadrág van rajtam. A lángok közelednek, érzem a hevüket. Segítség! SEGÍTSÉG! Hiszek. Hiszek! Kérlek, ne egyetek meg. Kérlek, ne…” Aztán Boam Catharsee szavai érthetetlenné folytak össze, kivéve két „a lábam” és egy „mama” szót. Boam áldozata után az Ász-istenekben való hit tíz évig újjáéledt szülőbolygóján, s a legjobban fogyó pólón nagy, könnyen olvasható betűkkel ez állt: HISZEK. NE EGYETEK MEG.

A lényeg, hogy a halandók keveset tudtak Asgardról Boam Catharsee napjaiban, és mi még kevesebbet tudunk ma, mivel halandó nem járt Asgardban és tért vissza élve, és amelyik halandó mégis ezt állítja, az vagy Odin álruhában, aki meg akar dönteni egy nőt, vagy egy rendíthetetlen őrült.

Zaphod Beeblebrox a Szivárványhíd lábától egy igen komfortos libegővel ment le Asgard felszínére. Nemcsak a kocsi volt kényelmes a saját sisakfényezővel és az előrelátóan odakészített ládányi lábmelegítő gyíkkal, de az is jól jött, hogy Valhalla belvárosának kellős közepén dokkolt.

Egy páncélfülkében egy viking „vámos” kuporgott, aki enyhén meglepődött a peronra kilépő halandón. Annyira enyhén, hogy a szeme kiugrott üregéből.

– Hű, ez undorító – mondta Zaphod. – Meg tudod csinálni még egyszer?

– Nem tudom – csavarta vissza a szemét a viking. – Ki a loncsos vagy te?

Zaphod tisztes szokása szerint kérdésre kérdéssel felelt, mely taktikát a hergelőfaktora miatt kedvelte.

– Mi a löncshús vagy te?

– Itt én kérdezek!

– Miket kérdezel… itt?

A viking olyan hanggal forgatta meg a szemét, mint amikor egy fogatlan tata forró teát szürcsöl. – Fel akarsz hergelni?

– Ki akar felhergelni?

A viking talpra ugrott. – Jól van. Életre keltett viking vagyok. Most jó? Csatában meghalunk, idehoznak és életre keltenek valami francos hivatalnoknak. A saját rohadt hajóm kapitánya voltam. Feltéptük Angliát, kivertük a bélést a szászokból. És kapok érte egy irodai munkát. Egy baszkurálós irodai munkát. El tudod hinni? Én! Vöröskezű Erik. Vörös a sok vér miatt, ami csöpögött róla, érted. És nem a saját vérem. – Erik abbahagyta a kiabálást, főként azért, mert a szeme megint kezdett kilazulni.

– Hú. Ez már nagyon nyomaszthatott téged – mondta neki Zaphod.

– Egy ideje gyűlt bennem – ismerte el a viking, kabátujjával megtörölve a szemét.

– Most már jobb?

Erik sóhajtott. – Az. Jó kiereszteni a gőzt, nem?

Zaphod megpaskolta a vállát. – Vigyáznod kell a szellemi egészségedre, haver.

– Kösz. Ez az első kedves dolog, amit mondtak nekem azóta, hogy elszerződtem arra a nagy fosztogató hadjáratra Bretagne-ban. A könnyem is kicsordulna, ha lenne.

– Egészségedre. Zaphod Beeblebrox szeret jókedvet vinni oda, ahová más elnökök nem érnek el.

Erik felemelt egy írótáblát, egész közel az arcához. – Á, igen. Beeblebrox. Heimy sícica hívott. Azt persze elfelejtette megemlíteni, hogy halandó vagy. Minek kímélni Erik szívét, ha már úgyis halott. Jellemző.

– Thort keresem.

Erik cöccögött. – Nem lesz nehéz megtalálni. Urd Kútja. Menj egyenesen Yggdrasilig, az óriás kőrisfáig, ott fordulj balra, és ne adj egy fityinget se az unikornisoknak, mert attól csak felbátorodnak. És ha látsz egy olyan kampós orrú fickót, aki a Lief névre hallgat, mondd neki azt, hogy elcseréltük a szemünket.

Az aranyfát még Zaphodnak sem esett nehezére megtalálni, habár el-elvonták a figyelmét a zombiszerű, életre keltett vikingek hordái, akik csoszogva járták az utcákat kezükben vegytisztított ruhával, vagy csak közömbösen csámborogtak parányi kutyák után.

– Ez röhejes – mondta végül. – Mindegyiknek kampós az orra.

A fa maga masszív egy példány volt, fénylő ágai egész a földig csüngtek, lehúzták őket az elesett hősök kardjai és a pajzsai, valamint a reklámtáblák, amelyek szerint a ZugaNugget zabpehely szponzorálta, hogy az elesett hősöket a halandó síkról áthurcolják ide a valkűrök.

Zaphod felhagyott a Lief nevű fickó keresésével, és befordult egy elég szarul kinéző sikátorba. Hamarosan látta, hogy a falakról valóban szar folyik lefelé, és mert ez mágikus birodalom volt, szar folyt felfelé is a falakon.

– Szent szar – mondta Zaphod, és gratulált magának a megjegyzésért, amely most nem csak káromkodásként szolgált, hanem helyzetjelentésként is, sőt figyelmeztetésként bárkinek, aki mögötte jönne.

– Hozzám beszélsz, Szőkeség? – kérdezte egy hang, és Zaphod rájött, hogy amit ürülék-sztalagmitnak vélt, az Yggdrasil, a kőrisfa egy mocskos gyökere, amely áttört a macskaköveken.

– Elnézést – szabadkozott Zaphod. Csak kicsit érezte röhejesen magát, hogy egy fával beszélget. Sokkal rosszabb dolgokkal is beszélgetett az elmúlt pár évben. – Azt hittem, a csatorna része vagy.

– Akár lehetnék is – felelte Yggdrasil, noha Zaphod nem látott rajta szájat. – Annyi trutyit öntenek itt ki a földre. A gyökereimen mind feljön ám. Csoda, hogy az IQ-m leesett pár ponttal? Az vagy, amit megeszel.

– Thort keresem.

– A Nagy Vöröst? Ott az ajtó.

Zaphod hunyorogva kémlelt a félhomályban, de az ajtót éppen annyira nem látta, mint Yggdrasil száját.

– Nem látok ajtót.

– Előbb ki kell mondanod a varázsszót.

Zaphod a homlokát dörgölve összpontosított. – Oké. Ne áruld el. Érzek valamit az éterben. Minden fa gromek, ez az?

– Hízelgéssel bármit elérsz – mondta a fa, és széthúzott egy köteg indát a nyirkos falon, nikotinsárga izzást tárva fel. – Mehetsz, Szőkeség.

Zaphod belépett. Nem is kellett lehajolnia, mivel a bejáratot jóval nagyobb személyre méretezték.

Nano

Hillman Hunter irodája ablakán át bámult ki a fenséges trópusi látképre azon a bolygón, melyet itt a csillagköd szélén vásárolt.

Helyesen cselekedtél, Hillers, mondta Nanójának hangja a fejében. Ha nem hoztad volna ide ezeket az embereket a Földről, az atomjaik mostanra szétszóródtak volna a Galaxisban. Szerinted mit méltányolnának inkább, egy kis polgári elégedetlenséget vagy sok halottat?

Hillman ugyan tudta, hogy Nanójának igaza van, mégsem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy valahol menet közben átverték. Lehetett volna jobb üzletet is kötni, és Zaphod Beeblebrox ezt eltitkolta előle, Hillman pedig fájdalmasnak találta a gondolatot, hogy éppen egy ilyen agysejthíjas idióta verte át.

Asztalán rezgett az interkom doboza, elvonva Hillman figyelmét a látványról. Meglengette kezét az érzékelő előtt, s titkárnője kis hologramja jelent meg az asztalon.

– Igen, Marilyn?

– Egy hölgy keresi.

– Kért időpontot?

Marilyn úgy nyávogott, mintha ez egy nehéz kérdés lenne. – Azt mondja, majd fog.

– Ez elég rejtélyes, Marilyn. Tisztázná vele?

Mielőtt azonban Marilyn válaszolhatott volna, egy nő jelent meg Hillman interjúszékében. A felvételi beszélgetések során Hillman hozzászokott, hogy a materializálódás villódzással jár, ez a nő azonban olyan flottul érkezett, mint amikor kapcsolót kattintanak fel.

– Jézusom!

– Nem egészen. Gaia vagyok, Hillman Hunter – mondta a nő dallamos és megnyugtató hangon.

– Á, igen. Gaia, a Földanya. – Hillman beletúrt az asztalán halomban álló rezümék közé. – Tudja, nem terveztem, hogy női isteneket is behívok elbeszélgetésre.

Gaia rászegezte sötétbarna szemét. – Nem, de tudom, hogy velem kivételt tett volna, ezért arra gondoltam, kicsit megsürgetem a dolgot.

A szem és a hang együttese hipnotikus hatással volt Hillmanre, aki nagyon jól érezte magát a vonzó hölggyel.

– Ez feltehetőleg… ez egy ésszerű döntés.

Gaia arca szív alakú volt, érzéki lila ajkakkal. – Van ideje velem beszélni, ugye, Hillman?

– Igen. Jézusom, hogyne lenne.

– Földanya vagyok Föld nélkül, hát jöttem egy új otthonért. Itt boldog lehetnék, Hillman. Maga is boldog lehetne.

– Igen, Földanya. Boldog, mint disznó a… nagyon boldog.

– Nincs is szükség több interjúra.

– Nincs. Minek hallgatnék meg mást?

Gaia elmosolyodott és előrehajolt. Hillman látta, hogy karcsú, de erős ujjai vannak. – Én táplálni tudom ezt a világot. Bármit meg tudok termeszteni.

– Az remek. A termesztés jó dolog.

Földanya széttárta karját, és Hillman orrát ifjúsága nyarainak illata csapta meg. – A nők nagy mellűek és termékenyek lesznek, a férfiak kívánják majd őket.

– Piszkosul ideje is.

– Már csak a fizetést kell megbeszélnünk.

Pontosan e szavakat nem lett volna szabad kiejteni; a köd felszállt Hillman Hunter elméjéről, és hirtelen szükségét érezte mélyreható kérdéseknek:

– Fizetést? Mit kéne rajta megbeszélni?

– Nos, az egész csomag szánalmasan kicsi. Hogyan tudom eltartani a kíséretemet…

– Kíséret? Nem emlékszem, hogy a hirdetésben szerepelt volna kíséret. Csakis pozíció.

– De egy ilyen kaliberű istennő…

Hillman cápamódra lecsapott. – És milyen kaliber az? A legutóbbi helyén nem remekelt. Ha jól emlékszem, a bolygót éhínség sújtotta, és a termés zömét tönkretették a féregirtó szerek.

– A Földön kicsit összekutyulódtak a dolgok – ismerte el Gaia. – Nem fog megismétlődni.

– Komolyan? Járjuk csak ezt körül. Mondjuk, hogy felkelés tör ki, egy másik istent kezdenek imádni. Hogyan kezelné?

Gaia nyájasan elmosolyodott. – Tudja, akadtak problémák a múltban is. Tudok keménykezű lenni, ha a helyzet megköveteli.

– Kérem, ezt fejtse ki bővebben.

– Emlékszem, egyszer Uránusz elrejtette Küklopszot Tartaroszban, hogy ne lássa a fényt. Ez nekem jókora fájdalmat okozott, mert – és ezt talán nem tudja rólam, – Tartarosz az én belem volt, mármint reflexológiai értelemben. Úgyhogy csináltam egy nagy kovasarlót, és amikor Uránusz belépett a kamrába a heti itt-van-apucira, Kronosz fiammal levágattam a micsodáját. – Gaia boldogan csapta össze tenyerét az emlékre. – Az volt aztán az éjszaka. De azt hiszem, válaszoltam is a kérdésére. Határozottan, de tisztességesen, ez a mottón. Valahol még megvan a sarló. Sose lehet tudni, mikor jön kapóra pár csepp száraz istenvér.

Hillman keresztbe tette a lábát, fantomhiányt érezve az említett kényes testtájékon; hevesen remélte, hogy sosem kell valóban átélnie.

Gaia rezüméjére a név mellé Hillman csak három szót biggyesztett oda:

A holttestemen át.

Asgard

Zaphod a széttört álmok olyan ocsmány odújába lépett, amilyenből valaha csak kidobták, és azonnal otthon érezte magát.

Ez a nekem való hely, gondolta. Itt még a levegő is veszélyes.

És tényleg az volt. A bacilusok egymáshoz kucorodva, színes felhőkben lebegtek a zavaros levegőben, hiába próbálva megfertőzni a bomló zombikat és a félisteneket. Zaphod most az egyszer örült, hogy Bal Agy megdöfte A–Z oltásokkal, míg aludt. Legalábbis BA esküdözött, hogy oltások voltak.

Egy felhő zümmögött a fejénél, azt kántálva: „Nyílt sebek. Nyílt sebek”, de aztán izzadtságának antivírus-illata elriasztotta.

Ha ez egy film lett volna, mindenki megdermedve a jóképű idegenre bámul, azonban Urd Kútjának törzsvendégei annyira felöntöttek már a garatra, hogy alig látták meg a korsót az asztalukon, nemhogy egy újonnan érkezettre bámuljanak. Az egyik italozó mindazonáltal felrikkantott, „Boldog születésnapot, elnök úr!”, de valószínű, hogy csak hallucinált. Zaphod lebattyogott a három lépcsőfokon a tavernába, majd viszkózus, gőzölgő tócsákat kerülgetve odalavírozott a bárhoz, amely szirtszerűen tornyosult fölé.

Egy sápadt, életre keltett viking csapos nézett le rá, kinek fényes kobakján öt-hat lenyalt szőke hajszál díszelgett. – Mi tehetek érted, kisember?

– Megmondhatod, hol van Thor – felelte Zaphod.

A csapos füttyentett egyet orcája egyik nem szabványos lyukán át. – Miért akarnád megtalálni Thort? Még teljesen életben vagy.

– Szóval rossz kedvében van?

– Mondhatni. Csak vedel és sakkozik. És minél többet veszít, annál többet iszik.

– Sosem nyer?

A csapos vihogott. – Nyer? Itt senki sem nyer, kisember.

Zaphod felhunyorgott a vikingre. – Véletlenül nem te vagy Lief?

A csapos arca azonnal elborult. A válltokjából előkapott egy kisbaltát, és nekiállt felaprítani a pultot.

– Mondd meg Eriknek, hogy jöjjön csak le ide, ha szemgolyóról akar beszélgetni. Mondd meg neki, hogy én üzenem. Jöjjön csak, és majd beszélünk!

– Megmondom – hátrált Zaphod. – Ha túlélem ezt a beszélgetést Thorral.

– Nem Thor miatt kell aggódnod – mondta a csapos, hüvelykujjával egy sötét alkóv felé bökve a bár végében. – A többi kis szarzsák miatt.

Zaphod kicsattanó önbizalommal kacsintott. – Ne félts te engem. Évek óta a show-bizniszben működöm. Tudok bánni a szarzsákokkal.

A bár asgardi mércével zsúfolásig volt telve, Zaphod azonban úgy érezte, kilókat ad le csupán az alatt, hogy szaporán baktat Thor asztala felé. Útközben látott több vitát, két mágikus rituálét (az egyikben szerepet játszott egy felhevített nyárs és uniszónóban vonító farkasok), egy halotti máglyát megrakva holttestekkel és kolbásszal, valamint egy fagyott tavat, amin törpék korcsolyáztak, akiket egy háromlábú szörnyeteg kergetett.

Itt tudnék élni, gondolta Zaphod.

A móka és kacagás Thor alkóvja előtt befejeződött. Mintha a Villámistent egy íratlan szabály értelmében békén kellene hagyni, de az is lehet, hogy mindez a fehérre meszelt falra jól láthatóan, csomós vérrel írt feliratnak volt köszönhető, mely így szólt: Hagyjatok békén, és akkor talán nem öllek meg benneteket. Ez nem bizonyíték, de nem is ígéret. A talán a maximum, amit garantálok.

Zaphod áthágta a békevonalat, és azóta, hogy belépett a bárba, most először tekintetek tucatjait érezte magán.

Ne izgulj, Zaphod, nyugtatta magát. Ami köztetek történt, ezer éve történt. Mostanra már talán el is felejtette. Én is alig emlékszem rá. Valami csillagközi incidens egy mitikus erejű esernyővel és egy díjnyertes fagyi titkos receptjével. Zaphod a homlokát ráncolta. Nem is. Ez az esernyő vagy fagyi cucc egy másik istennel volt.

Zaphod már látta is egykori barátját, egy kerek asztalnál ült, hátát mutatva a tömegnek. És micsoda hát volt ez, a sziklányi izomcsomókkal és a hatalmas hegygerincként domboruló vállal szélesebb, mint egy átlagos gleccser. Vörös haja zilált lófarokban lógott, sisakjának szarvait sárgára festették az itteni bűzben töltött hosszú éjszakák.

Zaphod éppen arra gondolt, valami viccel nyit, amikor a csendet éles, héliumnyikorgó hangok törték meg:

– Micsoda? Ennyi?

– Ez az a nagy lépés?

– Hány éve csináljuk már ezt? Semmit nem tanultál.

Zaphod halkan belépett az alkóvba, belesve Thor könyökének hajlata alá.

A Villámistennek egy rakás arany sakkfigura szónokolt a tábla túlsó feléről. Saját figurái fából voltak, és némán kucorogtak.

A kis aranyló igen harcias volt. – Gyerünk, Thor. Beszéltünk már erről. Sose hagyd a királyt védtelenül. Ez alap. Óvoda, baszod.

– Vigyázz a szádra – dörögte Thor, és hangjától didergés futott végig Zaphod hátán. Ez a hang olyan, akár egy kút mélyén morgó álmos tigris; nem csoda, hogy a nők nem tudnak betelni vele.

– Különben? – húzta a ló. – Mi az Ászok ősi sakk-készlete vagyunk. Nem ölhetsz meg, halhatatlanok vagyunk, mint te, és sokkal öregebbek is, teszem hozzá.

– Beolvasztalak és ágytálat csinálok belőletek, szemtelen mihasznák, aztán abba vizelek. Ehhez mit szólsz?

A ló nevetett. – Fenyegess nyugodtan, villámlányka, akkor is sakk-matt.

Thor ujjaival az asztalon dobolt. – Álljatok fel újra. Nekem addig van egy apró elrendezetlen ügyem. – Majd megpördült a székén, és ugyanazzal a mozdulattal az eddig a combjain pihenő hatalmas kalapácsot Zaphod feje felé hajította.

A kalapács Zaphod orrától egy centire megállt a levegőben, aztán beterelte egy sarokba, akár vadászkutya a birkát.

– Szép kalapácskezelés – nyöszörögte Zaphod. – Tudtam, hogy nem fogsz megölni.

Thor hátat fordított neki. – Húzz el innen, Zaphod, különben hagyom Mjöllnirt, hogy azt csinálja veled, amit azóta akar, hogy először találkoztunk, legyen átkozott az a nap.

Zaphod próbált előrelépni, de a kalapács a falnak nyomta.

– Ne szórakozz már, öreg. Nagy utat tettem meg, hogy beszéljek veled.

– Tudod egyáltalán, miért vagy itt? – mordult fel Thor. – Emlékszel rá egyáltalán?

– Tisztán nem. De egy hatalmas kalapács lebeg az arcom előtt, és te is tudod, az emberek mennyire szeretik az arcomat, szóval ez most egy kicsit megosztja a figyelmemet.

Thor válla megroggyant. Sóhajtott. – Az emberek az én arcomat is szerették valaha. Amíg te nem jöttél, engem bálványoztak.

– Ez újra megtörténhet. Ezért vagyok itt, most már emlékszem.

– Menj el, Zaphod. Vidd az életed el az enyémből. Csak azért nem öllek meg, mert a bennem tátongó űrt testekkel nem lehet megtölteni. Ezt megtanultam a körkörös időben. – Csettintett és Mjöllnir a kezébe ugrott. – Most menj, Beeblebrox. Fel kell hívnom a szponzoromat az Anonim Agresszíveknél.

– Velünk beszélhetsz, cimbi – mondta az egyik arany bástya.

– Tudom – dörgölte meg fényes fejét Thor. – Tudom, hogy rátok mindig számíthatok.

– Megöljük a halandót? – kérdezte az egyik gyalog. – Bástya lemászik a torkán, és megfojtja.

– Ne. Nem éri meg. De értékelem az ajánlatot.

Mivel Zaphodnak nem volt józan esze, még arra a fél másodpercre sem torpant meg, hogy semmibe vegye. Felmászott előbb egy lábtartóra, onnét egy székre, majd fel a fa háttámla fokain, míg végül Thor asztalán állt.

A Villámisten úgy görnyedt a söre fölé, mintha attól félne, hogy valaki el akarja lopni. Szeme leszegve, arca csomós az érzelmektől. Vihar készült. És Thor esetében ez nem csak szófordulat; valóságos mini viharfelhő fortyogott a feje felett, amelyből villámok dugták ki a fejüket, akár a gyíknyelvek.

– Klassz hely – ült fel egy hamutálcára Zaphod. – Feldobná egykét plazmatévé. Meg egy jacuzzi. Néha jól esik a buborék a sörhöz.

Thor felvette a sörét, és lecsapta az asztalra, hogy a hab kicsorduljon.

– Tessék. Buborék és sör.

Mint a legtöbb javaslatot, Zaphod ezt is szó szerint vette, levetkőzött alsóra, és még épp időben jutott eszébe kivenni az elemeket, mielőtt beleugrott a korsóba. Gégéig belemerült, majd kicsit hátúszott három karral, borostyánszín tajtékot köpködve.

– Tetszik ez a hely – bugyogta Zaphod. – Kellemes a…

– Vécé?

– Nem. A másik.

– Légkör?

– Az. A légkör.

Thor felmordult, a felhő a feje felett sistergett az elektromosságtól. – Ez Urd Kútja, Zaphod. Ahol a félistenek és az aljanép lézeng. Azért jöttem ide, hogy ne zavarjanak.

– Aljanép! – mondta egy arany futó Zaphod szemmagasságában. – Ez azért kicsit erős. Tartsd kordában a nyelvedet, haver.

Zaphod figyelmét elvonta tucatnyi barna, szolizott láb és száz fehér fog.

– Odasüss, szerintem azok a sportos hölgyek nekünk integetnek.

Thor az ujjai között lopva arra nézett. Egy csoport szoborszerű valkűr mosta le a vért ZugaNugget mellvértjéről lassú mozdulatokkal vizes hordóba.

– Felejtsd el, Zaphod. Nem vagytok egy súlycsoportban.

Zaphod kimászott a korsóból. – Nem-e? Miről beszélsz?

– A gyakorlati oldaláról. Nézd meg azokat a bigéket. Trambulinnal se érnél el fel a mellvértjükig. Ha jobban belegondolok, még én se vagyok velük egy súlycsoportban.

Zaphod megrázta magát, akár egy kutya. – Ne viccelj már! Hol az a Villámisten, akit én ismerek? Emlékszem, amikor az én Thor barátom egy hétre eltűnt egy bizonyos Miss Eccentrica Gallumbitsszal, és a végén még a nő fizetett neki.

– Hagyjuk ezt, Zaphod.

Zaphod beleugrott a nadrágjába. – Pontosan ez kell neked, öregem. Te meg én kirúgunk a hámból pár szépséggel. Odamegyek hozzájuk.

– Nem.

– De igen. Talán parányi vagyok, de van némi je ne sais qoui-m.

– Némi mid?

– Nem tudom – ismerte el Zaphod. – De ez eddig még sose tartott vissza.

Zaphod szeme nagyot csillant. Thor nagyon jól ismerte ezt a tekintetet.

Útikalauz-jegyzet: Ennek a csillannak semmi köze nem volt a csüllenhez. Inkább a nyughatatlan romanticizmus tekintete volt, ahhoz hasonló, melyet a flargathoni narcisziszihal szemében látni, aki a párja elcsábítása érdekében hajlamos jobban felfújni magát, mint amit pikkelytágulása elbír. A hím narcisziszihal látványosan felrobban, ha ez kell ahhoz, hogy imponáljon a nősténynek. Ez valóban imponáló cselekedet, és a nőstény javára szóljon, hogy értékeli az áldozatot és gyakran több napig is búsong, mielőtt felveszi a legszebb gyöngy nyakékét és visszamegy a zátonyhoz.

Kapcsolódó olvasmány:

(néhai) Pikkelyes Uszonyka: A szerelem darabokra szaggat

– Gyere vissza, Zaphod, figyelmeztetlek!

Zaphod egy köpőcsészét megkerülve nagy léptekkel átvágott az asztalon. – Ez kell neked, Thor. Később még megköszönöd. – A valkűrökre fordította szia-sugarait. – Helló, hölgyeim. Ma még nem ismertek, de holnap már hiányozni fogok.

Aztán a valkűrök értetlen félmosolyát hirtelen domború üvegfal torzította el. Zaphod egy pillanatig arra gondolt, hogy a valkűrök vágyától túlhevült a levegő, de aztán rájött, hogy Thor borított rá egy töményes kupicát. Ez elég erősen éreztette vele, milyen kicsi is ő ebben a világban. Sőt mintha akkora lenne, amekkorának Thor akarja. Zaphod biztos volt benne, hogy pár pillanattal ezelőtt még nem fért volna bele a pohárba.

– Ne már, Thor – kiáltotta, de hangja visszaverődött hozzá.

Fura, gondolta. Az akusztikától olyan nyavalygósnak hangzok.

– Támogatnod kéne. Egy csapat vagyunk. Emlékszel azokra az antigrav táncosnőkre Han Dold Cityben?

Thor maga felé húzta a poharat, veszélyesen közel egy panaszkodó bástyához, Zaphodnak futnia kellett, hogy tudja tartani a lépést.

– Sose jártam Han Doldban.

– Nem? Megesküdtem volna… Akkor egy másik asgardi volt. Egy vörös szakáll rémlik. Tuti, nem te voltál?

– Tuti, Zaphod. Isten vagyok, nem felejtek. És itt a bibi.

Thor felemelte a poharat, és Zaphod úgy érezte, megnő, már nem Thor kiskedvence, hanem vele egyenrangú.

– Bibi? Miféle bibi?

Thor az asztalra csapott, sör fröccsent szanaszét.

– Miféle bibi? Miféle zarkos bibi, Zaphod? Komolyan kérdezed? Ezt most komolyan kérdezed?

Zaphod a homlokát ráncolta. – Ez elég sok kérdés egyszerre. Miféle bibi… Miféle zarkos bibi… Mi volt a harmadik?

– Á, ennek semmi értelme – nyelt annyi sört Thor, hogy abba egy egész hordányi emlős is belefulladt volna. – Zaphod Beeblebrox két büfibuktányit sem törődik mással, csak magával.

Ez az észrevétel mélységesen sokkolta Zaphodot, mivel ő eddig szentül hitte, hogy ha megosztja személyiségét mással, az maga a szeretet.

– Rettenetes ezt hallani tőled. Évekig a legjobb barátod voltam.

– Amíg rá nem vettél, hogy feltegyem azt a videót a Szub-Étára – mondta Thor keserűen. Feje fölött a robosztus kis viharfelhő petyhüdt lett, eső szemerkélt belőle. Nem kellett agyológusnak lenni, hogy valaki megfejtse a szimbolizmust.

Zaphod azt vette észre, hogy már csak egy fejjel kisebb az istennél. Letette magát a szomszéd bárszékre, és megpróbálta egy viccel oldani a hangulatot.

– Sosem ment nekem a székelés – dobolt az asztalon.

Thor megpaskolta Mjöllnir fejét. – Még egy dobás, Zaphod. Még egy.

– Nem felejthetnénk el azt a videót? Az már a múlt, és hadd mondjak valamit a múltról. Elmúlt. Emlékszel arra a mondatra a múltról? Az már a múlté. Alig dereng, csak annyi, hogy benne volt a múlt kifejezés. A múlt csupa emlék, azok meg csupa élettelen dologból állnak össze, amelyek nem árthatnak senkinek, nem úgy, mint mondjuk egy hegyes bot. Atomok alkotják, meg minden. Kvarkok is, fix. De kiürültek, csak hevernek ott, és nem csinálnak senkivel semmit.

– Mi a lényeg, Zaphod? Vagy az is a múlté?

Zaphod átkarolta Thor masszív vállát. – A lényeg, hogy talán akkor rossz döntés volt az a videó, de a jegyeladás visszaesett, kellett valami, hogy visszakerülj a csúcsra. Az őszinte videó volt éppen a divat, és pár embernek igenis tetszett.

– Pár embernek? – hörögte Thor. – Arra a szektára gondolsz azon a partihajón? Azok a kretének zabálták. Sajnos, a Galaxis többi részének, a normális halandóknak nem tetszett, hogy az istenük nőnek öltözik, mint valami mutogatós deviáns.

Zaphod vállat vont. – Volt némi hátulütője, elismerem.

Thor a halántékát masszírozta. – Hátulütője… hátul… Tudom, mennyire sekélyes vagy, Zaphod, de még neked is észre kellett venned, milyen hatása volt. Apám az egész bolygót felrobbantotta, ahol filmeztünk. A gyönyörű templomaimat mind lerombolták. A negyedik legkedveltebb istenből visszaestem a hatvannyolcadikra, Szkádi mögé. Szkádi, baszki! A hócipők istene mögé!

– A hócipő fontos. Ugyan már, cimbora, nem tudod kitörölni az egészet a fejedből? Én megtettem.

Thor nyolc ujjal karmolt a szakállába. – És az a kosztüm, Zaph? Azok a pompon tintahalak?

Zaphnak nevezett, gondolta Zaphod. Elkaptam.

– Elszámoltam.

– És amiket mondtam – borzongott meg az isten.

– Játszottál. Szerep volt.

– Odin kikakált egy cicát. Szó szerint kiszart egy élő tigriskölyköt. A saját anyám rám sem bír nézni. Azt mondta Lokinak, állandóan azt a latex cicifixet látja.

– Művészet volt… a művészetet nem mindenki érti.

– Tudod te, hányan kattintottak arra a klipre? A legnépszerűbb videó volt az egész Szub-Étán az elmúlt öt évben!

– Te mondtad. Az elmúlt öt évben. Az a videó a múlté. Jövőre lesz új Thor-videó, amivel visszakerülsz a körforgásba. Oda, ahol szükség van rád.

– Igen? – kérdezte Thor komoran. – Mit terveztél ráadásnak? Nyeljek nyilvánosan Rug-O-Zselét?

Zaphod közelebb hajolt. – Nem, nem, barátom. Ez nem hecc. Ez komoly dolog. Igazi régi vágású leszámolás. Megtaláltam azt a halhatatlant, aki ellopta a hajódat. Kihív téged egy párbajra.

Thor feje fölött a felhő vibráló villámokat lökött ki.

– Folytasd, Zaph. Hallgatlak.

Hillman Hunter

Hillman Hunter nemcsak tipikus ír volt, de egy letűnt kor tipikus ír embere, ahogy azt egy volt kelta hazafi elképzeli, smaragdszín lencsés szemüvegben és whiskytől meg nosztalgiától ködös fejjel. Hillman fején göndör vörös haj fészkelt, arcát rézpenny-szeplők foltozták, karikalába egy telivér nyergében töltött gyermekkort sejtetett, kigombolt ingnyakában aranykereszt fészkelt. Hillman Hunternek még az írmagja is ír volt. Amikor belépett egy szobába, nagy lelkierő kellett, hogy az ember ne egy lelkes „A teringettét, istennek hála a puha napokért”-tal köszöntse, és ne érdeklődjön nála a U2 egészsége felől. Még a hangja is igazodott az elvárásokhoz, és miért is ne, hiszen Hillman a kiejtését Barry Fitzgeraldtól tanulta, egy huszadik századi ír színésztől, aki már akkor öreg volt, amikor a televízió még fiatal. Külcsíne többi elemét hasonlóképp összelopta. Hillman tizennyolc évesen megőszült, azóta festette a haját. Ráadásul göndör fürtök furmányos birtokosa lett, tiszta arcát pedig megszeplőzte a szoláriumban töltött sok-sok óra.

És mi volt ennek a sok fortélynak az oka? Egyszerű. Valami, amit a Nanója mondott neki réges-rég.

– Az emberek a kényelmet veszik – mondta, sarlóval elvágva egy disznó torkát. – Ha kényelmesen érzik magukat veled, megvesznek bármit, amit árulsz.

A bölcsesség és a felszakadt artéria vérfüggönye ellenállhatatlannak bizonyult, Hillman sosem felejtette el a nagyanyjától kapott tanácsot.

Biztosíts az embereknek kényelmet, aztán add el nekik, amit akarsz.

Így hát az ifjú Hillman kedvelt színésszé változott, és drága holmikat árult gazdag népeknek. Házalt kocsikkal és jachtokkal, majd feljebb lépett lovakra és tengeren túli ingatlanra specializálódva. Természet adta tehetség volt. Őstehetség. Az emberek imádták az ódivatú hantáját, és el voltak ragadtatva az ajándékba kapott miniatűr gyémántberakásos bunkósbotoktól. Negyvenéves korára Hillman csak a jutalékokból milliomos lett. Ötvenéves korára félúton járt a milliárdosság felé, a rezidenciái között Jaguarral közlekedett, s hatalmas birtokán két biohibrid csípő segítségével sétált, melyek jobban teljesítettek, mint az eredetiek, ráadásul meghibásodás esetén maguk hívták fel a gyártót.

Még több pénzt lehetne szakítani, jött rá Hillman, ha egy okos illető valahogy egy helyre terelné a gazdagokat, és naponta fejné őket. De hogyan lehetne ezt megvalósítani? A választ a tévében látott hírek szolgáltatták. Kemény idők jártak, a munkaerőhiánnyal küzdő Alkalmi Segítség Nővérei kénytelen voltak aukcióra bocsátani az egyház egyik tulajdonát: nevezetesen Innisfree szigetét.

Hillman annyira izgalomba jött, hogy bal csípője azonnal telefonált Japánba.

Innisfree. A sziget, amely Nano kedvenc filmjét, A nyugodt férfit ihlette. Saját személyiségmintájának celluloidotthona. A sors kacsint így rá, a végzet nyom a kezébe egy barna papírzacskót, a gondviselés ver a kobakjára célzáskalapáccsal.

Hillman túllicitált egy fantomcéget (melyet megfelelő Szub-Éta kapacitással bárki vissza tudott volna követni egy ráérős csoporthoz a Barnard Csillagán), megvette a szigetet, és kapott hozzá engedélyt egy menedékházra, melyet az apácák meg akartak építeni hétvégi sherrypartik céljára.

És azon az első ködös reggelen, ahogy egy motoros szkiffel átkacsázott Sligo megyében a Lough Gill-tavon, Hillman Hunter tudta, hogy ez ér annyit, mint a közmondásos zsák arany.

– Szent Paláver – szitkozódott viccesen, karakteréhez hűen. – Ez az ígéret földje!

Menedékház helyett Hillman felépítette Írország legfényesebb luxussal ellátott wellneshoteljét, és hogy csakis a leggazdagabb vendégeket vonzza, alapított egy vallást, és azt is beletette a brosúrába.

Útikalauz-jegyzet: Noha Hillman Hunter akkor ezt nem tudhatta, a Ki Mit Hol? magazin együtt emlegette Kar Paltonnle-lal az Esflovianról, egy másik nagy dumással, akinek sikerült meggyőzni több zárt közösséget arról, hogy a logika azt diktálja, Armageddon esetén ők az életben maradásra kiválasztottak. Karrierje felívelt, amikor elképesztő jószerencse folytán az Armageddon valóban ellátogatott az Esflovianra súlyos nukleáris találkozás terápia formájában. Mr. Paltonnle bezsebelt jó nagy rakás pénzmagot mint szerződéses szektavezér, az igazi szerencséjét azonban egy szoftverrel csinálta meg, amikor szabadalmaztatta az Istenguru nevű programot, amelybe bármely önjelölt evangé-lusta csak bepötyögött pár adatot a közösségről, melynek szellemi vezére kívánt lenni, a komputer gondolkodott rajta pár percig, majd kidobott egy megfelelő katekizmust, hozzá a kívánt számú parancsolatot, a megalapozott előítéleteket és egy isteni hierarchiát. A prémiumcsomagban a vásárló hivatalos istenként is regisztráltathatta magát egy törvényes kiskapu révén kikerülve a három-csoda feltételt.

Naniták lészen a nevünk, döntötte el Hillman a szoftver segítségével. És hiszünk a Nano bolygó létezésében, melyet Isten a híveknek készített elő. És egy nap ezeket a híveket összeszedi és elviszi egy űrhajó, első osztályon persze, az említett planétára, szóval nem lenne baj, ha a hívek eleve összegyűlnének egy helyen, várva az űrember érkezésére. Különben lemaradnak a járatról, és vagy a Földön ragadnak az apokalipszisig, vagy egy későbbi űrjárattal kell menniük, amin tálán nincs is első osztály.

Hillman egy egész evangéliumot összecsapott egy pár helyi erő közreműködésével egy átvedelt hétvégén Casey Bárjában Skibbereenben. Az egyetlen jelentős problémát az apokalipszis szó helyesírása okozta, mivel előtte Hillman meg volt győződve, hogy x-szel írják.

Senkinek nem fog ez kelleni, hőbörgött az idegenforgalmi hivatal – ami lényegében garantálta, hogy a vállalkozás teljes siker legyen.

Először az ír szupergazdagok érkeztek, aztán az oroszok és a dél-afrikaiak. Hillman megegyezett pár angol nemessel a hitelesség érdekében, és azonnal átszakadt a gát, ami nagyon bosszantotta Hillmant, mivel a gátra húsz év garanciát kapott, s most elvesztette parti ingatlanjai két harmadát.

Három évre rá Hillman saját kis megagazdag nyájának főpásztora volt, s havonta ötösével-hatosával hunytak el a tagok, akik a Föld vagyonának jókora szeletét hagyták Hillmanre azon ígéret fejében, hogy lefagyasztja fejüket az idegenek érkezéséig.

– Működik, mert egyszerű – mondta gyakorta Hillman a helyettesének, Buff Orpingtonnak. – Nem kell tenni semmi ahhoz, hogy valaki nanita legyen. Semmi nem lesz lenyisszantva, nem nyomnak víz alá, nincs szentírás, nincs bűntudat, nincsenek parancsolatok. Csak gazdagnak kell lenni és nanita pólót viselni keddenként a büfénél. Ennél egyszerűbb már nem is lehetne.

Útikalauz-jegyzet: Ami azt illeti, volt egy vallás, amihez még egyszerűbb volt csatlakozni, mint a nanoizmushoz. A Simán Simán Egyházának tagjai, amely vallás nagy népszerűségnek örvendett a Brequinda Elmezónákban, rájöttek, hogy az univerzum főbb háborúit a saját vallásukat agresszíven terjesztő zélóták okozták, ezért úgy döntöttek, az ő keresztelőmódszerük teljesen fájdalommentes lesz, és végre lehet hajtani a megkeresztelt tudomása nélkül. Csak annyi kellett, hogy az egyik hívő öt másodpercig rád szegezze a legkisebb ujját, és lágyan azt mondja, „Bíp”, s ettől kezdve szemükben az egyházuk tagja voltál. Az SS Egyház öt brequindai éven belül a leggyorsabban növekedő vallás lett az Elmezónákban. Sajnos mivel a Simán Simán nevében nem indítottak szent háborút és egyetlen személy sem lett megcsonkítva, a Vallások Galaktikus Tanácsa nem ismerte el az Egyházat, nem minősült jótékonysági szervezetnek, így fél holdciklus alatt felbomlott.

Hillman Hunter büszke volt arra, amit létrehozott, és már nagyban tárgyalásokat folytatott egy ausztrál miniszterrel, hogy egy második telepet létesítsen a déli sarkon. Aztán egy csütörtök délután, ahogy Hillman a vécén ülve biliárdozott érintőképernyős mobilján, videohívást kapott egy távolsági számról. Ez felcsigázta Hillman érdeklődését, mivel a telefonja nem videotelefon volt. Fogadta a hívást, a képernyőt elővigyázatosan elfordítva feltárt fertályáról, hátha netán Nano az, aki mérges rá, amiért visszaélt a nevével, és a túlvilágról telefonál.

Egy arc jelent meg Hillman képernyőjén. Nem Nano arca volt; ahhoz kicsi volt a tokája és kevés a borostája.

– Szép jó reggelt! – mondta derűsen Hillman, felvett personájából merítve erőt. – Önben kit tisztelhetek?

– Imáid válaszát. A szivárvány aranyosabb végét.

Hillman bevetett egy tuti biztos idézetet a Nano-gyűjteményből: – Nahát, ez aztán a farhát.

Az arc ráncba szaladt. – Hogy? Tessék? Kérlek, beszélj világosan. A kiejtésed zavarja a halamat, ami még sose történt meg más majmokkal.

Őrület, gondolta Hillman, nem teljesen tévesen. Színtiszta hallucináció.

Egyetértek, Hillers, suttogta halott nagyanyja hangja.

– A szája formája nem passzol a szavakhoz, amiket kiejt – jegyezte meg Hillman. – Különben meg ez a telefon nem tud videót.

– Ez az egyik csodám – magyarázta a titokzatos fej a maga homályos módján, amit később Hillman annyira megismer majd. – És a száj-per-szó eltérés azért van, mert nálad nincs Bábel-hal, ezért a hajó fordít. Oké? Fogod, majomember?

Elég ebből az enyelgésből, gondolta Hillman.

– Helyes. Gratulálok a telefonhekkeléshez, de most eltotyogok. Egy egész egyházat kell vezetnem. – Letette és nekilátott a bonyolult, finom műveletnek, hogy begombolja a sliccét a tweednadrágján.

– Ne olyan gyorsan – mondta a fej, mely most a fürdőszoba ajtaján jelent meg, nagyobb alakban. – Engem nem lehet csak úgy letenni, Hillman Hunter.

Hillman döbbenten leejtette a nadrágját, és hátralépett a vécékagylóhoz.

– Minden nevében, ami szent, mi ez? – tátogott. – Hogy csinálta?

A fej megvetően prüsszentett. – Mit, ezt? Ez is valami? Át akarom adni neked a legfelső hatalmat, és te azt hiszed, vetíteni egy fémkeretes, lapos felületre valami? Hillman, haver, tudatlan töcsmörgő vagy. Már bocs.

Hillman nem is sértődött meg, amíg nem lett lebocsozva. Eszébe ötlött valami.

– A Nanóról jött? Erről van szó? Egész idő alatt igazam volt? – Hillman olyan rég árulta ezt a Nano dolgot, hogy néha maga is majdnem bevette.

A fej annyira röhögött, hogy kénytelen volt egy papírzacskóba lélegezni.

– Nem, nem volt igazad, te hülye majom. Nincs Nano bolygó. – Aztán szája ravasz vigyorra nyúlt. – Azaz még nincs.

– Folytassa – kérte Hillman. Mélységes szkepticizmusát kezdte felülírni az üzletet szimatoló orra.

– Befektetést kerestem a bolygódon, ami, csak mellékesen mondom, már nem sokáig fog fennforogni. A Szub-Éta ezt a kis telepet dobta ki, és úgy látom, az összes idős gazdag lepengetné minden aranyát azért, ha valaki valóban elvinné a Nanóra, mielőtt a Föld felrobban. És miután megérkeznek a Nanóra, biztos kell nekik egy felsővezető.

Felsővezető, gondolta Hillman. Majd: Ez egy szakajtó tehénszar.

Hirtelen Nano hangja suttogott neki, mint gyakran, amikor élete fontos válaszúthoz ért: Figyelj oda, Hillers. Ez a bolond többet tud tenni érted, mint ő maga sejtené. Az apoxlipsz közeleg, ideje elmenni innen.

Tudtam, hogy van benne x, gondolta Hillman. Fennhangon azt mondta: – Piszkosul meggyőző érv kell hozzá, hogy ezt bevegyék.

Az arc vigyora pár metszőfoggal szélesebb lett. – Mondjuk, hogy egy bazinagy űrhajó megjelenik a semmiből. Ez meggyőzné a többi majmot?

Hillman ezúttal elengedte a füle mellett a majom megjegyzést; végül is ez üzlet. – Van robot is?

– Tudok annál jobbat – mondta Zaphod Beeblebrox, mert persze ő volt az. – Mit szólnál egy lebegő fejhez?

Nano

Így most Hillman Hunter volt a kisbolygó nagyfőnöke, nyolcvanhét gazdag ember és azok személyzete fölött elnökölt. Gazdag és hatalmas volt, de valahogy egyetlen perce sem volt, hogy ezt élvezze. Mint hamar megtapasztalta, a nyugdíjas gazdagok a legkövetelőzőbbek a Galaxisban. Soha semmi nem elég jó vagy elég gyors nekik. Nem segített, hogy a Magrathea bolygóépítői elpiszmogtak a hibajegyzékkel, nagy feneket kerítve minden egyes részletnek, mintha senki nem mondta volna nekik, hogy a házaknak kell tető vagy padló.

– Ablakot is akarnak? – kérdezte anno a művezető, és szemöldöke a döbbenettől szinte lerepült. – Ezt hat hónappal ezelőtt kellett volna mondaniuk. A fiúk betették volna, ha tudunk róla. Ha most akarnak ablakot, akkor várni kell a vizeseknek, akik amúgy már ott vannak. Ennek a festők sem fognak örülni, akik a vizesek után jönnek. És néhány festő házastársa vizes, ami otthoni feszültséget szül. És jelenleg kevés a munkahelyi masszőzünk, úgyhogy néhány ember vállában csúnyán túlteng majd a tejsav. De hát a maguk pénze és döntése. Én csak azt mondom, szólhattak volna időben, amikor még kényelmesebb elintézni az ilyesmit, ahelyett hogy az egész projektet gazdasági csődbe döntik a vad követeléseikkel.

Útikalauz-jegyzet: Az írott történelem folyamán mindössze egyetlen egy esetben fordult elő, hogy egy építőmunkás elfogadta a terv megváltoztatását anélkül, hogy nekiállt volna hűhót csapni. Ez Mr. Carmen Ghettim, egy betelgeusei autókereskeáő esetében történt, aki azelőtt küldte el a változtatásokat, mielőtt az építkezés elkezdődött. Érdemes rámutatni, hogy Mr. Ghettim egy különösen gonosz, lámpaállú terrierrel kézbesíttette a tervet.

Amikor éppen nem a munkásokkal egyezkedett, Hillman idejét az emésztette fel, hogy a bolygó vezetésére egy rátermett istent találjon, ami korántsem bizonyult olyan élvezetesnek, mint azt elképzelte. Hillman látta magát, ahogy filozofikus eszmecserét folytat a boldogság természetéről, vagy lenyűgözve szemlél valamely isteni erőt működés közben. Ehelyett kénytelen volt végigszenvedni egy katyvasznyi kikozmetikázott rezümét, amelyben félistenek próbálták eladni magukat sokkal fontosabbnak, mint akik valójában voltak.

Hillman rájött, hogy amikor egy isten beszúr egy sort az önéletrajza második oldalára egy ösztöndíjas kutatóévről isteni kontempláció céljából, az valójában azt jelenti, hogy az elmúlt tízezer évben munkanélküli volt. Amikor egy isten azt állítja, hogy meteorológiai befolyása van, az csak annyit tesz, hogy megnézte az előrejelzést, majd úgy tett, mintha ő idézte volna elő. És ha egy isten nagydobra veri a mindenütt jelenvalóságát, akkor jó esély van rá, hogy van egy ikertestvére.

Zacc, gondolta Hillman csüggedten. Zacc és üledék. Semmi minőség.

Éppen beleillesztette a legutóbbi jelentkezési lapokat az asztali égetőbe, amikor Buff Orpington dugta be a fejét az ajtón.

– Igen, Buff. Kész?

Buff szögletes arca megimbolygott. – Minden kész, Hillman. Úgy gondoljuk, szétrúgunk pár segget.

A harcos szavak nem javítottak Hillman hangulatán.

Szétrúgnak pár segget? A legtöbb telepes maximum lassú kocogásra képes. Akkor rúgnak ezek szét bármilyen segget, ha az mozdulatlan, puha és alacsony.

A kérdéses seggek a Nano nyugati telepeseinek aszott fenekei voltak, akik vallási okból elrabolták Cong település francia szakácsát, az ok nevezetesen, hogy ők tiromancerek, akik szilárdan hisznek a félig olvadt sajton keresztüli jövőbelátásban, és Jean Claude tipikus étele a négysajtos quiche kapribogyóval és füstölt lazaccal. A tiromancerek nem bánták a kapribogyót és a halat, viszont a sajttölteléket eretnekségnek ítélték.

A magratheaiak előre figyelmeztettek, hogy történhet valami ilyesmi, révedezett Hillman bánatosan. A bolygóváltásnál nagyobb trauma nem érhet egy lényt, kivéve, ha megmártják barbecue szószban és beledobják egy gödörbe a Traal bolygó Poloskapattintó Fenevadához, akármi is az. Az emberek fanatikusan rajonganak mindazért, amit hátrahagytak. Ez a tiromancia hobbinak indult a Földön, de a Nanón megszállottság lett. Aseed Preflux az egész telepét megtérítette.

Hilmman követte Buffot, s arra gondolt, hogy hátulról Buff úgy néz ki, mint egy kockás nadrágba és széldzsekibe nyomott grizzly medve; egy köpcös szőrgolyó, akinek karszőre szabályosan suhog a szélben.

A főtéren a sereg szemlére felsorakozott. A sor még rémesebb volt, mint amitől Hillman tartott. Nem maradt senki a személyzetből.

Buff Orpingtonra meredt. – Hol vannak a személyi edzők?

– Elmentek.

– Még Lewis is?

– Mindenki.

– És a szépségterapeuták?

– Már majdnem egy hete nem láttunk egyetlen szépségterapeutát sem. Az én Cristelle-em tíz napja nem kapott manikűrt. Teljesen kikészült.

Hillman megdöbbent. – Tíz napja! Ez barbárság. Miért nem tudok róla?

– El volt foglalva a meghallgatásokkal. Minden széthullik, Hillman. Alig fél tucat szakácsunk maradt az egész városra. Az emberek kénytelenek… – Buff nagy levegőt vett – maguknak főzni.

Hillman ír temperamentuma fellángolt. – Nem azért fizettünk egész vagyonokat, hogy magunknak főzzünk. És a szerződések? Ezek mind szerződést írtak alá!

Buckeye Brown, egy texasi olajmágnás azt csicseregte a sor végén: – Az enyém, Kiko, azt mondta, hogy dugjam fel a szerződést oda, ahol nem süt a nap. Hogy ez egy új világ, és mind egyenlők vagyunk. Hogy úgy bánunk a személyzettel, mint a rabszolgákkal.

Hillman elszörnyedt. Ez történik isteni parancslánc híján.

– Ennek véget kell vetnünk. Először visszaverjük a támadókat, aztán visszahozzuk a személyzetet a vadonból a saját érdekükben. Hogyan tudnának fiatal, fitt emberek minden üzleti gyakorlat híján életben maradni ezen a zöld, új világon, Szent Paláver? – A Szent Palávert szinte utólag tette hozzá. Annyira felizgatta magát, hogy majdnem elfelejtette, kinek kell kiadnia magát.

Buckeye komoran meredt Ferragamo aligátormokaszinjának orrára. Szinte biztos volt benne, hogy összekarcolódik a vadonban. – Azt akarja, hogy kimenjünk a vadonba? Apám mesélt róla, de én sose nem jártam ott.

Soha nem jártál te iskolába se, gondolta Hillman. – Nem megyünk a vadonba, Mr. Brown. Az a fiatalok játéka. Nem, visszacsábítjuk azokat a csibészeket Prémium Plusz Lakásokkal.

Buff elszörnyedt. – Csak nem kilátással a lagúnára?

– Ha muszáj.

– Huszonnégy órás portaszolgálattal?

– Kétlem. A portáscsapat egy hónapja lelépett. Oda kell adnunk a portáslakásokat. Talán az edzőtermi tagságot is.

– De a portások nem tudják kiszolgálni magukat – jajongott Buff. – Ez őrület. Hát az egész világ elvesztette a józan eszét?

Mint minden jó üzletember, Hillman gyorsan megoldást rátalált a megoldásra. – Robotok, fiam. Szerzünk robotokat. Úgy tudom, a Szíriusz Társaságnak vannak szolgáló robotjai valódi egyedi személyiséggel. Tökéletes. Mi baj lehetne?

– Gondolom, ez megoldaná a dolgot – békélt meg Buff. – Esetleg importálhatunk idegeneket, akik szeretnek a napon dolgozni. És fizethetnének ők nekünk. Megnézhetné az Útikalauzban.

– Azt is teszem, amint elrendezzük ezeket a huligánokat.

Hillman szétnézett a John Wayne téren és nem értette, hogy romolhatott el ilyen gyorsan minden. Fél éve ez a tér még új társadalmuk lenyűgöző, életteli központja volt, most pedig gaz üt át a járólapok között, és furcsa kék bogarak rágnak lyukakat a fűbe.

Kell nekünk egy isten. Gyorsan.

Buckeye Brown megköszörülte a torkát. – Egyáltalán honnét tudjuk, hogy a tiromancerek ma indítanak offenzívát?

Erre Buff válaszolt, boldogan, hogy új információt tud közölni. Kisterpeszbe állt, kicsit a sarkán hintázott, mintha kézi súlyzót készülne emelgetni. – Csak ezen a napon jöhetnek. Hétfőtől szerdáig sajtot készítenek. Pénteken olvassák ki a sajtból az üzenetet. A szombat és vasárnap a sajt üzenetének kontemplálásáé. Csütörtök az egyetlen nap, amikor világi tevékenység engedélyezett náluk.

– És ezt honnét tudjuk?

– Ó, Aseed küldött egy levelet. Ha netán valaki csatlakozni akar. Nagyon szép prezentáció, mondhatom. Sok lebegő sajtikon. Ha nem csatlakozunk, azzal Parmageddont hozunk az egész bolygóra.

Hillman álla egy pillanatig hangtalanul dolgozott. – Parmageddon? Ez komoly?

Buff vigyorgott. – Komoly, mint egy kiszáradt kút, Hillman. – Zsebéből előhúzott egy gyűrött misekönyvet. – Á… ez az. „A Parmageddon napja hatalmas és rettentő formában köszönt a hitetlenekre, feltehetően sajthoz kapcsolódva, de bármilyen hatalmas és rettentő forma származhat a Sajtból.”

Hillman kezdte felkapni a sajtot a „sajt” szótól. – Hatalmas és rettentő, Szent Paláver. Ki ír ilyen szemetet?

– Aseed. Ez a Tiromancia első evangéliuma.

– Az a felkapaszkodott kis vörös fingrágó – káromkodott Hillman. – Kinek képzeli magát? Papsajtnak?

A kérdés eltökélt válaszhiányt eredményezett a katonáktól, mivel Aseed kiköpött Hillman volt, némi stílusbeli és szabászati különbségektől eltekintve. És a jelek szerint ez egyedül Hillmannek nem tűnt fel.

Szerencsére nem kellett sokáig feszengeniük, mert Buff zsebében megcsörrent a telefonja.

– Ó, a telefonom. De kár… éppen válaszolni akartam arra, kicsoda Aseed, de most cseng a telefonom, fel kell vennem. De kár.

Előbányászta zsebéből a mobilját és kinyitotta. – Igen? Biztos? Jó. Megyünk. – Buff becsukta a telefont, s a hatás kedvéért a magasba tartotta. – Jönnek a tiromancerek.

– Hogy? Tényleg? Ki volt az?

– Silkie. Ő az őr a Könyvkuckó kávézójában.

A Könyvkuckó volt a bevásárlóközpont legmagasabb épülete, harmadik emeletén üvegfalú kávézóval. Onnét az ember szemmel tarthatta a főutat, és közben szemezgethetett a legfrissebb kiadványokból is. Silkie Bantam többnyire önként jelentkezett erre, mivel lelkes horrorkönyv rajongó volt, és figyelés közben simán elolvasott pár rémséges fejezetet.

– Milyennek hangzott?

– Dühösnek. Kénytelen maga főzni kávét.

Hillman úgy érezte, minden kicsúszik a keze közül. A Könyvkuckó is. Ennek a tiromancer perpatvarnak még ma véget kell vetni.

– Jól van, emberek – toppantott, hogy felpumpálja magát. – Hogy állunk fegyverekkel?

Ez Buff területe volt. A Földön nagy Kirk Douglas-rajongó volt, így ő lett a fegyverfelelős.

– Nem olyan rosszul – mondta, és a szedett-vedett brigádot a téren álló Bokszoló Sean-szobor lábához vezette. A harceszközök a talapzatra lettek kikészítve.

– Főleg kerti szerszámok – ismerte el Buff. – Ennek az elektromos nyesőollónak szép súlya van, és csúnyán meg is lehet vele vágni valakit. Van pár gereblyénk döfni és gáncsolni, meg ilyesmi. Jómagam adtam be a közösbe ezt a golfütőt, kilences vas, nem a prémiumütőm, nyilván, de jó húzása van. A megfelelő kézben veszélyes.

Noha Hillman maga írta alá az egyezményt, amely megtiltotta minden géperejű fegyver behozatalát a Földről, ennél azért kicsit ütősebb arzenálban reménykedett.

– Remek! – mondta üres lelkesedéssel. – Mutassuk meg ezeknek a rücskösöknek, hogyan harcolnak Cong polgárai! – Fogta a nyesőollót, és már majdnem megnyomta az indítógombot, amikor Buff megkopogtatta a könyökét.

– Inkább tartalékoljuk akkorra, amikor szükség lesz rá. Az elem már eléggé lemerült.

– Értem.

– Általában José dolga az elemcsere, de ő elszökött a maga egyik szobalányával.

– Igen. Rendben. Azzal boldogulunk, amink van.

Laza alakzatban a főkapu felé ténferegtek. A telepet az eredeti Innisfree alakjára tervezték, csak egy bevásárlóközponttal toldották meg a lagúna túlsó oldalán. A sekély vízben pipitinkák ácsorogtak, néhányan olvastak, de legtöbben csak a bőrszínükön dolgoztak és bánkódtak amiatt, hogy egy madár energiája olyan gyorsan eltűnik, ha valaki ad neki egy kellemes krokogátor mentes lagúnát.

Útikalauz-jegyzet: A pipitinka madarak régóta saját vonzó lényük áldozatai, meg a kíméletlen beltenyésztésé. A pipitinka madarakat évszázadokon át Galaxis-szerte finom tollkárpit-szövőként tisztelték, mígnem a Galaktikus Tanács egy bizonyos kereskedelmi küldöttje kijelentette, hogy a tollazatuk gyönyörű, elengedhetetlen kelléke minden divatos lagúnának. Ezzel lényegében kimondta a pipitinka életmód végét, mivel megjelenték a kultúrkelyesűk, és elkezdték agresszívan tenyészteni és selejtezni a pipitinkákat a tökéletes tollazat érdekében, amit aztán átszállíthatnak a Galaxis másik végébe, hogy feldobják vele egy diplomata szökőkútját. A pipitinka madarak nem nagyon ellenkeztek, mivel hiú jószágok, akik élvezik, ha bámulják őket. Ellenben a kultúrkelyesűk szárnyában egyetlen narcisztikus toll sincs, jobban szeretnek átcseszni más fajokat, aztán a hasznot elverni piára és cukros desszertre. „A spektrum két szélét képviseljük”, mondta egy kultúrkeselyű egyszer egy pipitinka madárnak, amire az így válaszolt: „Igen, ha a spektrum egyik vége a szar, és ti vagytok azon a végén.”

– Két hónap múlva le kell adnom a szakdolgozatomat – selypítette az egyik pipitinka a barátjának. – És még el sem kezdtem olvasni hozzá.

Egy másik észrevette Buffot a hídon. – Hé, hé, Buff! Hogy s mint?

– Egész jól, Perko. Egész jól. Befejezted már a könyvet?

Perko a szemét forgatta. – Itt van az egész a fejemben, Buff. Csak le kell parkolnom a püspökfalatomat a székre, és nekiállni gépelni, érted?

– Pontosan tudom, hogy érted – mondta Buff, akinek sejtelme sem volt, miről beszél a madár, de ráfért a pozitív kisugárzás.

Cong harcosai követték Hillmant az aszfalton a főkapuhoz, amit a vezérük kénytelen volt csörlővel kinyitni.

– Valakinek meg kellett volna tanulni a kapu kódját – zihálta tekerés közben. – Ez nevetséges. A Magratheáról átnyomták a tartalékkódokat, de több száz van. Elektromos kapuk, pénztárgépek, Szub-Éta vízió. Minden kóddal működik.

Amint a kapu annyira kinyílt, hogy át tudjanak nyomakodni, a férfiak kibújtak és megálltak az ellenőrzőpontnál, s a bolyhos, lila fűcsomók fölött a trópusi erdő fele kémleltek, amely elválasztotta a két tábort. A faágak sűrűn keresztezték egymást, lehúzta őket a sok gyümölcs és állat, kivéve azt a félelliptikus, henger alakú alagutat, amelyet lézerrel égettek bele.

Hillman elővette a telefonját, és annak kamerájával az alagút bejáratára közelített.

– Látom azokat az eltévelyedett szarjankókat – horkantotta. – Golfkocsikon jönnek. Szent Paláver, ez azért nem a lovasság.

A csapat szívből nevetett, mivel háborús filmekben ezt látták, aztán saját telefonjukkal a közeledő konvojra zoomoltak.

– Tízen vannak – mondta Buckeye. Az övé volt a legdrágább telefon a legjobb kamerával. – Mi csak nyolcan vagyunk.

– Igen, de mi vagyunk a dombon – kontrázott Hillman.

– És?

– És mindenki tudja, hogy dombon lenni létfontosságú… rohadtul létfontosságú ilyen helyzetben.

Buckeye tovább zsémbelt: – Én nem tudtam. Akkor az nem mindenki, nem igaz?

– Most már tudja?

– Gondolom.

– Akkor az mégis mindenki, nem igaz?

Hillman nem tudott örülni ennek a kis verbális csetepatéban aratott győzelemnek. Itt egy nyugodt településnek kellene lenni. Nem kellene semmilyen csetepaté.

– Nem látom be, mi olyan jó ebben a dombban – durcáskodott Buckeye. – Néhányunkon papucs van. Ezeknek olyan a talpa, akár a papír. És itt sok az éles kő.

– Én a golfcipőmet vettem fel – mondta Buff vérszomjas vigyorral. – Hogy rá tudjak taposni a szemetekre. Péppé zúzni az agyukat.

Útikalauz-jegyzet: Buff Orpington történetesen Sigurd, a nemes viking harcos egyenes ági leszármazottja volt. Mr. Orpington erről nem tudott; ő csak annyit tudott, hogy néha mézet is tesz a sörébe, és arról fantáziál, hogy lemetszi felesége kontyát egy baltával. Később egy hibrid Bábel-hal előhívja benne a faji emlékezetet, és attól kezdve fókabőr nadrágban jár majd golfozni.

Hillman ekkor ébredt rá, hogy a küszöbön álló konfrontáció milyen könnyen eszkalálódhat. – Csak nyugalom, fiúka. Nem lesz itt agypépesítés. Egyrészt a műtősnővérek összeálltak pár caddie-vel a tizenötödik homokcsapdánál, másrészt mi nem munkások vagyunk. Nem lesz harc, hacsak nem abszolút elkerülhetetlen.

– Oké, Hillman – szelídült meg Buff. – És ha sértegetnek bennünket? Vagy a nagyszüleinket?

Hillman arcáról azonnal kiszaladt a szokásos rózsás pír. – Ha valaki megsérti az én Na… öhm… nagyanyámat, annak betöröm a fejét.

Nem csak a naniták figyelték az országutat. Egy kis csoport fürge, éhes húsevő is gubbasztott a sűrű aljnövényzetben az alagút szájánál, erős ujjuk begörbítve, izmaik megfeszítve a támadásra. Egyikük, egy nagydarab szerzemény szájához emelt egy szelet kenyeret, erős fogával beletépett, de aztán kikapta kezéből a hordavezér.

– Te meg mit művelsz? – kérdezte a vezér, akit Lewis Tydfilnek hívtak.

– Kell az energia – felelte alárendeltje, aki csak egy nevet használt: Pex.

– De ez kenyér.

– És?

– Szénhidrát délután három után? Megvesztél?

– Csak egy kis gyürke. Semmi több.

Tydfil felemelte a kenyeret, hogy minden személyi edző és kozmetikus lássa. – Egy kis gyürke. Semmi több. Tudod te, hány kanál cukor van ebben a kis gyürkében? Tudja bárki?

– Kettő? – tippelt Pex.

– Hét! – visította Tydfil. – Hét. Ha három óra után ilyet eszel, annyi erővel akár cukorpumpát is feldughatsz a seggedbe.

– Ne már, Lewis.

– Ötven fekvőtámasz, ököllel. Gyerünk.

Pex mogorva képet vágott. – Éhes voltam. Elegem van abból, hogy fáról kelljen gyümölcsöt szednem. Akartam valamit, ami frissen sült vagy főtt.

– Ezért vagyunk itt. Na gyerünk a fekvőtámasszal.

Pex elkapta egy kozmetikuslány tekintetét, aki tetszett neki. A lány körme úgy nézett ki, mintha először vérbe, majd gyémántba mártotta volna. Pexnek nem nagyon tetszett, hogy a lány előtt alázkodjon meg.

– Nem, Tydfil. Gebedj meg. Ki tett meg téged vezetőnek?

Lewis Tydfil kihúzta magát, egyik térdét megroggyantva, hogy villogjon a vádlijával. – Én tettem meg magam vezetőnek a képesítésem révén.

– Nekem is van képesítésem.

– Fitneszoktató vagy – mondta Tydfil olyan hangon, mely általában gyilkos diktátorokra, sorozatgyilkosokra vagy ex-barátnők jóképű fiújára jellemző. – Bármilyen barom eltölt egy hétvégét egy szaros edzőteremben, és máris fitneszoktató lehet.

– Van diplomám.

– Nekem meg egyetemi diplomám – dörögte Tydfil.

– A gömbsúlyzókra specializálódtam.

Tydfil ismét aduval ütött: – Én a Kinézis Fal szakértője vagyok és beutalót is írhatok.

Pex előhúzott egy összetekert magazint a sortjából. Ez kicsit kedvét szegte a manikűrösnek.

– Én szerepeltem Az egészséges férfi címlapján. Tessék, ott vagyok rajta.

Tydfil beleverte a végső szeget riválisa koporsójába. – Én egy valóságshow-ban voltam fitnesztanácsadó. Szappanopera sztárok is voltak benne!

Ezt nem lehetett überelni. Pex lement ökölbe és tízesével nekiállt törleszteni a fekvőtámaszt.

– Helyes – mondta Tydfil. – A többiek vigyázzanak, nehogy dehidratálódjanak, és kezdjenek el nyújtani. Hamarosan itt lesznek. – Ellenőrizte pár bajtársát. – Most eltűnünk. Álcázást kérek.

Két kozmetikus a hátukra szíjazott festékszóróval csíkokat fújt a személyi edzők végtagjaira.

Egy gyorskocogó bukkant fel a fák közül. – Az országúton jönnek. Jean Claude az utolsó golfkocsiban van.

– Jól van, emberek – mondta Lewis Tydfil. – Elérkezett a pillanat. Csak el kell ragadnunk Jean Claude-ot, és lesz teljes kiőrlésű palacsinta mindenkinek. Melegítsünk be egy lassú kocogással, aztán ha jelt adok, roham.

– Mi lesz a jel? – kérdezte Pex, éppen felnyomva magát.

– Fejbe lőlek a startpisztollyal.

– Micsoda?

– Vagy csak szólok, hogy roham. Van még kérdés?

Pex álla a föld felé ereszkedett. – Nincs. Értem.

Tydfil mosolya széles és tökéletes volt. – Helyes. Gyerünk, emberek magasra a térdet! Ki a mellet!

A személyi edzők a semmiből bukkantak elő és lerohanták az utolsó golfkocsit, amint az megkerülte a trópusi erdő peremét.

– Mi a… – hörögte Buckeye. – Látták? Mindenki látta?

Senki nem felelt, túlságosan lekötött mindenkit az aszfalton kibontakozó dráma. A támadás nem volt precíz, viszont dühödt és villámgyors igen. Egy csoport szépen lebarnult atléta robbant elő az aljnövényzetből, és körülvették a Jean Claude-ot szállító golfkocsit. Bicepszvillogtatva felkapták és levitték a kocsit az út szélére, át a padkán, le a töltésen. Villant az edzőruha meg a hajzselé, és már ott se voltak. A vezetőnek esélye sem volt megnyomni a vészgombot, amely egy zsinóron lógott a nyakában. A támadás egyetlen jele az ülepedő porfelhő volt, és egy köpcös edző elhaló káromkodása, aki nem melegített be rendesen. Percekbe telt, mire a konvoj többi része egyáltalán észrevette, hogy a hátvéd hiányzik.

– Szent Paláver – suttogta Hillman, s ez egyszer komolyan is gondolta. – Ezt… el sem hiszem. El nem tudtam képzelni, hogy ember ilyen gyorsan tud mozogni.

Buff, aki egyszer részt vett egy személyi edző megbeszélésen, komoran bólogatott. – Ja. Az edzők ilyenek. Nagyon jól hidratáltak.

– Ezek vademberek lettek – krákogta Buckeye. – Senki nincs biztonságban. Ki hiszi, hogy ezeket meg lehet állítani egy ollóval? Végünk van! Végünk!

Legfőbb ideje volt némi vezetésnek. – Szedjék össze magukat, csirkék! – csattant fel Hillman. – A tiromancerekkel még el kell bánnunk.

Igaz volt. A tiromancerek nem fordultak vissza, sőt talán még szaporábban tartottak a naniták telepe felé. Feltehetőleg a rajtaütés helyéről menekültek, ha az edzők újabb támadásra készülnének.

– Lerohanjunk a dombról? – kérdezte Buckeye.

– Felejtse már el azt a rohadt dombot! – hördült fel Hillman, de aztán eszébe jutott, hogy Buckeye lényegében ügyfél. – Ne törődjön a dombbal, uram. Csak csinálja, amit mondok.

– És törjük be a zarkos fejüket?

– Zarkos, Buff? Mi a fene az a zarkos?

– Az egyik kereskedőtől hallottam az űrkikötőben.

– Tartsa meg magának, főleg hölgyek előtt.

Buff vállat vont. – Nem gond. Bárcsak lenne kard a kezemben. Egy zarkos… elnézést… egy nagy, kétkezes kard, a markolatán báránybőrrel. Ha lenne egy ilyen kardom, boldogan halnék meg és mennék egyenesen a mennybe.

Buckeye a kabátujját húzogatta, ami elárulta idegességét. – Ha ennek az egésznek vége, beszélnem kell a feleségemmel. Ő a város pszichiátere. Már ha vissza tudjuk édesgetni a partról. Összeállt egy fiatal életmentővel. Azt mondja, a kivetített fordított Ödipusz-komplexus világos esete. Mindent megpróbáltam: szemétláda-tabletta kúrán is voltam, hátha a jó fiú, rossz fiú dolog segít.

– Remélhetőleg nem élem túl a mai dicsőséges csatát – mondta Buff, rá se hederítve Buckeye érdes-bús történetére.

A tiromancerek golfkocsijai Nano egyetlen osztott pályás úttestjén haladtak, amely út világos példája volt a jövőbiztos túlzásnak. Kitartóan mentek fel a dombon a telep felé.

– Talán jobb is lenne – morogta Buckeye.

Noha Buff később állította, hogy véletlen volt, pontosan ebben a pillanatban golfcipője orra megbökte és csúnyán meghorzsolta Buckeye papucscipőjét.

Útikalauz-jegyzet: Ez a viszonylag ártalmatlan incidens egy fogat-fogért vendettához vezet majd, mely pedig évszázadokig elhúzódik, s három bolygó, tizennyolc papucsosztályú cirkáló és egy semleges világon álló kis hotel pusztulásában kulminálódik. A pozitív oldala, hogy szövődött egy tiltott szerelem az ellenséges családok két fiatal tagja között, melyből később film lett, könyvsorozat és egy közepesen sikeres színdarab.

Kapcsolódó olvasmányok:

Barbara Brown-Orpington: Brown és Orpington: Egy új faj.

A tiromancerek felpöfögtek a dombra egész menő félkör alakzatban, amely azonban kiszenvedett, amikor a négyes számú kocsi vezetője elfelejtette behúzni a kéziféket, és visszagurult, egyenesen neki egy bantallafa törzsének, amely a vezető szerencséjére éppen téli álmát aludta, különben biztosan rontást bocsátott volna rá.

– Szép belépő – gúnyolódott Buff, közömbösen lengetve a kilences vasat.

Aseed Preflux kilépett az első kocsiból, egy pillanatig hülye vagy sugarat küldve szemével a szorult helyzetbe került sofőrnek, majd figyelmét a nanitákra fordította.

Ijesztő volt látni, mennyire hasonlít Hillmanre, a fogyatkozó hajával és hegyes állával. Sőt, ha a naniták alaposabban megnézték volna nemezeseiket, több hasonmást is láthattak volna a csoportban.

– A Sajt megmondta nekem, hogy ezt mondjátok majd a belépőnkre – jelentette ki Aseed.

– Kár, hogy a Sajt azt nem mondta, lesnek rátok az úton, nemde, öcsi? – csapott le Hillman gyorsan. Emberei a szellemes megjegyzést hatossal jutalmazták a nevetésskálán, ahol az egy a finom kuncogást, a tíz pedig a legyűrhetetlen hahotát jelent. Hillman vicce négyesnél nem ért többet.

– Ne gúnyold a Sajtot! – háborgott Aseed. – Parmageddont hozol mindnyájunkra!

Buff levett egy izzadságcseppet Aseed homlokáról a kilences vassal. – Mindjárt krémsajtot csinálunk belőletek.

Újabb nevetés. Erős nyolcas.

Vörös foltok izzottak fel Aseed Preflux orcáján. – Jól van, folytassátok csak. Halljuk az összes sajtviccet. Nagyon könnyű, mi?

– Könnyű és finom – motyogta Buckeye.

– Ja. Az is. Tudjuk már le mindet, hogy végre rátérhessünk az üzletre.

Aseed mögé fenyegetően odaálltak az emberei, próbáltak annyira harcra késznek látszani, amennyire sajteszközökkel felfegyverkezve csak lehet.

– Az mi? – mutatott az egyik faeszközre Hillman. – Lefolyótisztító?

– Köpülőfa! Nagyon jól tudod!

– Honnét tudnám, öcsi? Nekem másvalaki teszi rendbe a sajtomat, mielőtt ropira kenem.

– Istenkáromló! – visította Aseed, és társai visszhangozták.

– Ezt a ricsajt – mondta Buff.

– Hogy?

– Semmi. Hillman, hadd intézzem el ezeket a puncikat. Már csak nyolcan maradtak.

– Még nem, Buff. A barátaink talán nem is akarnak harcolni. Talán azért jöttek, hogy visszaadják nekünk Jean Claude-ot.

– Azt nem! – üvöltötte Aseed, aztán el is fogyott a dühe. – Igazából már nincs nálunk. Az edzők elvitték. Gondolom, a parti telepükre.

– Láttuk. Az egyik hívet az árokban hagytátok?

Aseed két mutató és hüvelykujjából háromszöget formált, melyet homlokához érintett. – A Sajt áldozatokat követel.

Társai utánozták.

– Engeszteld a Sajtot – mondták olyan komoly arccal, hogy eladhatták volna egy reklámügynökségnek „ilyen volt előtte” képnek az Alkot-O-Agy: antidepresszáns az egész családnak kampányhoz.

Hillman és a naniták gyorsan „ilyen lett” arcot vágtak, és annyira nevettek, hogy ketten hangosan elfingták magukat.

– Engeszteld a sajtot – fröcsögte Hillman. – Én meg már azt hittem, dilisebbek nem lehettek.

Aseed sóhajtott. – Szóval nem csatlakoztok hozzánk?

– Nem. Nem bizony. Csatlakozzatok ti hozzánk, Preflux. Csak vegyetek vissza a sajtból. Mi itt nyugisan elvagyunk. És együtt túljárhatnánk a személyzet eszén.

– Nem. Hódoljatok be a Sajtnak.

– Engeszteld a Sajtot.

Most Hillmanon volt a sóhajtás sora. – Akkor sajnos harcolnunk kell.

– Ez az egyetlen megoldás. De az arc tabu.

– Természetesen. Nem vagyunk állatok. És a golyó is.

– Tilos megérintenünk a hitetlenek golyóit, kivéve aludttej kesztyűben, amit azonban még nem sikerült előállítanunk.

– Szóval se arc, se golyó.

Buffot már csak egy láthatatlan rugó fogta vissza. – Gyerünk, kezdjük már!

– Még valami – mondta Aseed. – Harcolni fogok, ahogy tanítványaim is, de a köpülőkezemet zsebre dugva, szóval a fair play nevében…

– Tehát fél kézzel, és se arc, se golyó?

– Rendben. És ha nyerünk, csatlakoztok a boldog csapatunkhoz. Ha ti nyertek, visszajövünk, amíg nem nyerünk.

Hillman lehunyta a szemét, úgy hallgatta Nanója hangját.

Mit tegyek, Nano?

A válasz azonnal érkezett: Verd szét ezeket a gőzölgőket, Hillers. Verd meg őket úgy, ahogy még nem lettek megverve.

Jól van, Nano.

Hangosan azt mondta: – Oké, Buff, adjon nekik.

Buff Orpington vigyora mintha több fogat villantott volna, mint amennyit emberi szájban találni.

– Ááááárrgghhh! – kiáltotta, mellét verve, akár egy medve, szeme előtt égő kolostorok képe villant fel. – Halál a tiromancerekre!

– Vagy legalábbis egy jó verés – nyomta meg az olló gombját Hillman.

– A golyó tabu – nyikogta Aseed, ahogy Buff Orpington rárontott. – A golyó tabu-u-u-u-u.

Ekkor egy óriási sajtkerék jelent meg az égen, ott forgott a harcoló felek feje fölött, baljós zümmögést árasztva. Ez a hirtelen és teljességgel váratlan jelenés gyorsabban magára vonta a figyelmet, mintha Eccentrica Gallumbits toppant volna be „Ingyen péntek” neonfeliratú pólóban a Szűz Kockafejek találkozójára egy pénteki napon. Még Buff Orpington fejéből is kiürült a harci hév, csak hitetlen köd maradt utána.

– Ez nem lehet – nyögte. – Nem hiszem el!

Aseed Preflux jobban elsápadt, mint egy duplakrémes cheddar.

– Parmageddon! – vonította, ujjait homlokához érintve. – Ránk hoztad, Hillman Hunter!

Hillman kikapcsolta a nyírót. – Mi? Nem. Kizárt. Lehetetlen. Komolyan?

Aseed és bandája dühödten háromszögezve hátrált el.

– Mi nem halunk meg a ti bűneitekért, Hunter. Vedd magadra a Kerék haragját!

A tiromancerek sarkon fordultak és elrohantak, ami nem könnyű hajlongás és a Sajt jelének mutogatása közben, s azt is eredményezte, hogy a csapat fele el-eltaknyolt az aljnövényzetben, mire végül felkecmeregtek golfkocsijaikra és elzizegtek arra, amerről jöttek, olyan gyorsan, ahogy az elektromos motorok engedték, inkább vállalva a személyi edzők közti vesszőfutást. Ha a Sajt el akarta volna kapni őket és lesújtani rájuk, gond nélkül megteheti. Azonban úgy tűnt, a Sajtnak elég, hogy diadalmasan lebeg a naniták fölött.

– Mit gondol, mi ez? – kérdezte Hillman, a szavakat szája sarkából lökve Buff felé.

Az megvonta vastag vállát. – Nem tudom. Gouda. Vagy cheddar.

A Sajt úgy döntött, eleget kisajtolt a helyzetből, és a változatosság kedvéért forgó szemmé alakult. Ez volt az egyik kedvence.

Hillman mélyet sóhajtott, egész teste úgy elernyedt, mintha a csontjai megkocsonyásodtak volna. – Hát persze. Tudhattam volna.

A hatalmas szem vadul forgott, majd képernyővé alakult, amely valami valóságshow-t játszott egy Pötyi nevű behemót főszereplésével. Pötyi pár pillanatig ámokfutott, aztán a képernyő apró szőrgolyókká robbant, fogakkal; a fogak megették saját szőrüket, s így előbukkant egy izzó fehér űrhajó. Olyan menő űrhajó volt, hogy mellette más menő űrhajók, mint a Szíriusz Mindenűr KülVilágló annyira látszottak csak menőnek, mint egy rakás ragya egy negyvenéves ember orrán, aki vezérsíkokkal ellátott biciklin teker az irodában prezentáció alatt, amely a szennyvízcsatornák dugulás-elhárításának hatékonyabb módszereiről szól.

Útikalauz-jegyzet: Ez az analógia szinte mindenhol jól érthető, kivéve Shank városát a híres Allosimanius Syneca közelében. Shanket a pshawriaiak lakják, akiket a bölcsőtől arra tanítanak, hogy dacoljanak az elvárásokkal. Sőt ha valaki teljesíti az elvárásokat, három esélyt kap, majd levetik a Holdszirtek ujj alakú csúcsairól. Valójában ritkán kap bárki is három esélyt, mivel eleve arra számít. Shankben egy vezérsíkos biciklin ülő szeplős negyvenéves férfi a váratlan menőség csúcsa lenne. Az a tény, hogy a prezentáció a szennyvízről szól, csak bónusznak tűnne, mivel a gravitáció értéke az Allosimanius Synecán csak 1,2 méter per másodperc a négyzeten, így az ürülék egyszerűen ellebeg az űrbe.

A fénylő fehér űrhajó imbolygott kicsit, majd olyan zajjal szállt le, mint amikor egy hatalmas citromszelet ütközik egy gigantikus aranytéglával. A hajófal egy része gyöngyözött, akár egy pohár szódavíz, majd teljesen eltűnt, s egy magas, sisakos alak állt ott, akinek aurájában mintha az angyalok kara is benne lett volna, akik isteni harmóniában a „Thor” szót zengik.

– Halleluja – rebegte Hillman.

Buff Orpington zokogva térdre rogyott.

9

A Tanngrisnir

Bowerick Wowbagger drakkja úgy csusszant ki a sötét űrből, akár angolna egy zátony árnyékos mélyéből, hajtóművei kis löketekben egzotikus kék lángot bocsátottak ki, amely a valós űrrel találkozva megkristályosodott. A Tanngrisnirben nem volt egyetlen utas sem, akit ne változtatott volna meg alapvetően az utazás.

Ez részben magának az űrnek a hibája volt, mivel a sötét anyag jobbára érzelmi kitaláció, ami felgyorsíthat olyan érzéseket, melyeknek amúgy évekig tartana kifejlődni. Ha egy fénylény egy pillanatra belepillant a sötét űr mélyébe, az számára felér tucatnyi halálközeli élménnyel. Az univerzum így adja tudtodra, hogy éld az életed. Ami jó dolog, ha az illető szívében bimbózó érzés jó érzés.

Ahogy a hajó betolatott a Nano légkörébe, majd körbefordult lusta kanyarral a kettő közül a nagyobbik telep felé, az amorf hajóban utazók ellentétes érzelmektől szédelegtek, amelyektől szívük nekinyomódott a mellkasuknak, és úgy felduzzadt az agyuk, hogy szét akart pukkanni.

Trillian

Lehetséges, hogy szeretem? Lehetséges? Elképzelhető, hogy ennyi idő után összefutok egy férfival egy bolygópusztulás közepén, és beleesek?

De ő nem is ember, nem igaz? Jézusom, kislány, azt sem tudod, micsoda. Halvány gőzöd sincs erről a Wowbagger fickóról vagy a fiziológiájáról. Nagy móka lenne a nászéjszaka. Nem röhögne anyád szelleme, ha vadonatúj férjed elvárná tőled, hogy tojj pár tojást a szőnyegre, amit ő megtermékenyíthet?

Ögh. Nem, ez túl sok. Nem lehet. Nem.

Miért nem? Mindent feladtál Zaphodért, és őt nem is szeretted. Érdekelt, ez kétségtelen, de nem szeretted. És most, amikor esélyed van a boldogságra, felhúzod az orrod.

Az orrom. Arthur szerette az orromat. Talán van még egy esély Arthurnak és nekem… Az legalább normális kapcsolat lenne.

Nem szereted Arthurt. Sosem szeretted, és különben is, ő teljesen belepistult Fenchurchbe.

És mi van Vaktával? Most szüksége van rád. Egyszer már elhagytad, emlékszel? Megígérted, hogy ezt az életedet a lányodnak szenteled.

De ha megtagadom magamtól a boldogságot, az boldoggá teszi a gyerekemet?

Általában így megy, nem?

De szeretem. Szeretem, anya!

Kit hívsz anyának? Szedd össze magad, kislány.

Szerethetek két embert is, nem? Megengedett.

Talán, de Vakta az első.

Vakta

Behúztak egy rohadt csőbe? Majd én megmutatom nekik! Halhatatlan úr halhatatlannak hiszi magát, mi? Talán kicsit többet kéne barangolnia a Szub-Étán. Talán ha a komputere nem azzal lenne elfoglalva, hogy apámmal szemez, észrevette volna azt a nagyon távoli cikket egy nagyon távoli oldalon, ami elmeséli Pyntolaga, a Santagrius Hatujjú Halhatatlanjának történetét, akit egy sugárzó elektronikus izomstimuláló karcsúsító öv sújtott halhatatlansággal, és azt, hogyan ölték meg végül.

Szóval Bowerick Wowbagger meg akar halni, ugyebár. Milyen hálátlan lennék, ha nem segítenék neki ebben, nem?

Halk hang: Politikus voltál. Szerető feleség. A Galaxis elnöke… most segíteni akarsz ennek az embernek megölni magát?

Elvesztettem a férjemet, az állásomat és a jövőmet. Ideje magamra is gondolni.

Halk hang: Jogos. Akkor öld meg.

Bowerick Wowbagger

Lehet ez szerelem? Lehet?

Ugyan, Bow Wow, csak a sötét anyag beszél belőled.

Nem. Én bírom a sötét anyagot. Évek óta élek ezen a hajón. Azt hiszem, tényleg szeretem ezt a nőt. Állandóan ezt látni, szinte minden filmben benne volt, amit valaha láttam: azonnali egymásra hangolódás, szerelem első látásra, a mennykő.

Ez nem film. Néha kapcsolj át egy hírcsatornára, hogy ott hány szerelemmennykövet mutatnak.

Ez akkor is szerelem. Az lehet. Miért ne lehetne? Ennyi idő után nem érdemlek én is valamit?

Megérdemled a halált. Nem azért epekedtél ennyi éven át?

Igaz, de csak mert nem várt rám semmi. Csak egy komputer egy lopott hajón. Most van valami. Valaki.

Koncentrálj. Most komoly esélyed van tényleg megöletni magad. Ne szúrd el egy halandó miatt.

Valaha én is halandó voltam. Nem olyan rosszak azok.

Igazán? Ki vagy te és mit csináltál az igazi Bow Wowbaggerrel? Javíts ki, ha tévedek, de nem azzal töltöttük az elmúlt sok ezer évet, hogy halandókat sértegettünk? Nincs meg neked A szakavatott szidalmazás szinonimaszótára?

Igen, de…

És… és nem állítottad már máskor is, hogy szerelmes vagy?

Igaz, de az más volt. Azt hittem, szerelem, de most már látom, hogy az undor hiánya volt. Trillianben van potenciál.

Trillian. Már ha ez a neve.

Most csak kukacoskodsz.

Én csak azt tudom, hogy most – nem is emlékszem mióta először – esélyed van meghalni. Nem nagy esély, elismerem. De ha annak a bugyuta Beeblebroxnak sikerül, akkor legalább van egy esélyed. Kész vagy kockára tenni ezt, csak mert megtetszett egy halandó?

Igen. Ha elfogad engem, kockára teszek mindent. Ha nem, visszatérek az A tervhez.

Azaz?

Megsértek mindenkit a bolygón, és megpróbálom megöletni magam.

Ámen.

Arthur

Ez kész röhej. Ennek a hihetetlen utazásnak a javát azzal töltöttem, hogy egy komputerrel beszélgettem.

Pontosabban magaddal beszélgettél. A komputer csak belenyúlt a memóriádba és megfelelő reakciókat gyűjtött össze korábbi társalgásokból. Ha alaposan figyelsz, hallod a pittyenést, ahol a mondatokat összefűzték.

Tudom én. Tudom. De olyan nehéz elszakadni. Egyszer már elvesztettem Fenchurchöt, és majdnem beledöglöttem. Még most, ennyi idő után is állandóan csak ő jár az eszemben.

Ennyi idő? Nem volt az olyan rég.

Beleszámolom a virtuális életemet is. Azon a tengerparton jó sok időt töltöttem Fenchurchöt rajzolva.

Tudom. Pocsék rajzok voltak. Tovább kell lépnünk.

Úgy érted, amíg a vogonok el nem pusztítják ezt a bolygót is?

Vagy én meg nem mentem. Mentettem már meg bolygókat ám.

Azt hiszem, ez most tényleg az utolsó életünk. Hány elpusztított világot élhetünk még túl? Egyet se.

Wowbagger elzavarhatja a vogonokat. Vagy Thor, amelyik nyer. Egy egész univerzum van kint, és mi a részei vagyunk. Nem akarom azzal tölteni az életünket, hogy mentális fuszlit játszunk egy doboz kondenzátorral és chippel.

Értem én. Igazad van, de itt biztonságban vagyunk. Kizárt, hogy bárki megtaláljon, nem hogy termonukleáris fegyverekkel fenyegessen.

Szóval örökre itt maradunk.

Nem… gondolom, azért nem.

Akkor mit csinálunk?

Továbbmegyünk.

Nem érzem a határozottságot.

Tovább!

Oké. Fenchurch elfelejtve?

Naná. Abszolút. Milyen Church?

Ez az.

Parányi hang: Fenchurch. Örökre.

Ford

Nyolc percet kibírok pislogás nélkül. Nyolc perc, az már csak rekord, nem? Nem pislogni olyan megnyugtató. Kicsit alapból is nyugis voltam, mielőtt felszálltunk erre a hajóra, de most olyan laza vagyok, mint a Nagy Zöld Trüsszentő nyálkahártyája szénanátha szezonban.

Sör, sör, csodás sör. Minél többet iszol, annál nagyobb gyönyör.

Gusznarg. Bolond voltam. Tudom, mit kell tennem. Írok az Útikalauznak valamit erről a hajóról, hátha a kiadónak sikerül valaha kirúgni azokat a vogonokat. A mindenit, ez szenzációs lesz. Hány halandó utazhatott eddig a Tanngrisnirben? Nem tudom. Fogadok, hogy nem sok, és a legközelebbi megkönnyebbülten talál majd egy vigasztaló és informatív bejegyzést róla a GALAXIS Útikalauzban. Szóval. Mi legyen? Valami velős, hogy azok a szemét szerkesztők ne tudjanak játszani vele. De azért stílusos. Valami, amiről lerí, hogy „Ford Prefect”, mégis megragadja egy ilyen menő aranyhajó lényegét. Az utolsó szócikkem kicsit bőbeszédűre sikeredett. Szóval semmi körítés. Egyenesen a lényegre. Azonnal a kérdés velejére, egyenesen a közepébe. A relevancia a horizonton, kapitány.

Aha! Megvan. Egyetlen olyan szó van, ami megragadja az én szellemem és a hajóét is. Egyetlen szeretett kifejezés, ami egyformán népszerű a becsurgató öregek és a vicsorgató kamaszok között. Két szótag együttese, mely egyszerre gyönyörű és hasznos:

Gromek.

Összegyűltek a hídon, és nézték, ahogy ereszkednek az új kék planéta felé.

Ford közellépett az egyik ívelt falhoz, ami átlátszóvá bugyborékolt.

– Ezt akartam – vigyorgott Ford. – Elgondoltam, és a hajó megcsinálta.

A látvány kétségtelenül látványos volt, és még Wowbagger is levette szemét Trillianről egy pillanatra, hogy méltányolja a hajó orra alatt elsikló végtelen hullámsort, melyet arany napfény pettyezett.

– Szép… szép – mondta olyan hangon, mint egy feltételesen szabadlábra helyezett blaslessiai, aki húsz év után visszakapta ízlelőbimbóit. – Igen, szép.

Trillian átkarolta Wowbagger bicepszét. – Szép? Mesés, lenyűgöző. Azt hittem, te értesz a szavakhoz.

– A jókhoz nem – mosolygott Wowbagger. – Hosszú ideje nem volt rájuk szükségem, hála a sok bűzös halandónak. A jelenlevők persze kivételek.

Vakta nyomakodott el mellettük, véletlenül belekönyökölve Wowbaggerbe.

– A jelenlevők zöme kivétel.

Vakta édesen mosolygott. – Csak azt akarom mondani, Mr. Wowbagger, hogy szívből remélem, meghal ma, ahogy szeretné.

– Vakta! – szólt rá Trillian megdöbbenve. – Rettenetes ilyet mondani. Különben sem fog megtörténni. Zaphod Beeblebrox még életében nem váltott be sem fenyegetést, sem ígéretet.

Wowbagger rámosolygott. – Ne aggódj. Ez a sötét űr hatása. Felnagyítja az emberek érzelmeit; olyasmiket mondanak, amiket nem gondolnak komolyan. Majd megnyugszik.

– Ne számíts rá! – vicsorgott Vakta.

Trillian azonban nem figyelt oda. Felnagyítja az emberek érzelmeit, gondolta; olyasmiket mondanak, amiket nem gondolnak komolyan.

– Édes istenem – mondta a komputer izgatottan, akár egy tinédzser lány. – Thor jön. A sziget túlfelén. Thor száll fel rám, el se hiszem. Emlékszik rám vajon?

Wowbagger homloka megfeszült. – Biztos vagy benne?

– Hogyne lennék biztos, csacsi. Egymillió egyezést talál az arcszoftver.

– Ne pimaszkodj, komputer, csak tegyél le minket.

– Hol? A Villámisten mellett?

Wowbagger elfordult Trilliantől. – Nem. Tegyél le itt. Időre van szükségem, hogy gondolkodjam.

Helyes, gondolta Trillian. Nekem is időre van szükségem, hogy gondolkodjam.

Helyes, gondolta Vakta. Időre van szükségem, hogy megérkezzen a küldemény.

Cong

– Zaphod Beeblebrox – mondta Hillman, mintha maga a név is átok lenne, mint ahogy számos bolygón azzá is vált. – Zaphod rücskös Beeblebrox.

Zaphod egy napozóágyban pihent a téren, csizmája levéve, három ingujja feltűrve.

– Egyre csak ezt mondogatod, Hillman, mintha valami rossz dolog lenne, hogy itt vagyok, nem pedig minden problémád megoldása.

– Milyen minden problémám?

– Milyen problémáid vannak? – kérdezte Zaphod higgadtan.

Hillman ujjával az asztalon dobolt. Bízott benne, hogy a pincérnő végre észreveszi és odajön felvenni a rendelést, az isten szent szerelmére. Hirtelen abbahagyta a dobolást.

– Először is nincsenek pincérnőink. Mind lent vannak a parti telepen a személyi edzőkkel. És sajnos magukkal vitték az összes piát is.

Zaphod a csizmájáért nyúlt. – Klassz volt trécselni veled, Hillman. Megmutatnád, merre van ez a parti telep?

– Ez a te hibád, Zaphod, a fenébe. Minden szép és jó volt, amíg a nyugati község meg nem jelent. Tiropolisz. Most mit szólsz ehhez a névhez? Az ottani személyzet már a miénk előtt fellázadt. – Ujjával Zaphodra bökött. – Tudod te, hogy a jó emberek közül itt néhányan kénytelenek a saját bélfürdőjüket megcsinálni? Miféle civilizáció az ilyen?

– Minden új társadalom küzd fogzási gondokkal. Diplomáciával és alkohollal lehet leküzdeni.

– Fogzási gondok? Az a barom Preflux ennél jóval több.

Zaphod megpróbálta elfojtani a vihogást, de kijött az orrán.

– Mi olyan vicces, Beeblebrox?

– Á, semmi.

– Kérlek, oszd meg velem. Ragaszkodom hozzá.

– Csak az, hogy baromnak nevezted Aseed Prefluxot.

– És? Az is.

– Akkor te is az vagy.

Hillman a homlokát ráncolta. – Ez meg mit akar jelenteni?

– Te ő vagy, és ő te. Ne mondd, hogy még nem tűnt fel.

– Ez egy rakás lóürülék – mondta Hillman, ám gyomrában a jeges érzés azt súgta, igaz.

– A nyugati város, Tiropolisz is ti vagytok egy másik dimenzióból. Egy vagyont gomboltam le rólatok első alkalommal, hát arra gondoltam, miért ne csinálnám meg még egyszer. Éppen úton voltam, hogy harmadszor is megtegyem, amikor BUMM, megérkeztek a vogonok.

– Szóval a Földnek vége?

– Teljesen és örökre. És Arkle Schmarkle és az összes cimbije sem tudná még egyszer összerakni.

– Mi van?

– Ez egy régi betelgeusei mondóka. Arkle Schmarkle egy kissrác volt, aki tojásokat ragasztott össze, amik leestek falakról. A vége tök szomorú.

– Aha. Térjünk vissza ehhez a bolygóhoz. Én vagyok Aseed Preflux? Az a fennhéjázó, téveszmés idióta? Ezt akarod mondani?

Zaphod csettintett harmadik keze ujjaival, mely mutatvány elsajátítása hónapokat vett igénybe. – Badabingó. Vagyis nem pontosan ő. Egyik verziója vagy pár millió univerzummal arrébb a tengelyen, ezért a sok kis különbség. A név. Neked van pocakod, neki nincs. Te fested a hajad, ő még természetesen vörös. Ilyesmi.

Hillmannek nem volt ereje cáfolni a hajfestés-rágalmat. Tudni, hogy végtelen számú Hillman Hunter van, az egy dolog; háborúban állni egyikükkel, az teljesen más.

– Nem hiszem el – fröcsögte végül. – Rászedtél, Beeblebrox. Te uszítottál saját magam ellen.

Zaphod gúnyos elszörnyedéssel az arcára és mellére csapott. – Rászedtelek? Én? Ez felháborítatlan. Csak keresni akartam pár gurigát. Tudtad, hogy lesznek más telepesek, Hillman. Nem az én hibám, hogy ti majomszármazásúak bárkivel összevesztek, még saját magatokkal is. – Hirtelen kihúzta magát. – Szent sintérítő! Igazam van, ugye? Helyes észrevételt tettem!

Hillman a kecskeszakállát bizergálva némán füstölgött. Beeblebrox valóban helyes meglátást tett. Megmentette az életüket és átszállította őket egy új Édenbe. Aligha az ő hibája, ha az emberi faj megint elcseszi. Hillman átnézett a téren oda, ahol Buff Orpington úgy viselkedett, mint egy cukortól felpörgött gyerek, körbe-körbe szaladgált Thor körül, kilógó nyelvvel, a golfütőt forgatva.

– A telep széthullik, Zaphod – ismerte el. – Ránk férne egy isten.

Zaphod igyekezett meglepett képet vágni, mintha elejétől fogva nem abban bízott volna, hogy a társalgás ide lyukad ki. – Hát, nekem van egy istenem.

– Ez az igazi Thor? Az, ugye?

– Az bizony, és én vagyok a menedzsere.

Hillman: – Micsoda? Manapság már az istenek is pénzbe kerülnek?

– Ébresztő, Hillman. Az istenek mindig is pénzbe kerültek. De én jó üzletet ajánlok.

– Kizárólagos jogunk lesz?

– Azt nem tudom megígérni. Thor nagyban játszik. Első osztályú isten. Sok kultúra akarja imádni.

– És mindenütt jelenlevő?

– Nem, de elég gyors.

Hillman átgondolta. Egy Thor-féle isten visszaterelheti a bolygót arra az útra, amelyik egyenes és keskeny. Aseed Preflux sajtkereke nem sokáig bírná Thor nagy kalapácsa ellen, és a személyzet is kétszer meggondolná, hogy elhanyagolja a kötelességét, ha a Villámistennek tartoznának számadással.

– Mikor tud kezdeni?

Valami csipogott Zaphod zsebében, aki addig tapogatta magát, míg meglelte a Wowbaggertől kapott parányi komputert.

– Szinte azonnal – olvasta le a képernyőt. – Előtte még vár rá egy aprócska isteni megtorlás. Talán jó is, ha látjátok. Próbamunka, úgymond. Látványos lesz. – Odaszólt az istennek: – Hé, Thor. Készen állsz a dologra? A halhatatlan leszállt.

– Biztos vagy ebben? – fintorgott Thor gyanakodva Buff Orpingtonra, aki a Mjöllnirt próbálta megemelni. – Nem tudom, készen állok-e. Láttad ezt a fickót? Gúnyolódik vagy tényleg klassznak tart engem? Pap akar lenni. Csuhát akar. Ezt akarod, ugye, fiú?

Buff bólintott szögletes fejével és dobogott a füvön.

– Igen – lihegte. – Igen, igen, igen.

Tiropolisz

Wowbagger hajója egy gyönyörű, dimbes-dombos réten szállt le a telep mellett, és azonnal felvette egy füves dombocska alakját és textúráját. A közeli amegliai marhacsorda tagjai, akik már azon vitatkoztak, melyikük áldozza fel magát az újonnan érkezetteknek, szerencséjüket átkozva folytatták tevékenységüket: farkukkal plakátokat festettek, melyekkel tiltakoztak az ellen, hogy a tiropolisziak nem hajlandók megenni őket.

Wowbagger elolvasztotta a zsilipet, és az utasok hálásan léptek szilárd talajra.

– Nagyon kellemes itt – jegyezte meg Trillian. – Békés. – A következő pillanatban egy hisztérikus marha robogott át a réten, és mellbe bökte, azt bömbölve: – Egyen meg! Egyen meg!

Trillian elugrott a nedves, szőrös ormánytól. – Nem. Öhm. Én… vegetáriánus vagyok.

– Zöldségek! – köpött egyet a marha. – Mi olyan különleges azokban? Miért lenne minden jó csak az övék? Rost és vitamin. Na és? Nekem a wazoomból is protein jön. Szó szerint.

Mielőtt a Tanngrisnir utasai egy lépést tehettek volna, dühös marhák vették őket körül.

– Kerge marhák vagyunk! – kiáltották kórusban. – Kerge marhák vagyunk.

Arthur felnevetett. – Hát ez vicces. A Földön volt egy betegség, amit…

Egy barna tehén sompolygott oda Arthurhoz. – Maga ugye, nem vegetáriánus, uram?

– Ami azt illeti, nem.

– Biztosan szívesen falatozna egy kis puha hátszínt pár sült krumplival és fél üveg borral.

Arthur megpaskolta a hasát. – Tulajdonképpen igen. Finomnak hangzik. Egy igazi bifsztek, nem másolat. Azt kapni, amit kérek. Igazi húst. – Volt idő, amikor Arthur elszörnyedt volna a gondolaton, hogy olyan állatokat tenyésztenek, amik a saját leölésükről álmodnak, de most szívében meglelte az elfogadás és optimizmus szikráját.

A sötét anyag hatása, gondolta. Nem lesz tartós.

– Olvasol a gondolataimban, Arthur öregem – mondta Ford. – Általában nem támogatom az érző lények felfalását, de ezek elszántak.

A marha fél lábával egy fatüzelésű barbecue felé terelte Arthurt és Fordot.

– És hogyan szeretnék az urak a bifsztekjüket?

– Véresen – mondta Ford. – Olyan véresen, hogy egy állatorvos fibrillátorral életre tudja kelteni.

– Én közepesen.

Az állatnak valahogy sikerült szalvétát teríteni a mellső lábára.

– Remek. És a bor?

Arthurnak sejtelme sem volt, mi a borhelyzet ezen a bolygón. Nem nagyon lehetett idő évjáratokra. – Lepjen meg.

Wowbagger kicsit bekerítve érezte magát a többi marhától. Sosem kedvelte túlságosan a beszélő négylábúakat. Régóta küzdött ezzel a fóbiájával.

– Kicsit hátrálhatnátok, különben kénytelen leszek megsütni benneteket az energiapisztolyommal.

– Végre! – kiáltotta az egyik marha.

– Maximális tűzerőt, ha kérhetem! – könyörgött egy másik.

Trillian megfogta a karját. – Ismerem ezt a fajt. Azt akarják, hogy megegyék őket.

– Megenni nem fogom őket, de lelőhetem.

Vakta érzelmileg még az utazás hatása alatt állt. – Miért nem lövöd le az összeset, idegen? Mutasd meg anyámnak, milyen vagy valójában.

Wowbagger érezte, hogy Trillian megszorítja a karját. Izgatottsága elmúlt.

Ránézett a nőre. Hogy lehetséges ez? Hogy csináltad?

Mint említettük, az univerzum averzióval viszonyul a gyengédséghez, nem engedi sokáig létezni, így minden szerető pillantást sima sebes sokk ellensúlyoz valahol máshol a kozmoszban. Néha nem is olyan sebes.

Útikalauz-jegyzet: Bowerick Wowbagger, vagy ahogy a G2U2S2 írja, „az a zöld gromek a kóser hajóval, aki mindenkit legyaláz”, eleddig három gyengéd pillanaton osztozott Trillian Astrával, vagy ahogy a KiKü magazin elnevezte, „A mázlis csaj, akivel B. W. BeWégezte”, s eme pillanatok mindegyikéért más szerencsétlenek fizettek az univerzum ellentétes pontjain. Glam Foddernek, egy tervezőnek az Alfa Centaurin, megharapta az ujját egy pigmeus güzü, ami bemászott a havi barna papírzacskójába, mert a zacskódonor úgy döntött, újrahasznosítja szpíf szendvicse zacskóját. Ursool Dypher, házassági tanácsadó a szuperforró Hastromil csillagrendszerben pánikrohamot kapott, amikor a háromórás házaspárról kiderült, hogy a fia és a lánya, akiket fiatalabb lényként adoptálásra adott. Morty Grimm, a Hooloovoo szupercsapat, a Látható Spektrum énekese harmadfokú diffúziót szenvedett, amikor a világítómérnök véletlenül kék zselét tett az énekes spotlámpájára.

Ezt a gyengéd pillanatot egy golfkocsi konvoj érkezése szakította félbe. Drámai belépő is lehetett volna, ha az elől haladó kocsi be tudja törni a kaput, és nem szorul be a széthasadt palánkok közé.

Arthur marhabarátja kiköpött egy kis felkérődzött takarmányt. – Idióták. És ezek itt a főnökök.

– Vegetáriánusok? – tippelt Arthur.

– Nem. Imádják a disznót. Nem tudnak betelni vele. De mi, szegény marhák valami okból nem vagyunk az étlapon. Hála az égnek önökért, uraim. Hála az égnek.

Aseed Preflux kimászott a kerítés és a kocsi törmelékéből.

– Hé, Arthur – mondta Ford. – Mit kapsz, ha keresztezel egy kerítést és egy kocsit?

Arthurnak nem jutott ideje tippelni, mert rájuk rontottak a tiromancerek.

– Lépjenek el a barbecue-tól! – parancsolta Aseed élesen. – Szükségünk van azokra a marhákra.

Ford azt sziszegte Arthur fülébe: – Én lekötöm őket. Te tedd Bessyt a barbecue-ra.

A marha meghallotta. – Kikérem magamnak. Minket nem Bessy-nek hívnak, ha tudni akarják. Sőt a Bessy kifejezetten passzé művelt körökben. Ebben az évszakban Trisjam és Pollygrino a választott név.

Aseed átnyomakodott az összegyűlt csordán, míg lihegve és ziláltan meg nem érkezett az újonnan jöttekhez.

– Ki itt a főnök?

Wowbagger előrelépett, kikerülve mindent, ami cuppogott vagy gőzölgött.

– Az én lennék. Bowerick Wowbagger, a hajó kapitánya.

– Hajó? Milyen hajó? Nem látok itt hajót.

– Mert álcázva van, te üresfejű tökmankó.

Aseed elpirult. – Hogy? Erre semmi szükség. Hogy merészel?

– Ez már mindjárt más – mondta Wowbagger elégedetten. – Meglepetés és felháborodás. Felidézi bennem, miért is csináltam anno ezt a munkát.

– Csináltad? Múlt időben? – kérdezte Trillian.

Wowbagger a cipőjére nézett, ami viszonylag tiszta volt. – Újabban már nem vonz annyira.

Aseed bátorsága kivirult, ahogy kezdtek szállingózni a telepesek, hogy megnézzék, mi ez a felfordulás.

– Sajnálom, hogy megzavarom ezt a gyengéd pillanatot…

(Barnard Csillagán egy luxus tengerjárón a hajóorvos tüsszentett és saját térdébe szúrta a Motox-injekciót. A térdet szigorú vízdiétára fogták két napig, hiába kényeskedett.)

– … de mit keres itt, Wowbagger?

– Azért jöttem, hogy kitegyem ezeket az embereket a saját fajukhoz. Sértegetni is akartam mindenkit, de most már nem bajlódom vele.

Aseed felélénkült kicsit. – Ezek az emberek a mieink? Tiromancerek?

Wowbagger álla megrándult. – Tiromancerek? Maguk? El se hiszem!

Aseed élénksége egyenesbe billent. – Ne is mondja: maga nem hisz a Sajtban. Azt hiszi, csak a fejemben van.

– Nem. Én valóban ismerem Sajtot. Nem láttam az öreg Sajtit már vagy ezer éve.

Preflux térdre esett. Valami cuppant, másvalami megrepedt és gőzölgött. – Maga… ismeri Sajtot? Volt az Ő magasztos színe előtt?

– Magasztos? Ezt meg ki mondta?

– Maga a Mindenható Sajt a látomásomban.

Wowbagger bólintott. – Szóval még mindig csinálja az álomizét. Van, ami sosem változik. Keress egy üres agyat és csusszanj bele, Sajti mindig így dolgozott. Jártam már ezen az isteni úton: réges-rég felbéreltem Sajtit, hogy öljön meg. Valami sajtöntettel próbálta. Nyilvánvalóan nem vált be, viszont azóta laktózintoleranciám van.

– Elhozta ránk a Parmageddont?

– Parmageddon? Ez óriási. Komolyan? Nem. Ne már. Nem várhatod, hogy az emberek ne röhögjenek, ha ilyen teológiai kifejezéseket használsz. Ha arról a nagy sajtgömbről beszélsz a másik telep felett, szerintem az egy másik űrhajó, ami éppen visszagurul a normalitásba.

– Nem a Parmageddon?

– Kétlem. Ha méltányos akarok lenni Sajtival, mostanra lehetne már alisten is, de nem megy neki a kivetülés. Legutóbb azt hallottam, hogy a középszintű istenvizsgára készül, és mivel eddig nem láttam Szent Sajt kalendáriumot sehol, én úgy vélem, megbukott.

– Én is – mondta egy marha. – Mert lúzer, mint te, Preflux.

– Kuss, marha, vagy esküszöm…

A marha köpött. – Vagy mit csinálsz? Nem eszel meg?

– Úgy van. Nem eszlek meg és nem eszem meg az egész családodat. Akárhol vannak is, megtalálom őket, és nem eszek egyetlen falatot sem.

A marha megszeppent. – Még nincs vége, Preflux – motyogta.

Aseed mobilja csengett, fogadott egy rövid hívást, visszasandítva az alagút felé. – Szóval a Sajtot képviseled, Wowbagger? – kérdezte aztán.

Wowbagger a homlokát ráncolta. – Nem mondanám, hogy képviselem. Valamennyire ismerem. Ittunk pár sört.

– Szóval a barátja vagy – mondta Aseed. – A bajnoka, ha úgy tetszik.

– Maximum ismerőse.

– Csak mert abból, amit a beépített emberem mond, Hunter szerzett magának egy igazi istent.

– Aha.

– És úton van vele ide.

– Értem. És azt szeretnéd, hogy képviseljem a Sajtot.

– Megtennéd? Az csúcs lenne – mondta Aseed, és háromszög jelet mutatott.

– Ez mi?

– A sajtháromszög. Engeszteld a sajtot. Ez amolyan szlogen, amit én találtam ki.

Wowbagger nevetett. – Ne mozdulj. Ezt lekapom Sajtinak. Imádni fogja.

Aseed háromszöge megremegett. – Nem lát bennünket? A Sajt nincs körülöttünk?

– Sajti? A maximum, hogy ráköti magát egy főfogásra, és tejben gazdag álmokat küld. És mondok még valamit: imádja a marhahúst és a sajtot. Főleg ha a kettő együtt van.

Aseed kezei lecsuklottak. – És mindezen idő alatt mi védtük a sajtokat…

Hirtelen szikrázott a levegő, és Arthur érezte, hogy karján feláll a szőr. – Úgy érzem, jobb lenne elfutnom. Thor talán emlékszik rám.

Az égen keletre egy kis viharfelhő kavargott épp a fák vonala fölött. Gyomrából rendszeres időközönként fotogenikus villámok csaptak ki, amiken egy hatalmas lény lovagolt.

Wowbagger szárazon elmosolyodott. – Beeblebrox tényleg idehozta a nagyembert. El se hiszem.

– Hidd csak el – mondta Ford. – Nagyseggűnek nevezted, emlékszel?

Trillian karjával ernyőzte a szemét, s hunyorogva próbálta kivenni a Villámistent.

– Olyan hatásvadász. A nagy kalapács nem minden ám. Talán csak egy nagy lézershow-t csinál. Talán nem is akar harcolni.

Egy ilyen kijelentés lényegében garantál egy ellentétes és, tekintve a szereplőket, melodramatikus eseményt. Trilliannek újságíróként lehetett volna annyi esze, hogy nem mond ilyet.

Útikalauz-jegyzet: Van egy elmélet, melyet Schick Brithaus, az ellentmondásos csontorvos vezetett elő a telepátia előtti időkben a Kakrafoon Kappan, miszerint a világegyetem bizonytalanságra épül, ezért egy határozott kijelentés/cselekedet pillanatnyi energiavákuumot teremt, melybe homlokegyenest ellenkező kijelentés/cselekedet áramlik be. Híres vákuumelőidéző kijelentések például:

Kizárt, hogy az beférjen ide.

És:

Csömöröm van tőle, hogy minden héten ugyanazokat a számokat tegyem meg. Sose jön be.

És:

Békés nép vagyunk. Még a Striterax Titán Páncélördögei sem akarnak harcolni velünk.

És:

Csodásan nézel ki abban a kardigánban, Felix. Kizárt, hogy bárki köcsögnek nevezzen és beledobjon egy komposztálóba.

És:

Talán csak egy nagy lézershow-t csinál. Tálán nem is akar harcolni.

Szubatomikus lények hallották a felszippantott energia huss hangját, aztán a vákuumba egy masszív villám áramlott, felégetve a rét hatalmas részét, csak két sült marhatetem és egy nagy X maradt középen.

– Mázlista hólyagok – motyogta az egyik életben maradt marha.

Wowbagger középagyát és idegdúcait ellentmondó érzelmek özönlötték el. Leghőbb vágya évezredeken át az volt, hogy meghaljon, most azonban fény pislákolt a sötétben, felmerült a lehetőség, hogy az elv, ami alapján a halált kereste, tulajdonképpen hibás. A dilemmája ekképp festett: vajon bölcs lenne kihagyni egy kiváló alkalmat arra, hogy végre megölesse magát egy bizonytalan esély miatt, hogy pár kurta évtizednyi boldogságot éljen meg ezzel a már így is haldokló nővel?

– Hát, X jelzi a helyet – jegyezte meg Ford egy jókora darab égett hússal a kezében. A legközelebbi marhához fordult. – Van mártás? Ez kicsit száraz.

Arthur azt vette észre, hogy ez a viselkedés már nem háborítja fel, mint egykor. Ford Prefect zabolátlan ínyencségének több ízigleni megtapasztalása erősen elfogyasztotta a viselkedési normákról alkotott felfogását.

– Valaki bort említett – mondta, azon igyekezve, hogy ne hangozzék túláradóan lelkesnek.

Vakta csúnyán nézett, habár ezt senki nem vette észre, mivel két megszokott kifejezése közül ez volt az egyik; a másik az ajak megvető biggyesztése.

– Ez undorító – mondta, simán áttranszponálva a kettesszámú kifejezésbe. – Disznók vagytok.

– Disznók? – mondta a marha. – Ne is beszéljen nekem disznókról.

10

Nano érző lényeihez eljutott a hír, hogy durva helyzetsúlyosbodás lesz Tiropoliszban, jobb messzire elkerülni, amíg a föld rengése abbamarad. Ami persze azt eredményezte, hogy mindenki azonnal a felperzselt rétre sietett a város peremén, kivéve Nickles Adare-t, New York volt polgármesterét, akit Congban egy kezelőbe zártak kényszerdetoxikálás céljából.

A pipitinka madarak érkeztek elsőként, főleg érzékeny finommotorikájú elsődleges tollaiknak köszönhetően, melyet vezetőjük, Perko Szt. Harcias Tarka arra használt, hogy egy kölcsön minibuszt vezessen velük. Perko egy árokba hajtva megállította a minibuszt, majd a raj két tagját a kerítéshez küldte helyet foglalni, míg a többiekkel elment zsírszegény kapucsínót keresni.

Utánuk a személyi edzők következtek, gyémánt alakzatban rohantak át a mezőkön, láthatóan fikarcnyit sem zavarta őket a déli nap heve. Az útra érve kocogásba kezdtek, egyik vállukon bicikli, a másikon egy kozmetikus.

– Nem kéne felülniük arra? – jegyezte meg Arthur egy csupa dudor fiatalembernek, aki éppen mellette melegített be.

– Nőj már fel – csattant fel a személyi edző, és nagy léptekkel faképnél hagyta a meghökkent Arthurt.

Thor a felégetett réten melegített, vetett pár árnyékot és ellenőrizte, a nadrágja nem esik-e le. Ideges volt. Őszintén szólva – noha soha nem lett volna őszinte erről, főleg nem Zaphodnak –, rettegett. Ez lesz az első nyilvános megjelenése, amióta azt az átokverte videót leadták, melyet itt hála istennek senki sem látott. Ezeknek az embereknek ő egy első osztályú isten, aki sosem kontárkodott bele a rocksztárságba vagy az őszinte házi videózásba. Itt van esélye jó benyomást tenni. Amire aztán építhet.

Ha ma jól megy, gondolta Thor, az sokat segít a reputációm helyreállításában. Nagyon remélem, hogy ez a halhatatlan belemegy a játékba és nem hal meg túl gyorsan. Ha nem jól adják elő, elég ellenszenves lehet, amikor egy isten megöl egy nem-istent.

Szép kis közönség gyűlt össze, a hangulat egészen ünnepi volt. A fiatalabb pipitinkák kicsipkedték elhalt farktollaikat és lereptették a rétre, míg a koffein hajtotta veteránosztag a rét fölött végzett bemutató repülést szinkronizált hurkokkal és bukókkal.

Az edzők emberpiramist alkottak a gyep ropogós szélén, kedves kozmetikusok pedig Tiropolisz és Cong nekikeseredett lakóinak adtak tanácsokat, akik zöme már rég elfelejtette, hogyan kell magát kozmetikáznia.

– A hajam – jajongott egy idősebb hölgy. – Rászegeztem azt a forrón fújó dolgot, de még mindig ugyanolyan színű.

– És ezek a körmök – így egy másik. – Egyre csak nőnek. Minden nap. Gyere vissza, Jasmin. Kérlek, gyere vissza.

Buckeye Brown vészjóslóan háromszögezett a tekintetével. Először lenézett a cipőjére, aztán fel Buff Orpingtonra, majd egy magas, napbarnított férfira piros rövidnadrágban és papucsban, a foga között vészsíppal.

Az emberek közül kiemelkedett Villámisten válla és feje.

Össze tudom hozni ezeket a halandókat, gondolta Thor. Egy isten. Egy hit. Minél több ember hisz bennem, annál jobban tudok irányítani. És tuti, hogy valamelyik lány szépen be tudja fonni a szakállamat. Ám alighogy ez a boldog gondolat megformálódott a fejében, visszaáramlott régi bizonytalansága. Katasztrófa lesz. A Szub-Étások utálnak. Akármilyen érzékenyen ölöm meg ezt a halhatatlan fickót, csak a negatívumot látják majd. Vállat vont. Azért pár szakálltincs jól jön, talán fel is dob egy kicsit.

A felégetett kör szemközti részén Wowbagger kicsit szédült. Végre elérkezett a pillanat, hogy búcsút mondjon ennek a testi birodalomnak. Több életnyi szenvedés fog véget érni.

Szerintem ennek menni fog, gondolta Wowbagger. Jól felhúzom pár válogatott megjegyzéssel, és fejbe csap azzal a nagy cölöpverővel.

Thor kétségtelenül úgy festett, mint aki felér a feladathoz. Az erő hullámokban sugárzott róla, gyakorlásképp villámokat lőtt egy szakasz önkéntes marha felé, akik marhajó célpontot kínáltak.

Ő az. Érzem.

Bowerick Wowbagger ünnepi pillanatába azonban beleakadt egy tüske. A földi nő, Trillian Atsra megváltoztatta.

A szívbillentyűim veszettül dolgoznak. Nem tudok enni. Hullára nem érdekel az emberek sértegetése. Mintha elkaptam volna egy vírust, pedig sosem kapok el vírust.

Wowbagger tudta, mi történt. A sötét tér egy pöttynyi vonzalmat úgy felnagyított, hogy most szerelemnek látja.

Tényleg ez történt? Nem lehetek szerencsés egyszer az életben? A változatosság kedvéért?

Kétséges.

A szóban forgó hölgy a kerítés mellett állt, a lányával vitatkozott éppen. És ne felejtsd el, Bowerick öregem, hogy a nővel a lánya is jön.

Meglepő módon még ez sem zavarta nagyon.

A cső mindig ott van, habár Trilliant kétségtelenül nem nyűgözte le ez a megoldás.

Wowbagger integetett, és Trillian viszonozta.

Integetés. Nem is emlékszem, mikor integettem utoljára valakinek.

Trillian azzal zárta le a vitát, hogy hátat fordított Vaktának, és átcaplatott a réten, magas sarka minden lépésnél beledöfött a földbe.

– Az a lány – bokszolt Wowbagger alkarjába – tudja, hogyan húzzon fel.

– Most mit mondott?

Trillian arca sápadt volt, csak két almapiros folt virított két orcáján. – Bármit, amiről tudja, hogy nem akarom hallani.

– Csak a sötét tér beszél belőle. Elmúlik.

– Nem hinném. Vakta gyűlöl engem és mindent, amit szeretek. Ha valaha szerettem volna Arthurt, őt is gyűlölné.

– Nem szeretted?

– Nem. Csak úgy éreztem, öregszem, és csak neki volt emberi halacskája.

– Értem.

– Elhagytam Vaktát. Nem akartam, csak megtörtént. Ezért gyűlöl.

– Azért csak nem gyűlöl igazán.

Trillian élesen ránézett. – De. Azt mondja, nyomorulttá tettem. És ha neki nem lehet férje, nekem miért…

És Trillian csak ekkor állította le magát, félmondatos késésben.

Wowbagger meglepetésében köhintett egyet, majd még köhögött rá jó párat, hogy álcázza.

– Megijesztettelek? – kérdezte Trillian.

– Nem. Dehogy. Feltételezhetem, hogy rám utaltál potenciális férjjelöltként?

Könnyek csillogtak Trillian szemében. – Igen, de ez csak duma. Olyan rég álmodsz erről a pillanatról, én meg nem tudok más ajánlani, csak nehézséget. Ez az életem Vaktáé, neki ígértem. Menj, ölesd meg magad, ne is törődj velem.

– Ha ezt így mondod, elég önzőnek hangzik.

Trillian megtörölte az arcát. – Nem, abszolút megértem. Rettenetesen érezted magad halhatatlanként abban a csodás hajóban. Sört ittál és embereket sértegettél, nem is szólva arról, hogy hihetetlen jóképű és elbűvölő vagy. Pokol lehetett, megértem.

– Pompásnak hangzik.

– Nem az volt? Emlékszem, kapcsolatba hoztak több sztárjelölttel.

– Az csak szex. Azok a nőstények semmit nem jelentettek nekem.

Történelmileg ez a harmadik legrosszabb dolog, amit bármely faj nőstényének mondani lehet.

– Semmit? Hogyhogy?

Wowbagger széttárta a karját. – Hogy jelenthettek volna? Már aközben öregedtek, hogy párosodtunk.

Íme a kettesszámú.

Trillian szeme megvillant. – Öregedtek. Mi mind öregszünk, Bowerick. Akár hiszed, akár nem. Én is öregszem.

Wowbagger rájött, hogy az intim kommunikációra való képesség hiánya csodásan megnövelte az esélyét arra, hogy magányosan haljon meg a nagyon közeli jövőben.

– Talán öregszel – próbálkozott elkeseredetten –, de még éveid vannak addig, amikor már nem tudsz szaporodni.

És ez az első. Badabingó. Zöld bot a zöld lyukba.

Zaphod és Ford a találkozásukat bonyolult betelgeusei szertartásos kézfogásokkal pecsételték meg, melyre egyikük sem emlékezett tovább, mint a második alkarfogás.

Ford előabrakadabrázott a szütyőjéből pár tengeri sárkány tojást, és koktélt kevert kettejüknek.

– Imádom az operát – mondta, amikor a hatás elmúlt. – Annyira megy a piához. Kár, hogy nincs egy kis vörösvérsejt, amit rágcsálhatnánk.

Zaphod cuppantott. – Vörösvérsejt. Jut eszembe. Emlékszel arra a készülékre?

– Naná hogy.

– És az izére a gömbölyű végén?

– Hű. Az volt a kóser hely. Szerzetesek. Ki gondolta volna.

Leültek egy füves részre, ami megúszta Thor bemutatóját, és a fent szárnyaló pipitinka madarakat figyelték.

– A levegőben kell nekik tojni? – álmélkodott Zaphod. – Elég vagány.

– Sokat tojnak. Csak próbálják kontrollálni a populációt.

Arthur nagy léptekkel vágott át a réten, hogy a partit fontos információval zavarja meg, amivel a legtöbb betelgeusei nem szeret napi szinten foglalkozni, nehogy elrontsa a kedvét.

Útikaluz-jegyzet: A betelgeuseiek köztudottan teljesen figyelmen kívül hagyják a valóságot, főleg ha alkoholtartalmú italt tartanak a kezükben, és még inkább, ha újszerű jégkockák vannak az italban, melyek hipnotikusan csilingelnék és a legsürgetőbb katasztrófát is triviálisnak tüntetik fel. Kevéssé ismert kozmikus irónia, hogy a Praxibetel közösségek a Betelgeuse Héten éppen a prekog Pantheoh operáját, A nagy, összeomló Hrung-katasztrófát élvezték, amikor az igazi Hrung-katasztrófa bekövetkezett. Csak Ford Prefect apja maradt életben, mert elosont kollégáitól, hogy jobban tudja fogni az Útikalauzán Az utolsó behemótig műsort. A szóban forgó Hrungnak nem sok mondanivalója volt az összeomlásáról, kivéve, hogy úgy döntött, feladja a modern táncot és sajnálja az okozott kényelmetlenséget.

– Vogonok – lökte egyik kezét kábé az ég felé Arthur. – Jönnek a vogonok.

Zaphodot annyira zavarták a vogonok, mint a Poloskapattintó Fenevadat a Poloskapattintó Bolhák.

– Rá se ránts, majomember. Élvezd a pillanatot.

– Rá se rántsak? – hörögte Arthur. – Nem láttad, mit tettek a Földdel? Nem emlékszel a halálsugarakra?

Zaphod mosolya annyira leereszkedő volt, hogy kapott volna érte öt évet egy ashowviai börtönben.

Útikalauz-jegyzet: Ashowvia kontinensén mindenki annyira feszült volt, hogy az arckifejezéseket és az intonációt szabályozni kellett. A Húszéves Kontow-határvitát egyetlen szemöldökvonás robbantotta ki, amiről ráadásul később kiderült, hogy csak arra a formára szedték ki a szemöldököt. Innét származik a mondás: „Gondolkodj, mielőtt szedsz”, „Felelőtlen szedés életeket követelhet” és „Egy szedés mindenkiért”.

– A Földet a grebulonok semmisítették meg, nem a vogonok – magyarázta Zaphod. – Bonyolult, nem is várom, hogy megértsd.

– Bonyolult? Mennyire bonyolult?

– Egy majomnak bonyolult. Egy fejlett lénynek nem.

Arthur megmozgatta az ujjait. – Én fejlett vagyok. Van hüvelykujjam, látod?

– Hüvelykujj? – horkantott Zaphod. – Ha csak ennyi kéne a fejlettséghez, a thermolok uralnák a Galaxist.

– Thermolok – bólogatott Ford. – Nyolc hüvelykujj. Veszettül megy nekik az üvegnyitás, de agysejtjük csak annyi van, amennyi vörösvérsejtjük.

Arthur feltartott keze remegett, mintha láthatatlan harmonikán játszana.

– Vogonok! Hahó! Jönnek a vogonok!

– Ja, tudjuk – mondta Zaphod. – De elég kanyargós hipertéren kell átugraniuk, hogy ideérjenek. Ha jól számolom, pár évszázadig még nem érnek ide, már ha egyáltalán.

– Évszázadok? Biztos?

– Naná. Nyugi, Arthur.

Ha Ford nem az ivással lett volna éppen elfoglalva, a „ha jól számolom” kifejezés Zaphodnak ebből a fejéből vészvillogókat kapcsolt volna be nála, de a nap melegen sütött, mindenhol csinos lányok voltak és Ford nem akarta, hogy egy csöpögő vogon képe elrontsa a hangulatot.

Ellenben Arthur még nem találkozott olyan jó hangulattal, melyet ő ne tudott volna kipukkasztani.

– Elég nyugis vagy, Zaphod. Nem kéne idegesnek lenned?

– Miért lennék ideges? Thor újra nyomul, most indítom el a karrierjét. Olyan klassz minden, legszívesebben magamra fordítanék egy fagyasztósugarat, hogy megőrizzem gromekségem a jövő nemzedékeinek.

– És a nagyseggű dolog?

– Milyen nagyseggű dolog?

– Wowbagger nagyseggűnek nevezett, nem emlékszel? Amiatt kezdted el az egészet.

Zaphod szeme rezgett üregében, ahogy visszagondolt.

– Nem. Nem emlékszem semmire. Nagyseggű, tényleg? Nem mondott ilyet.

Hiába ismerte meg annyira Zaphodot, Arthur nem tudott hová lenni döbbenetében. – Nem emlékszel, Zaphod? Akkor mit keresel itt egyáltalán?

Zaphod megpaskolta a vállát. – Élvezem a pillanatot – felelte azon a bölcs hangon, amit arra tartogatott, amit különleges pillanatnak vélt mások életében. – Ne próbálj megérteni engem, csak légy hálás, hogy érezted Zaphod Beeblebrox aurájának melegét a csodálat szeppentette arcodon.

Arthur arca nem tűnt éppen csodálat szeppentenének. – Jól van, Zaphod. De akkor is Nagyseggűnek nevezett, hidd el nekem.

– Egyszer? Többször?

– Sokszor.

Zaphod felugrott. – Jó. Ideje elkezdeni ezt a partit. Több mint nyolcszor?

– Úgy tizenkétszer. De tízszer minimum.

Zaphod elindult a felperzselt földön. – Thor! Thor, öreg haver. Csinálhatjuk az új videót?

Dohányoznom kellett volna, töprengett Wowbagger. Miért ne? Egész idő alatt próbáltam jó formában maradni, miközben sorban fogadtam fel az idiótákat, hogy kicsináljanak. Ez kicsit ellentmondásos, Bowerick, öregfiú. Talán az éned egy része mégis élni akar.

Bowerick megvakarta hirtelen viszkető orrát, arra gondolva, jó lenne, ha az ilyen epifánia azelőtt érkezne, hogy halálos küzdelemre hívja ki az egyik Ász-istent.

Wowbagger az odaégett X egyik szárán állt, várva, hogy Thor elszakadjon a menedzserétől, egy csoport államférfitól, több ámuldozó edzőtől és egy lánytól, aki a szakállát fonta be.

– Gyerünk! Nem érek rá egész nap.

– Miért nem? – szólt oda egy pipitinka a kerítésről. – Azt hittem, halhatatlan vagy.

A megjegyzés nagy nevetést váltott ki, hát Wowbagger úgy döntött, ezt a dolgot hamvába halasztja. Ha valaki heccel, legjobb személyesre venni, ez volt a mottója.

– A farktollaidon látok pár foltot. Ágyba vizelsz még?

A többi madár annyira röhögött, spontán tojtak párat, a lealázott madár pedig olyan gonosz pillantást vetett Wowbaggerre, hogy az tudta, örülhet, hogy pár pillanat múlva halott lesz.

Végre valahára Thor befejezte a szorítón kívüli ügyeit, és felemelkedett a Mjöllnir fejéről, amire leült.

Na végre, legfőbb ideje.

A Villámisten hatalmas példány volt, legalább négyszer magasabb Wowbaggernél, mégsem lassú vagy otromba. Thor úgy mozgott, mintha vigyázna, ne törjön össze ezt-azt minden lépésével.

Én lehetek az egyetlen itt, aki nem fél ettől a fickótól, gondolta Wowbagger, de aztán pontosította: Én lehetek az egyetlen itt Beeblebroxon kívül, aki nem fél ettől a fickótól. Beeblebrox biztosan azt hiszi, hogy meg tudja nyerni ezt a harcot.

Ekkor fura dolog történt. Thor minden lépéssel, amit a felégetett mezőn tett, egyre kisebb lett.

A hőség teszi, vélte Wowbagger. Csak az lehet.

Nem az volt. Thor valóban ment össze, és mire elérte az X közepét, a Villámisten annyira alacsony volt, hogy a legtöbb vidámparki játékra nem engedték volna felülni.

– Üdv. Mizújs?

Wowbagger pislogott. – Mármint itt a magasban?

Thor megpaskolta saját apró testét. – Bocs – mondta feszengve. – Zaphod ötlete volt. Mégis hogy néz az ki, hogy idejövök és csak úgy összeroppantalak? Rosszul. Így a kamerák óriásölőnek látnak, ami jobb beállítás Zaphod szerint, és ő ismeri a médiát. – A homlokát ráncolta. – Habár néha hibázik.

Wowbagger szeme mögött zizegett a várakozás. – Akkor most hogy lesz? Letérdelek, és agyonütsz?

Thor szinte megsértődött. – Mi? Nem, nem. Az nem jó. Az kivégzés. Műsort kell adnunk a népnek. És nemcsak ezeknek. Végül úgyis felteszik az egész Szub-Étára.

– Sosem nézem a Szub-Étát.

– Soha?

– Nem. Csak a mocsok megy. Viszont egy klasszikus film bármikor jöhet.

– Bárcsak mindenki olyan lenne, mint te. De nem olyan. Manapság ebben az univerzumban csak a Szub-Étán lehet karriert csinálni vagy lerombolni.

– De te isten vagy, minek neked karrier?

Thor megsimogatta szakállfonatát, amibe, bár ezt talán nem tudta, pár gyöngy is került. – Ez jó kérdés, de tudom a választ, mert gyakoroltuk ezt a ciklikus időben az idegösszeomlásom után. Az isteneknek istenhez illő az egójuk, sok szeretetre van szükségünk, hogy egészségesek maradjunk. Láttál már isteneket, akik termést tettek tönkre és folyót szárítottak ki? Na, azokat nem szeretik eléggé. Ez ciklikus dolog, tudod. Fogalmad sincs, mennyire deprimált tud lenni egy isten. Az egyik pillanatban imádnak bennünket, a másikban lenéznek. Megjártam a poklok poklát, hidd el.

Útikalauz-jegyzet: Loki egyszer hipnotikus bűbájjal győzte meg az Ász-isteneket arról, hogy meg fog javulni és mostantól az istenek agyológusaként működik majd. Ügyfélköre gyorsan nőtt, ahogy a megkönnyebbült istenek sorban álltak nála, alig várva, hogy regresszálják őket és megtudják, hogy mi a francért vonzódnak annyira az unikornisokhoz meg minden. Thor maga is kifejezetten jobban érezte magát, és már kezdett szeretetet érezni testvére iránt, amikor felfedezte, hogy Loki megegyezett a KiKü magazinnal, ahol a szeánszokat sorozatban leközölték. Tovább rontotta a dolgot, hogy Loki elég uncsinak találta Thor vallomásait, hát kiszínezte gyakori sírással, nadrágba vizeléssel és Eccentrica Gallumbits-fixációval.

Wowbagger gondosan bólogatott, hogy azt a benyomást keltse, érdekli a történet, pedig csak a bólogatás érdekelte.

– Klassz. Most már értem az egészet. Ciklus. Aha. Akkor birkózzunk kicsit?

Thor hátrasandított a válla felett, nehogy valaki megneszelje, hogy le van vajazva a műsor. – Előbb kicsit dumáljunk. Elloptad a hajómat, blabla. Aztán te ütsz elsőnek. Úgy teszek, mintha megsérültem volna, talán bicegek is kicsit. Adogatunk egy darabig. Aztán BUMM a halántékra, és a kövér hölgy befejezte a dalolást, barátom.

– Milyen kövér hölgy?

– Nem érdekes. Valkűrkifejezés.

Wowbagger a partvonalra pillantott. Trillian arcán könnyek csillogtak, de egy lépést sem tett, hogy megállítsa a dolgot.

– Oké, kisember. Én voltam. Én loptam el a hajódat.

Thor élesen beszívta a levegőt, kidüllesztette a mellkasát, próbált nem megsértődni a forgatókönyvön, amihez tartania kellett magát. – Te?! Apámtól kaptam azt a csillagközi hajót, amit a kedvenc kecskémről neveztem el. – (Közben azt a gondolatot közvetítette: Utáltam azt a nyálvödröt, azért adtam el valami fickónak egy bárban.)

– Igen, én loptam el, és megtenném megint.

– Szóval megtennéd, mi? Én jóindulatú isten vagyok, de mindent én sem bocsáthatok meg, te gonosz óriás.

Elég ebből az unalmas kabotázsból, gondolta Wowbagger (a kabotázs szót akkor hallotta, amikor készült a szappanopera bolygó, a Szép Kilátás globális sértegetésére, ahol az egész világ egyetlen tévédíszlet volt, amely tizennyolc nap fényében fürdött a három műszakos nappali forgatás érdekében). Pörgessük kicsit fel.

– Elég a büfibuktából, te felháborító kis viking. Az apukád utál, az anyukád úgy tesz, mintha másvalaki fia lennél.

Thor önkéntelenül összement egy számmal. Ez nem volt a forgatókönyvben.

– Mi? Hogy mondtad?

Wowbagger továbbment. – Mindenki tudja. Piás Thor, így neveznek. Inkább maradtál volna a kocsmában.

Hirtelen kis viharfelhő jelent meg az égen, s fehér villámokat hányt.

– Elloptad a hajómat, te gonosz óriás – köpködött Thor, azt gondolva: Köpködök. Az istenek nem köpködnek. Ez kész tragédia, utálni fognak.

– Ja. Mindegy. És még valami, amit mindenki tud: rühelled a halandókat.

– Én nem is… mi? Az apám hajója volt. Elfelejtetted a hajót?

– Úgy gondolod, a halandók másodosztályúak. Még a csizmádat se törölnéd beléjük.

Thor nőtt, egyre nőtt. – De igen.

– Beletörölnéd a csizmád egy halandóba?

A közönség soraiból hallatszott pár fújolás és talán egy sziszegés.

– Igen. Vagyis nem. Nem tudom, talán ha a csizmám koszos volna.

Wowbagger az állán dobolt. – És hallottam valamit egy videóról…

Eddig jutott csak, mert Thor hirtelen fölé tornyosult, a Mjöllnirt csapásra emelve.

Mi történt az adogatással?, töprengett Wowbagger, aztán a kalapács lesújtott, de olyan sebesen, hogy nem is látszott, s akkora zajjal csapódott a fejébe, mint jégmezőbe a meteor.

Viszlát, Trillian, gondolta Wowbagger, majd egész testtel lesüllyedt az ötven láb mély sírba.

Thor nem volt elégedett az előadással. A magasra emelt kalapács mindig jól mutat a tévében, de kár, hogy nem húzhatta tovább a dolgot. Volt választása? A zöld ipse a videóról akart beszélni, a különböző böngészők észrevették volna a megjegyzést, és mindenki visszalinkelt volna arra a régi oldalra.

Zaphod felé akart fordulni, hogy lássa menedzsere reakcióját, amikor halk gondolatot fogott úgy ötvenlábnyira a talpa alól. A gondolat vagy az volt:

Szarka, nem balta reng.

Vagy

Zarkba. Nem haltam meg.

Zaphod a „Blinkó a Baybibában” első ütemét dúdolta, egy régi betelgeusei epikus matrózdalt egy pácolt puhatestű állatról és a rabságban töltött idejéről.

– Na mit szósz, Ford? Elég jó volt?

Ford válaszul elfütyülte a második strófát. – Nem tudom. Egy pillanatra sem éreztem feszültséget. Nem volt dráma.

– Igazad van. Túl gyorsan vége lett. – Zaphod körülnézett. – Nem tudom, nem kell-e még valakinek egy kalapács a fejére.

Thor kocogott oda. – Mit gondolsz? Szép lendítés, nem? Kicsit elvesztettem a fejem, hagytam, hogy a zöldike felhúzzon. Ne aggódj, Zaphod, legközelebb nem fog megtörténni.

– Legközelebb?

– Ja, legközelebb. A zöldike nem halt meg.

– Mi? Biztos?

– Persze, biztos. Éppen most kecmereg ki a csúnya gödörből, és csúnyákat gondol.

– Mekkorát adtál neki?

– Nem tudom, olyan ötvenszázalékosat. Kábé.

Zaphod fütyült még pár ütemet a „Blinkó”-ból. – Ötvenet? Komolyan? Túlélte már valaki azt valaha?

– Senki olyan, aki ne ülne a hosszú asztalnál.

Zaphod intett kliensének, hogy zsugorodjon kicsit össze. – Mondd meg nekem, Thor, őszintén, ki tudod nyírni Wowbaggert? Képes vagy rá?

Thor legörnyedt. – Zaph, hetvenöttel egy egész bolygót kicsinálok. – Megnyújtotta a forgatóizmát. – De jobb, ha kicsit mindenkit hátrább küldesz.

Wowbagger kidugta egyik könyökét a föld repedéséből.

Az öltönyömnek annyi, gondolta. És ez a nagy majom még a bőrömet se sértette fel.

Trillian viszont össze volt törve. A kalapács széthasította a lelkét, sosem lesz már ugyanaz.

Egy napot voltunk csak együtt, de életem legfontosabb napja volt.

Azon töprengett, helyesen döntött-e. Tettetheti egyáltalán, hogy helyesen döntött?

Mellette Vakta a kerítésen ült, magasról téve anyja érte hozott áldozatára.

– Hmm – mordult fel hirtelen. – A bunkó még él. Tudtam.

Trillian Astra életében harmadszor elájult.

Egy hatalmas, kúp alakú, fehér ötvözetből készült hajó szúrt bele a csillagködbe. Valaha sima burkolata két évszázad űrszemetétől volt lyukacsos. Nyolcszáz darab háromfázisos rakétájának alig a tizede működött, a létfenntartó rendszerek épp hogy el tudták látni a legénységet. A friss élelemkészlet teljesen elfogyott, és hónapok óta csak visszaforgatott folyadékot ittak.

Az egész legénység elcsigázott volt, és éhezett. A morál szintje esett, egyiküknek sem volt soha otthona ezen a gigantikus hajón kívül, amelyre elszerződtek, míg a küldetésük végére nem járnak.

A kapitány, aki valaha testes óriás volt, madárijesztővé töpörödött, de az emberei szemében hős maradt. Szeme zöld tüzet hányt, amikor a napi munka jól ment, és mélyvöröset, ha valaki elhanyagolta a feladatát vagy egy tiszt cudarul bánt az emberekkel. A legénység imádta, a pokol fenekére is követték volna.

Eddon Cho néven ismerték, és most végre elérkezett a nap, hogy befejezze az apja által rábízott küldetést, és kicsit talán a saját életét élje.

– Navigátor, hadd halljam még egyszer – szólt a hajóhídon a fiatal Vishnal Li Senznek, aki csak tizenhét éves volt és máris remek pilóta.

– Megérkeztünk, kapitány úr. Kétség sem férhet hozzá. A körpálya kicsit furcsa, de a levegő lélegezhető.

Cho bólintott. Ez jól jön, mert ha egyszer leszállnak, soha többé nem szállnak fel.

– Jól van, vigyen le minket. Óvatosan a kompenzátorral, és minden szikrányi erőt, amink van tegyen a Hitelesítőre.

Li Senz nagyot nyelt. – A Hitelesítőre? Istenem. Biztos benne, kapitány?

– Biztos – felelte Eddon Cho komoran. – Egyetlen esélyünk van. Most pedig tegyen le minket.

Li Snez megropogtatta a kezeit, majd ujjait a kézi irányítóra fonta.

– A Megszeghetetlen Garancia óvjon minket – mondta.

Imáját a hajón kétezer lélek ismételte.

A Nano felszínén a tömeg kicsit csalódott volt. Perko Szt. Harcias Tarka személyiségének új és nem túl megnyerő oldalát mutatta meg pár kávé és a szárnyaiban felgyűlő feszk-o-sav hatására.

– Ennyi? Ez az egész? Béna. Szánalmas.

Hillman Hunter sem volt lenyűgözve.

– Az a lendítés szép volt, de a sajtosok embere jön is már vissza. Mire jó ez nekem?

Buff Orpington arcán könnyek csillogtak. – Megcsinálja. Majd meglátják. Thor csak bemelegített. Megmozgatta az izmait.

– Jobb, ha siet vele, különben mind imádhatjuk a Nagy Sajtot.

A felszíni csevegést hirtelen elvágta az a látvány, ahogy majd’ száz fénykör ereszkedett bele a légkörbe. A körökről fokozatosan kiderült, hogy egy gargantuai hajó hátsó hajtóművei, mely keletnek tartott, ereszkedés közben fokozatosan megválva pajzselemeitől. Több hajtómű szikrázott és kiégett, jól meg-megdobva a hajót, ami végül egy közeli tóban ért le, azonnal ködpárává párologtatva az egész víztömeget.

– Hűűű – mondta Ford Prefect. – Kísérteties.

Pillanatokig szinte tökéletes csend uralkodott, majd egy kábelektől izmos, karcsú robotkéz csuklott ki egy ajtóból a furcsa hajó hasán. A teleszkópos kar végén a pislogó érzékelő gyorsan a tömeg felé tartott, s a marhákat kerülgetve – ám hozzájuk hasonlóan – egy húsevő lényt keresett.

Egyre tovább és tovább ment a teleszkópos kar a hajó gyomrából, át Wowbagger feje fölött, át Thor lábai között, kikerülve Zaphodot, aki el akarta kapni. Végül Vakta előtt állt meg.

– Vakta Dent? – kérdezte igazi robothangon, még abból az időből, amikor a robotok robotok voltak, és nem kaptak saját egyedi személyiséget.

Vakta nem ijedt meg. – Öhm… Igen.

A szonda csúcsán üreg nyílt. – Köpjön ide, kérem.

Vakta beleköpött a lyukba, ami azonnal lézeres elemzés alá vette a váladékot. Jó pár pillanat elteltével zöld fény gyúlt a szondán.

– Megerősítve. Itt a csomagja. Köszönjük, hogy az il-Liciten vásárolt.

A robotkar egy borítékot ejtett Vakta várakozó tenyerébe.

– Köszönöm – mondta a lány halk, bűntudatos hangon.

– Élvezze a terméket – mondta a szonda. – És ha panasza van, írja le nyugodtan egy dudoros fára, majd nevezett fát verje be a hangcsatornájába. – A szonda visszaindult a hajó felé. – Megbízás teljesítve. Utolsó küldemény is kézbesítve.

A hajó belsejéből tompa ujjongás hallatszott, majd a szerkezet összerogyott és megkezdte a szétesés időigényes folyamatát.

Vakta fiatal volt, tüdeje pedig tele koncentrált sötét anyaggal, így a lehetséges következmények megfontolása nélkül feltépte a borítékot, és a kerítés mentén odaszaladt, ahol Thor türelmesen viselte Hillman Hunter lelkesítő beszédét.

– Tedd ezt a kalapácsodra – mondta Vakta, félbeszakítva a nanita vezért.

A Villámisten a homlokát ráncolta. – Mintha hallottam volna valamit. Olyan nyivák nyivák nyivák félét.

– Itt lent! – kiáltotta Vakta.

Thor, térdét könyökére támasztva, lehajolt. – Nini. Egy kislány. Istenem, rajongó vagy? Autogramot kérsz? Általában nem látogatok iskolákat, de most az egyszer kivételt tehetek.

Vakta elpocsékolt egy másodpercet a tombolásra, majd azt mondta: – Idefigyelj, időjós. Rákerestem a halhatatlanokra a Szub-Étán, és a sok ezer találat között egyetlen tesztelt és bizonyított módszer sem volt a megölésükre.

Zaphod kuncogott. – De ez Thor, kislány. Őt nem lehet tesztelni és bizonyítani. Ő nagymenő, olyan nagy, amennyire csak akarja.

– Hmm, oké. Hát nagy hülyének fog tűnni ez előtt a sok ember előtt, amikor majd nem tudja megölni a zöld embert.

– Az nem fog megtörténni – jelentette ki Thor, bár nem túl nagy meggyőződéssel.

– Nem fog, ha ezeket a kalapács fejére teszed.

– Semmit nem rakok a kalapácsra, kölyök. Mjöllnirt nem csúfítom el.

Vakta lassan beszélt, hogy a Villámisten felfogja. – Egy elméletet azért sikerült találnom egy alig ismert tudóstól egy elhanyagolt világon, miszerint egy halhatatlant csak egy olyan tárggyal lehet megölni, ami részt vett ugyanabban a transzformációs eseményben, amely a halhatatlanságot előidézte.

Ezt még Zaphod is felfogta. – És mi változtatta át Wowbaggert?

– Beleesett egy részecskegyorsítóba, amikor két gumipántért nyúlt. Amiket megvettem az il-Liciten a Wowbagger Egyház főpapjától.

Thor két ujját lenyújtotta.

– Hadd tegyem a kalapácsomra.

Bowerick Wowbagger, a Végtelenül Meghosszabbított kissé szédült, amely érzést megbecsülte, mert arra az időre emlékeztette, amikor még halandó volt. Kivonszolta magát a földrepedésből, és lihegve feküdt a ropogós fűszálakon, mialatt az il-Licit hajó módszeresen szétesett mögötte.

Még több cselszövés, gondolta. Azt nem mondhatom, hogy nem eseménydús nap.

Ahogy ott feküdt hanyatt a porban, és szokása szerint önmagán és valószínűtlen halálán merengett, észrevette, hogy másvalaki is a földre került.

Trillian.

És ez volt az a pillanat, amikor biztosan tudta, hogy szerelmes, mert ebben a pillanatban nem arra gondolt, Trillian hogyan kapcsolódik őhozzá, hanem magára Trillianre.

Megsérült? Mi történt?

Wowbagger lerázta magáról a kábaságot és talpra ugrott.

– Jövök! – eredt futásnak. – Jövök már.

Árnyék esett Wowbagger arcára. Hegynyi valami takarta el Trilliant.

– Jöhet a rendes ütés. – hajolt le Thor, így feje bizarr módon mintha fordítva lett volna.

Hogy marad fenn a sisakja?, gondolta Wowbagger.

Aztán Mjöllnir találta el olyan erővel, hogy felröpítette egyenesen a sztratoszférába.

Arthur éppen egy pipitinka madárral beszélgetett nagyban, amikor Trillian térdre rogyott.

– Nem – magyarázta. – A játék neve krikett. A wicket az tulajdonképpen a kapu… Édes istenem.

– Jaj, ne – méltatlankodott a madár. – Nagyon zavaros. És ha valaki fut, azt csak futásnak hívják?

Az édes istenem azonban nem a madárnak szólt; Arthur önkéntelenül nyögte ki, ahogy Trillian elalélt. Arthur ledobta a szójajoghurtot, amit kanalazott, és a kerítés mentén arra rohant, ahol Trillian feküdt mozdulatlanul.

Ez szégyen, füstölgött magában. A saját lánya, a lányunk csak úgy elsétál. Mi ütött Vaktába? Ráncba kell szedni azt a gyereket.

Ez utóbbi kijelentés gyakran elhangzott a Dent házban Arthur kiskorában. Apja jegyezte meg minden alkalommal, amikor Arthur akármilyen kis mértékben tiltott módon viselkedett. A ráncba szedés általában szigorú lehordást jelentett, amiben kivétel nélkül szerepelt a második világháború, a kerti pajta, a bélyeggyűjtés és a rezdületlen arcizom. A kioktatás végeztével az ifjú Arthur kortyolhatott egyet apja brandys flaskájából, hadd szőrösödjön a mellkasa, így aztán ha Arthurnak eszébe jutottak ezek a fegyelmező beszélgetések, szomorú lett, majd vidám, majd álmos, és másnap fejfájással ébredt.

Letérdelt Trillian mellé, és esetlenül könyökhajlatába vette a fejét.

– Így ni. Ha hallasz, Trillian, hadd mondjam meg, hogy remekül nézel ki. Tudom, hogy a nők sokat aggódnak azon, hogy néznek ki autóbalesetkor meg minden.

Arthur Dent erősségei közé sosem tartozott a nők vigasztalása. Ha a vigasztalás egy állás lett volna, amire felvételt hirdetnek, Arthur nem jutott volna túl az első elbeszélgetésen, főleg ha gyakorlati vizsga is van.

Útikalauz-jegyzet: A valós idő elmúlt három évtizedében az emberi fajhoz tartozó Arthur Dent a szükségesnél sokkal nyomorultabbá tette saját életét, azzal a látványos képességével, hogy jót mondott, de rossz időben. Amikor Arthur Dent legjobb barátját, Jason Kingsley-t három év után ejtette élete szerelme, Stacey Hempton, Arthur megnyugtatta, hogy nem sokáig lesz magányos, mivel ilyen Stacey-féle rondákat bármelyik diszkóban találni. Amikor ír nagynénje, Maedhbhdhb (ejtsd: Hilda) halálos ütést kapott a fejére egy lezuhant vízköpőtől, Arthur azt súgta a fülébe: „Legalább nem a cigaretta öl meg, nénikém, nem igaz?” Arthur tapintatlanságát csak Zaphoá Beeblebrox Galaktikus elnöké múlja felül, aki PeeBee Anjeynek, Rezgőmezgő Város zselatinkirályának egyszer leopárdbőr ostort adott születésnapi ajándék gyanánt.

Arthur egy ujjal megbökte Trillian arcát.

– Trillian – mondta halkan, de sürgetőn. – Gyerünk, ébredj fel! – A nő nem reagált, így Arthur visszagondolt az elsősegélyórára, amelyre még a BBC küldte el. Amennyire fel tudta idézni, a délután nagy részét azzal töltötte, hogy a kávégép szűrőjét cserélte, de volt ott valami demonstráció egy bábbal, aminek lufi volt a tüdeje. Szájból szájba?

Arthurnak fogalma sem volt, hogy amivel esetlenül próbálkozik, az a helyes módszer-e, de már az is felvidította kicsit, hogy van egy módszer, amivel próbálkozhat.

Trillian fejét a puha fűre helyezte, és fölé hajolt.

– Szorítsd össze az orrát, és hajtsd hátra a fejét – tanácsolta egy hang a válla mögött. A madár volt, akivel az előbb beszélgetett.

A belvárosban találkoztam a madárral, gondolta Arthur, elfojtva egy hisztérikus vihogást.

Hüvelykujjával szétnyitotta Trillian ajkát, és nagy levegőt vett.

Ideges vagyok. Miért vagyok ideges?

– Gyerünk, haver. Csináld!

Ez a madár nagyon erőszakos.

Arthur habozott kicsit, aztán lebukott. Ajkuk összekapcsolódott, és Arthur lezárta a sarkokat hüvelykujjaival, majd fújt. Először semmi reakció, mintha egy alagútba fújt volna. Aztán Trillian karja a nyaka köré fonódott és szenvedélyesen megcsókolta.

Mi? Váratlan. Egyszer volt, hol nem volt, ez a csók valóra vált álom lett volna.

Arthur hátrahúzódott és látta, hogy Trillian szeme nyitva van, és könnyektől üveges.

– Arthur… én azt hittem…

És Arthur azonnal megértette. – Wowbagger. Őt szereted.

Volt amikor ez a felismerés összetörte volna Arthur világát, ha lett volna összetörhető világa, de most csak mély empátiát érzett Trillian iránt, aki el fogja veszíteni a szerelmét, ahogy ő az övét.

– Igen, szeretem – bólintott Trillian, s a mozdulattól könnypatakok csordultak le az arcán. – Valami történt a sötét térben, ami felgyorsította, hogy beleszeressek. Hol van?

Arthur a felégetett mezőre pillantott, s éppen látta, hogy Wowbagger megkezdi emelkedését a sztratoszférába. S mivel tudatában volt tapintatlansági képességeinek, Arthur próbált közömbösen válaszolni. – Ó… Itt van valahol. Te csak pihenj, idehozom.

Vakta figyelte, ahogy Wowbagger felsüvít az égbe, ám a látvány nem töltötte el akkora diadalérzettel, mint várta. Sőt úgy érezte, elhanyagolható mértékben ő felelős a kettejük közti súrlódásért. Ez az érzés azonban hamar elszállt és helyére diadal ömlött.

Ez az, te zöld torzszülött. Menj csak a túlvilágra.

Apró hang: Hogy tehetted? Zöld torzszülött? Az összes fajért harcoltál szerte a Galaxisban. Nem sok kell, hogy az álcád lehulljon.

Kuss, gondolta Vakta. Nem vagy valóságos. Sosem történtél meg. Különben is, a zöld torzszülött megcsókolta anyámat.

Wowbagger ment felfelé, egyre fel, kalimpálva, míg teljesen el nem tűnt.

És ez történik, ha Vakta Dentet csőbe húzod.

Arthur jelent meg előtte, karba font kézzel. Az egész testéről üvöltött, hogy „Nem vagyok boldog”.

– Mit műveltél, Vakta?

Vakta is karba fonta a kezét. – Semmit. Miről beszélsz?

– Adtál Thornak valamit, láttam. És hirtelen képes lett legyőzni Wowbaggert. Megkérdezem még egyszer. Mit műveltél?

Vakta nem tört meg ilyen könnyen. – Én is elmondom még egyszer: Nem csináltam semmit.

– Miről van szó, Vakta? Meg akarod büntetni anyádat? Erről?

– Nem.

– Akkor miért csinálod ezt vele? Nem látod, hogy szerelmes abba a Wowbaggerbe? Lehet, hogy neked nem tetszik, de ez van.

– Igazad van. Nem tetszik.

– Ezért segítesz Thornak.

Vakta arca meg se rezzent. – Én itt vagyok, ő ott. Hogy tudnék segíteni neki?

Arthur taktikát váltott. – Nem voltál még szerelmes, Vakta? Nem emlékszel, milyen érzés?

Vakta feje hátracsuklott, mintha pofon csapták volna, keze ösztönösen a mellkasához kapott, oda, ahol imádott Nyöktéje fészkelt anno.

– De, emlékszem a szerelemre. Az én szerelmem elveszett, miért lennék boldog?

– Azért csinálod ezt, mert Trillian elhagyott?

– Igen, elhagyott, de én akkor is befutottam. Évekig gályáztam irodákban, úgy dolgoztam fel magam. De megcsináltam.

Arthur megragadta lánya vállát és mélyen a szemébe nézett, el a sötét tér rezonanciája mellett, be az illékony, együtt érző lányhoz.

– Nem csináltad. Nem volt semmilyen iroda. És Trillian sem hagyott el évtizedekre, az apádnál hagyott pár hétre, amíg elment dolgozni. Ennyi történt. Semmi más. Te hoztál minket el a Földre, te teremtetted meg a saját keserű életed. Te voltál, Vakta. Úgyhogy elég az önzésből, mondd meg, hogy menthetem meg azt a szerencsétlen embert.

Szép kis érvelés volt. Vakta látta, hogy alábecsülte apját.

– De…

– Nincs de! – bődült el Arthur, akár egy igazi apa. – Most azonnal elmondod, ifjú hölgy!

A sötét köd hirtelen felszállt, és Vakta látta, igazából mit művelt. Fiatal szíve felduzzadt az érzelmektől, egy cöccenéssel és szemforgatással elismerte bűnösségét, ami több annál, mint amire a legtöbb kamasz képes.

– Lépj hátra, Arthur. Nem kell a dráma. Oké, lehet, hogy adtam Thornak két gumipántot, amire Wowbagger allergiás. Elképzelhető. Ez elég jó vallomás, Arthur, vagy essek térdre és könyörögjek a bocsánatodért?

Arthur élvezte a szülői erő hirtelen rohamát. – Te, ifjú hölgy, hívhatsz „apu”-nak. Legalábbis még tíz évig.

A sikertől feltöltődve Arthur férfiasan a felégetett X közepére trappolt, ahol Zaphod éppen Thor vállát masszírozta.

El se hiszem, hogy ezt csinálom, gondolta, de nem túl hangosan, nehogy a lába meghallja és megforduljon.

– Olyan rég nem ütöttem meg igazán senkit – mondta Thor. – Gyakorolnom kéne, tudom, de az ember ellustul. Szép ívben lendítettem, lassítva klasszul néz majd ki.

– Meghalt?

Thor az ég felé fordította fülét. – Nem. Hallom, hogy köhög. De csúnyán megsérült. Már nem az, aki volt. Még egy ütés elég lesz.

Ford Arthurral egyszerre érkezett meg.

– Hé, srácok, ez már nem buli.

Thor sóhajtott. – Tudod, éppen erre gondoltam. Ha lenne küzdelem vagy valami, hősi harc, de ez csak annyi, hogy én, a nagy fickó verem ezt a kis fickót.

Arthur karba tette a kezét és apupillantással nézett Zaphodra. – Úgy van, éppen ezért most azonnal vége.

Zaphod farkasszemet nézett vele. – Az arcjátékot játszod? Nincs pislogás, ugye?

– Nem, Zaphod, ez nem játék. Kimókáztátok magatokat. Ideje befejezni.

– Szeretném. Őszintén mondom, de sok múlik ezen a harcon. Thor egész karrierje, az én tizenöt százalékom. Sajnos Wowbaggernek mennie kell.

– Ne felejtsd a Nagyseggű dolgot.

Arthur elsápadt. – Ford! Miért hozod elő?

– Bocs. Nem segített, mi?

Arthur egyre jelentéktelenebbnek érezte magát Thor herevédőjének árnyékában, de kitartott.

– Az a helyzet, Zaphod, Mr. Thor, az a helyzet, hogy Trillian megkedvelte Wowbaggert. Sőt több ez annál. És a lányának milyen apja lennék, ha nem próbálnék beavatkozni az ő érdekében?

Thor a homlokát ráncolta. – Miért tűnsz egy kicsit ismerősnek? Általában semmi nem kicsit ismerős nekem: vagy tudom, vagy nem.

Arthur lábai szerették volna átvenni az irányítást és gyorsabban futni, mint amikor azért sprintelt, nehogy az anyja elolvassa a titkos spirálfüzetét a kivágott képekkel a Kék Péter gyermekműsor szereplőiről.

– Beszéltünk már. Egy partin. Fel akarta szedni az egyik barátomat.

– Felszedni? Hogyan felszedni?

– Tudja, van, amikor felemel valamit a földről.

– Ja.

– Hát nem úgy.

Thor megdörgölte a homlokát, mintha még mindig másnapos lenne. – Így már értem. Annyi agysejtet elvesztettem azon a bulin, amennyi a Birodalmi Kormánynak egy évszázadig elég lenne. – A Villámisten oldalt lépett. – Jön lefelé.

– Megtetted, amit tudtál, földlakó, és gratulálok – csattant fel Zaphod. – Most lépj le, hogy az ügyfelem is megtegye, amit ő tud.

– Nem mehetek el, Zaphod – makacskodott Arthur. – Soha nem tudnék Trillian szemébe nézni. És te sem fogsz többé aludni, ha ezt végigcsinálod.

– Az én lelkiismeretem tiszta lesz.

– Én nem a lelkiismereted miatt aggódnék.

Zaphod értetlen képet vágott. – És mi miatt kéne aggódnom? Bökd ki. Tudod, hogy nem tudok a sorok között olvasni.

– A helyedben amiatt aggódnék, hogy Trillian megkeres és szuronyt döf a lapockáim közé.

Zaphod megborzongott. – Óóó. Megtenné, mi? Szinte látom. – Hillman Hunter felé sandított a partvonalon. – Ígértem ennek a fickónak egy halált. A Földről való, és tudod, azok milyenek. Csak a vérontás számít nekik.

– Ez nagyon nem igaz, Zaphod. Nem mind vagyunk vérszomjas szörnyek.

Zaphod horkantott. – Ó, nem? Hogyhogy felrobbantottad az egész bolygót?

– Én nem robbantottam fel a bolygónkat! Ti voltatok. Ti, idegenek!

– Na, végre jutunk valamire. Kezdjük látni a problémáidat.

– Az én problémáimat? Te akarsz valakit megöletni, csak mert nagyseggűnek hívott.

Zaphod elsápadt. – Minek hívott?

Arthur Thor térdéhez fordult. – Maga pedig meg akar ölni valakit egy állásért.

– Nekem hiába beszélsz – pödörgette befont szakállát Thor. – Semmire nem becsülöm a halandók életét. Ami engem illet, nekem annyira vagytok fontosak, mint a hangyák. És nem a nagy ijesztő mutáns hangyák, csak a normál hangyák. Őszintén szólva túlságosan lefoglal a saját karrierem visszaszerzése, hogy egyes életekkel törődjek.

– Különben sem igazán gyilkosság ez, nem igaz? – mondta Zaphod olyan lekezelő hangon, amitől a Nagyarc-mutató rózsaszín ektoplazmái heves ugrálásba kezdtek volna. – Ő akarja, hogy megöljük.

– Már nem – mondta Arthur.

– Komolyan? Biztos?

Thor tett egy lépést hátra. – Kérdezzük meg tőle.

Wowbagger olyan erővel csapódott a földbe, hogy halhatatlansága kiugrott belőle, akár egy szellemkép, s csak egy összetört halandó maradt egy kis lyukban.

– Aú. Ez… Aú… Van valakinél fájdalomcsillapító?

Ford előhúzott egy törülközőt a szütyőjéből. – Szívd meg a csücskét – tanácsolta. – Az a kék csík kicsit tompítja a fájdalmat.

Thor felemelte a Mjöllnirt. – Akarsz még valamit mondani az utolsó szó jogán?

Wowbagger kiköpte a törülközőt. – Az alku nem áll. Élnem kell.

– Aha, na tessék – mondta Arthur. – Élni akar. Nem ölheti meg.

Thor kuncogott, ami úgy hangzott, mint amikor egy nagy medve a torkát köszörüli, azt a torkát, amivel nemrég nyelt le több jól táplált embert.

– Nem-e? Ki mondja ezt? Te?

Hirtelen Trillian jelent meg, elcsörtetett a férfiak mellett, és térdre rogyott Wowbagger kráterénél.

– Nem. Én mondom, te nagy szörnyeteg. Szeretem ezt az embert, idegent vagy micsodát, és te nem fogod elvenni tőlem.

– Terád halványan emlékszem – mondta Thor, de nem csapott le. Annyira volt előrelátó, hogy sejtse a médiavisszhangját annak, ha a földbe döngöl egy védtelen nőt azért, hogy megöljön egy emberroncsot.

– A Zarkba, Zaph – morogta. – Ez szívás. Annyira reménykedtem.

Zaphod a fogát csikorgatta. Csak ki lehet nyerni valamit ebből a helyzetből is. – Akkor legalább tagadd meg a Sajtot.

Wowbagger köhögött és nyögött. – Nem gond. Utálom a sajtot.

Kevéssel is beérem, gondolta Zaphod. Karját prédikátorpózban magasba emelve a tömeghez fordult.

– Wowbagger legyőzetett! – kiáltotta. – Megtagadta a Sajtot, és elfogadta Thort istenének.

Hillman Hunter a levegőbe bokszolt, Buff Orpington pedig belevetette magát egy rakás tiromancer közé és ütött, akit ért.

Zaphod lazított. Helyes. Lázongás. A lázongás mindig nekem dolgozik. A Káosz eszköze vagyok. És a Pusztításé. Ez a két isten tud a legjobban kis hangközben énekelni az univerzumban. Talán le kéne kötnöm őket Thor mellé háttérvokálnak.

Trillian megcsókolta Wowbagger homlokát, és letörölte a kéken izzó vért a szájáról.

– Velem maradsz?

Wowbagger elmosolyodott, de megbánta. – Ameddig tudok. Az a kalapács kiverte belőlem a halhatatlanságot. Nem nagy élethossz maradt.

– Az is elég lesz – mondta Trillian, és intett gyermeke apjának, hogy segítse ki gyermeke mostohaapját a kráterből.

Vakta mindezt oldalról kísérte figyelemmel. Még nem állt készen az ölelkezésre.

Ez most a sötét anyag? Vagy én?

A gondolat egy futó pillanatig aggasztotta, de hamarosan felülírta az ötlet, hogy a helyzetet kihasználva kizsarolhatna valami jó kis ajándékot Arthurból.

Arthur. Semmiképp nem apu. Esetleg apa.

Miután Trillian és Wowbagger elbúcsúztak, Thor visszavitte a volt halhatatlant a Tanngrisnirhez, a hajó komputerének nagy örömére.

– Hahó, Thor. Hiányoztál.

– Bocs a komputerért emberek – mondta Thor málén a félig halott férfinak a karjában és a félig halott férfi kezét szorongató nőnek. – Apa úgy programozta a hajót, hogy imádjon engem, és a varázsszemével pecsételte le a programot, nem tudtam kitörölni. Ezért is adtam el ezt a vödröt. Különben is minek nekem hajó? Itt a Mjöllnir.

– Itt vagyok – mondta a hajó. – Minden szót hallok, babám. De megbocsátok.

– Oké. – Thor gyorsan letette Wowbaggert egy ágyra, ami a padlóból emelkedett ki. – Egy hétig maradjon plazmaágyban, és olyan egészséges lesz, amilyen halandó csak lehet.

– Halandó – krákogta Wowbagger. – Biztos, hogy ezt akarod, Trillian?

Trillian prüszkölt. – Megteszi.

– Remek. – Thort hirtelen elfogta a klausztrofóbia. – Akkor itt hagylak benneteket. Várnak egy banketten… valaki egy nagy marhát tett a barbecue-ra. Érezzétek jól magatokat.

– Ne! Ne hagyj el! – jajongott a hajó.

– Mennem kell – mondta Villámisten és kiviharzott a hajóból.

– Ne-e-e-e-e – jajveszékelt a komputer. – Ne-e-e-e-e-e. Megint?

Trillian az asztrofizikai tudását és az Arany Szíven szerzett tapasztalatait bevetve gyorsan a levegőbe emelte a Tanngrisnirt.

Wowbagger máris kezdte jobban érezni magát a plazmagubóban.

– Hová megyünk? – kérdezte.

A válasz egyszerű volt. – Valahová együtt.

Wowbagger nevetett, bár nem büntetlenül. – Romantikus. Mindig ilyen vagy?

– Majd kiderül, nem igaz? – felelt kérdésre kérdéssel Trillian. – Végtelen sok időnk van.

– Nem igazából nincs, viszont ami van, az drága.

Trillian a szemét forgatta. – Jézusom, már émelygek ettől az enyelgéstől.

– Én is. Elmenjünk sértegetni valakit?

– Azt hittem, sose kérdezed meg.

– Jártál már a Stryk Lycomdan Tsing Furmányos Féreglyukaiban?

– Nem. Milyen lények lakják?

– Köcsögök. Tiszta seggfejek.

Trillian lefuttatott egy keresést a Galakt-O-Térképen. – Akkor mire várunk?

Kiválasztott egy izzó pontot a képernyőn, és a Tanngrisnir eggyé vált az éjszakai égbolttal.

11

A Puszta Formalitás

bürokratamarán osztályú vogon hipertéri űrhajó

A hipertér megköszörülte a torkát és kiköpött egy vogon bürokratamaránt a szatén űr tiszta vásznára 0,01 parszekkel túl a Nano légkörén. A Puszta Formalitás gyomrában a Bürokratikus Csapatok háromezer tagja esett ki hiperűrbölcsőjéből és dörzsölgette pocakján az öv okozta dudort.

Prostatikus Jeltz ért elsőnek posztjára, s az instant evolúció nyugtalanító kábaságát azzal igyekezett elűzni, hogy ököllel csapdosta a gombokat és üvöltözött lomha alárendeltjeivel.

– Ne olyan lajhárosan, semmirekellő katymarkodók – nógatta őket. – Mutassunk egy kis krúmpsztot. Órára fizetnek minket, atomórára, ami egy másodpercet se késik.

A legénység nyögve krúmpsztolt és elnyámmogta magát a posztjára, ellenszenvüket kábán a lenti bolygó ellen fordítva.

– A hiptertér olyan mint egy üdülés – mondta Jelzt –, ott nem lehet élni. Szóval felejtsük el a hamis kényelmet.

Alig akadt kényelem a Puszta Formalitás fedélzetén, sem hamis, sem másmilyen. A legénység számára a puha bútor verboten volt, nehogy elpuhuljanak. Márpedig egy elpuhult vogonnak annyi haszna van, mint egy kakabotnak egy bancaszlalom versenyen.

Útikalauz-jegyzet: Egy korosodó konstans egyszer dacolva az előírásokkal két pihe párnát ültetett be a fenekébe. Szerencsétlenségére Rhiis Bhuurosh dzsungelvárosban összeszedett egy széllel utazó mikroszkopikus parazitát, ami elevenen felfalta, kezdve a töméssel. A parazita a vogon cirkáló hat fedélzetét ütötte ki, míg végül a hajómenzán az ebéd megölte.

Jeltz széthajtotta állkapcsát, hogy Mownért kiáltson, de szeme sarkából meglátta, hogy az apró konstans már ott van a könyökénél.

Grrmmmm, gondolta (a vogonok még gondolatban is morognak). Ez a fiú pokoli gyors a fajtánkhoz képest. Ez jó vagy rossz?

Úgy döntött, ezt csak később veszi fontolóra. A prioritás most a földlakók kiirtása. Jeltz neheztelése igencsak megnőtt ez iránt a faj iránt, s a hipertéri transzban több mészárlási tervet kidolgozott. Ezúttal nem lesznek túlélők.

– Ezúttal nem lesznek túlélők – nyugtatta meg Mownt, ha a fiú esetleg azt hinné, apuból szivárog a krúmpszt.

– Badabingó – mondta Konstans Mown.

Jeltz a homlokát ráncolta, habár a sok húsredővel ezt csak közeli hozzátartozó tudta volna leolvasni. – Hogy?

– Badabingó. Ez egy kifejezés. A Blagulon Kappan használják, úgy tudom.

– Kifejezés! – buborékolta Jeltz, egy teljes oktávval szokásos hangja fölött. – Mi nem használunk kifejezéseket!

Mown tett két gyors lépést hátra, de nem esett el.

– Természetesen nem. Köszönöm a feddést, Ap… Prostatikus. Szerencsés vagyok, hogy ilyen példaképem van.

Jeltz megenyhülve huffogott. – A kifejezések, a szlogenek általában csak költői vagy ironikus összefüggésben tolerálhatok. Például amikor torpedókat küldtem a Foliavintus ökobolygóra, azt mondtam: „Ne felejtsék el újrahasznosítani az elektronikus berendezéseket.”

– Ördögi, Prostatikus.

A vogonok olyan erőtlenül fogják fel a humor lényegét, hogy Jeltz tovább magyarázott: – Ez vicces volt a maga gonosz módján, mert a „Ne felejtsék el újrahasznosítani az elektronikus berendezéseket” egyben közérdekű kormányzati szlogen is volt a Foliavintuson.

– Á, értem.

– Ráadásul, ha ezeket a robbanó elektronikus eszközöket egyszer már felhasználták, nem lehet őket újrahasznosítani. Sőt semmilyen elektronikus eszközt soha többé. Értve?

Mown bőre smaragd-sápadt volt. – Igen, értem az összes szintet.

Jeltz próbaképpen megrezgette a fejét, és örömmel tapasztalta, hogy a hiperboldogság teljesen elmúlt.

– Gondoljatok keserű gondolatokat – tanácsolta legénységének az interkomon át. – Keressetek valamit, amit utálhattok, és hamarosan újra a régiek lesztek. Javasolnám a földlakókat itt ezen a parányi bolygón alattunk. A megsemmisítési parancsuk okozta sok vesződség miatt jócskán meg is érdemlik a dühünket.

Úgy tűnt, a legénység megfogadta a tanácsot, és a Puszta Formalitás hamarosan dübörgött és dibdobogott a baljós hangoktól, ahogy a torpedócsöveket megtöltötték, és a plazmaágyúkat célra állították.

– Csillogj, csillogj, bolygóka – szavalta Jeltz.

Lenézett Mownra.

– Rím?

Mown foga csikorgott, ahogy gondolkodott. Tudta, mit várnak tőle.

– Öhm… Szétrobbantunk aprókra.

– Remek, fiam – bugyogta Jeltz. – Néha már-már boldoggá teszel.

Cong városa, Innisfree, Nano

A bankett-teremben Thor és Zaphod hónaljukig voltak a hálabüfében, teljesen nem véve tudomást az úgymond fentről érkező pusztulásról. Mármint a fentről tekintetében úgymond. A pusztulás nem volt nyelvtani kérdés.

– Csodálatos volt, uram – mondta egy amegliai marha, miközben egyik patájához kötözött fakalapáccsal puhította a hátsófelét. – Ahogy azt a nagy kalapácsot kezelte! – Utánozta Thor végcsapását a klopfolóval. – Lúdbőröztem, komolyan.

Thor megpödörte egyik szakállfonatát. – Igazán? Nem játszottam túl? Egy modern istennek talán vissza kéne vennie a melodrámából.

Zaphod bukkant elő egy gégepukkasztós korsóból. – Baromság, öregem. Totál leverted a fickót. Aztán az utolsó pillanatban megkegyelmeztél. Abszolút zseniális. Tanítani lehetne.

Thor eltakarta kezével száját és úgy suttogta, hátha mikrofon van valahol: – Be kell vallanom, Zaph, igazad volt. Most, hogy ezek az emberek imádnak, mindjárt valóságosabbnak érzem magam, sokkal elevenebbnek, mint a zenésznapok óta bármikor. Komolyan úgy gondolom, hogy magam mögött tudom hagyni a régi rossz napokat.

– Visszatértünk, bébi. A vallás az új ateizmus. Aztán ha egyesítettük az összes telepest a hit zászlaja alatt, még mindig ott marad nekünk egy egész univerzum. Gondolj bele, hány apró kalapácsot el tudunk adni szuvenírnek.

– Ismerek egy tagot Asgardon. Egész rakás tünde dolgozik a kovácsműhelyében. Csak odaszólok, és már ontja is a kis Mjöllnireket.

Zaphod beledugta karját valamibe, ami vagy szójaleves volt, vagy félig telt köpőcsésze. Mindenesetre nagy lelkesen lenyalta az ujjait. – Ez a beszéd, Thor. Az idő egy kerék, és megint ideértek a régi szép napok.

– Szép mondás, uram – bókolt a marha. – Nagyon passzol a helyzethez. Mit szólna egy finom bifsztekhez? Lehet vagdalt hús is, ha nem szeret rágni.

Zaphod elengedte a füle mellett. – Kell nekünk egy nagy dobás. Wowbagger legyőzése elég egy-két kolóniának, de ha újra akarjuk éleszteni a karrieredet pár galaxisban, ahhoz kell még egy gégészi dobás.

– Azt akarta mondani, hogy gigá… – kezdte a marha, aztán befogta, mert rájött, hogy ha kijavítja a vacsoravendéget, az nem fogja segíteni, hogy leöljék és megegyék végre.

Zaphod már teljes menedzseri módban volt. – Nem is tudom. Mondjuk, van egy járvány.

Thor nem volt meggyőzve. – Ne már, Zaph. Egy járványt nem tudok megállítani egy kalapáccsal.

– Oké. Aszály. Át tudod tömi a követ egy föld alatti folyóig.

Thor felvett egy marhát, és bekapta, alig adott időt az állatnak, hogy elhörögje háláját.

– Nem tudom. Manapság elég jó geológusok vannak. A föld alatti folyókat meg nem nehéz megtalálni.

– Akkor valamit sáskákkal. Vagy vulkánokkal. – Zaphod felmászott az asztalra, hogy Thor szemébe tudjon nézni. – Itt a lehetőség, amire vártunk. Nagyobb leszel, mint valaha. Érzem.

– Gondolod? Komolyan?

– Abszolút.

A bankett-terem ajtaja kinyílt, Hillman Hunter dugta be a fejét a résen.

– Hogy vagyunk, pocakos jótevőim? – dalolta. – Bepiálva fejtetőig és készen a dologra? Itt van a hivatalos istenszerződés.

Zaphod megnyugtatóan bólintott kliensének. – Rendben van, megnéztem. Szabvány istenmunkák.

– Ünnepek? – kérdezte Thor.

– Harminckettő. És még kettő minden halandóval fogant gyerekért.

Thor elégedett volt. – Jó üzlet.

Zaphod egyik kezét az isten óriási vállára tette. – Nekik a jó üzlet, ezt sose feledd.

Hillman előreszambázott, balra-jobbra dülöngélve, minden lépésnél a homlokához nyúlt.

– Hogyan közeledik az ember egy istenhez? Próbálom kitalálni.

– Tetszik a fejérintés – mondta Thor. – De veszítsd el ezt a tántorgás!

– Nekem csinálhatod a tántorgást, ha akarod – mondta Zaphod. – Én is érdemlek némi imádatot, nem?

Hillman felkapaszkodott az asztalra, és átadta a szerződést.

– Maga jó fazon, Mr. Beeblebrox. Amire csak szükségünk van, elhozza a csodálatos hajójában. Néha arra gondolok, ha sosem jött volna ide, nem lenne szükségünk semmire.

Ennek a kijelentésnek a fullánkját még Zaphod is megérezte.

– Hé, Hilly, mi ez ceruzával a lap alján? Ezt most írtad ide?

Hillman elővette legjobb manóalakítását. – Szent Paláver, az semmiség. Csak egy biztosítózáradék. Csak az áll benne, hogy a rezidens isten, ez esetben Thor felelőssége megvédeni a bolygót bármely idegen támadástól. Tudja, nagy lézerektől meg atomoktól meg ilyenektől.

– Nem gond – mondta nagylelkűen Zaphod. – Nem valószínű, hogy még pár száz évig bolygóvédelemre szorulunk itt a végeken, nem igaz?

Hillman ujjai táncot lejtettek és az ég fele sandított.

– Hát, sose lehet tudni.

A Puszta Formalitás

Prostatikus Jeltz feltekertette székét, hogy fedje hátsóját, majd súlyát a hidraulikus oszlopra bízta. Ahogy hátradőlt, sziszegés hallatszott, amiről mindig állította, hogy a szék.

– A székem kissé nyirkos – morogta.

– Nagyon sajnálom, Prostatikus – bugyogta Konstans Mown, aki annyira Jeltz könyökéhez nőtt, mint maga a könyök. Sőt, amikor Mown nem lebegett vesemagasságban, Jeltz vákuumot érzett a fejében oldalt.

Túlságosan rábízom magam arra a fiúra, gondolta. Ideje elküldeni valami kellemetlen helyre.

– A székemnek rendkívül nyirkosnak kell lenni, ha nem egyenesen lucskosnak. Nagyon jól tudja, Konstans, hogy utálok nyikorogni.

– Azonnal gondoskodom róla.

Jeltz egy ujját felemelve megállította. – Állj. Előbb a munka, aztán a szék. Inkább kidörzsölődöm, csak ez a munka legyen elvégezve.

– Ez az, uram. Maga a krúmpsztos.

A hajóhíd lassú, görcsös mozgástól bugyogott, ahogy a vogonok nekikészülődtek a feladatnak olyan gyorsan, ahogy ormótlan testük engedte.

Útikalauz-jegyzet: Egy friss maximegaloni közvélemény-kutatás a vogonok agilitását egy szintre értékelte a Pengefej–IV ardnuffjaiéval. A vogonok boldogan voltak egy szinten bárkivel, míg rá nem jöttek, hogy az ardnuffok gigantikus kúszólábú egyhüvelyesek, akik egy olyan holdon élnek, melynek gravitációja épp csak arra elég, hogy ne pogózzanak el az űrbe. Két másik maximegaloni statisztika aztán dobott pár vigaszcsontot a vogonoknak, melyek szerint benne vannak az öt legtöbbet utazó fajban és egyértelműen elsők a legkönnyebben felismerhető körvonal terén.

Ajánlott olvasmány:

A teljes maximegaloni statisztikák 1–15 000 kötet

és

Bevezetés a teljes maximegaloni statisztikákba 1–25 000 kötet

Jeltz egyik szemét a főképernyőre szegezte, a másikkal a hidat pásztázta, mely okuláris képességet azért fejlesztette ki, hogy félszemmel tudja tartani a legénységét. Egy kis kék világ lógott az űrben előtte, szakadozott felhőkbe bugyolálva, valószínűleg tele egészséges fajokkal, akik tobzódnak a boldogságban, hogy élhetik egyszerű életüket ezen a háborítatlan bolygón.

Háborítatlan. Nem sokáig.

– Végre – mormolta Jeltz. – Végre, valahára és végezetül elkerülhetetlenül.

– Végre – visszhangozta Konstans Mown. Igazi visszhang volt, gyenge és remegős.

– Mit mond a hajó, Konstans?

A vogon bürokratamarán bámulatos jármű volt, már annak, aki benne dolgozott. Aki kívül dolgozott rajta mint lemezvakaró vagy hajtóműkurkászó, az megvakulhatott vagy akár meg is őrülhetett a szerkezet puszta szimmetrofóbiájától. A legtöbb jármű biccent a szépség felé, még ha kurtán és barátságtalanul is. A vogon hajók nem biccentettek a szépség felé. Símaszkot húztak és kirabolták a szépséget egy sötét sikátorban. A szépség szemébe köptek, és átverekedték magukat esztétikai és aerodinamikai elképzeléseken. A vogon cirkálók nem annyira repültek az űrben, mint inkább megbecstelenítették és félredobták. Belül azonban a vogon hajó úgy meg volt pakolva csúcstechnikai kütyülógiával, mint egy átlagos csúcstechnikai kütyülógiai kutatóintézet. Még a Striterax Titán Páncélördögeinek jól felcsutkányozott harcibusza is lehúzódott volna elengedni egy vogon cirkálót, a Puszta Formalitás pedig a legcsúcsabb volt, a legdögösebb hajó a telepen. Szépségversenyt nem nyert volna, de azt bármikor kiszámítja, hogy hány lápidisznó harap egymás lábába az univerzum túlsó felén. És hogy azok a lápidisznók hány tetűt szállítanak a hátukon. És a tetűk vércsoportját is. Aztán megöli a tetveket mikrookos bombával.

Konstans Mown elvonszolta magát áhított helyéről a prostatikus könyökétől, és a fő kijelzőpanel fele lódult. Nem volt semmi szükség a lódulásra, úszhatott volna kecsesen, de minden nap emlékeztették rá, mit tesznek a vogonok azokkal a fajokkal, akiknek van pofájuk fejlődni.

Lódulás közben Mown gondosan szemmel tartotta a többi konstanst a hídon, hátha egyikük el akarná orozni könyöknyalói helyét. A vogon seregben a feljebbvalónak való beakasztás elfogadott gyakorlat volt. Csupán egyetlen finom információszilánkot kellett beadni a Prostatikusnak, és Mown máris azt veszi észre, hogy ráléptek és lefokozták a kurkászosztagba. Mown úgy érezte, nem tudna elviselni egy olyan életet, amelyben deprimáltan, kívülről kell néznie a hajót.

A panel a hajó bal felén egy egész falat elfoglalt. Tucatnyi egymást fedő gázképernyőből állt, melyek mindegyike folyamatosan frissített adatokat mutatott. Mown valamit keresett a képernyőn, ami megmentheti a földlakókat. Hazudni nem volt értelme, mivel a kijelzők idiótabiztosak voltak, ami körültekintő húzás volt a tervező részéről, mivel a legénység zömében idiótákból állt. Könnyebb volt vogonnak lenni, ha idióta valaki.

Kell hogy legyen valami, gondolta Mown. Nem akarom megölni ezeket az embereket. Kérdezni akarok tőlük a country zenéről. És talán megölelni egy ausztrál hölgyet. Azok olyan napbarnítottak.

A kijelzőkre pillantott. A földlakók a Nanón vannak, ez kétségtelen. A komputer több mint kétezer humanoidot talált a felszínen, minimum tíz százalékuk földlakó. A DNS- és agyhullámvizsgálat megerősítette származásukat.

– Na? – huffogta Jeltz. – Halljuk a jó hírt, Konstans.

– Földlakók. Kétszáznál is több. Öt a méhben.

– Csillogj, csillogj – búgta Jeltz. – Kérek egy torpedótervet, tüzér.

– Várjunk!

Mown önkéntelenül mondta ki, mielőtt átgondolta volna.

Szinte komikus csend állt be a hídon. Mownnak úgy tűnt, még a műszerek is halkabbra vették a csirpogást és türcögést. Szeme sarkából úgy látta, a bolygó megállt.

– Várjunk? Azt mondta, hogy várjunk, Konstans? – Jeltz hangja most simább volt, mint egy üveges óceán, és veszélyesebb, mint egy üveges óceán két villáskulcsfejű cápával a felszín alatt. Két jó éhes cápával, akiknek eleve bögyükben vannak a környezetükbe bepofátlankodó szárazföldi patkányok.

Jeltz mindkét szeme Mownba mélyedt. – Miért mondta, hogy várjunk? Nem akarja, hogy befejezzük a küldetést, Konstans?

Mown úgy érezte, hogy sav kavarog a gyomrában. És nem a jó fajta sav.

Egy szó. Egy szót mondott, és az életének, a karrierjének vége.

– Nem úgy értettem, hogy várjunk mint olyan.

– Nem mondta, hogy várjunk?

– De. De mondtam.

– Szóval azt mondta, várjunk, de nem úgy értette?

– Igen, Prostatikus. Pontosan.

– Ez zavaró, Konstans. Elvárom a legénységemtől, hogy úgy értse, amit mond, ahogy mondja.

– Én úgy értettem – mondta elgyötörten Mown.

– Szóval úgy értette, várjunk?

– Nem, apu! Nem.

A legnagyobb szabályszegés! Családi kötelékbe kapaszkodni kegyelemért. A vogon csak egy dologhoz hű: a munkájához.

Prostatikus Jeltz törzse visszafojtott haragtól bubogott, s fülén tutuló hang szökött ki.

– Hát akkor, fiam. Ha nem úgy értetted, ahogy mondtad, nem sok hasznodat veszem a hajón. Bent legalábbis.

Mown térdre esve könyörgött: – Még egy esélyt, Prostatikus! A még egy esély hagyomány.

Jeltz alsó ajka kidudorodott, akár a hasán fekvő napfóka. Az egy esély valóban hagyomány. Ő maga is kapott egy esélyt mentorától, Terep Prostatikus Dagadék Rowlstól.

Útikalauz-jegyzet: Jeltz első útján a könyökposzton, Dagadék Rowls hüvelyklenyomatát egy BD140565 helyett tévesen egy BD140664 nyomtatványra nyomta, ami a vártnál nagyobb lelkesedést váltott ki, mivel a BD140565 légkör elkobzási parancs volt, míg a BD140664 filmkölcsönzési késedelmi díj. Lényegében egy diák a Blagulon Kappáról elaludt és elfelejtette visszavinni a Szentjánosbogár Hadurak Királya II-t, aztán egy haldokló bolygón ébredt, harminc másodpercnyi életkilátással.

Az öreg Dagadék Rowls nem volt nagyon kemény velem, emlékezett Jeltz. Sőt jót nevettünk az egészen.

– Jól van, Mown. Még egy esély.

Mown vérnyomása lassított pár loccs per másodpercet. – Kitétel?

– Van. Kell nekem egy rím arra, hogy erőszakos elnyomás. És nemcsak végrím, belső rím is.

Mown láthatatlan szavakat pötyögött a levegőbe. – Ööö… evő após unyokás…

– Szaporán, fiú. Szaporán.

– Erdőlakós benyomás.

– Magyarázat?

– Művészeti forma a Brequindán. Pantomim, amiben a művész fagyott bokrot alakít.

– Csak nem? Ha gondolod, hogy… Tényleg?

– Tényleg. Utána lehet nézni… ha gondolja, Prostatikus.

Útikalauz-jegyzet: Az Erdőlakós Benyomás valójában egy versenykategória volt a Brequindai Művészeti Vásáron. A több egymást követő győzelem rekordját egy fiatal színész, Mr. E. Mowt tartotta, aki azt állította, az a titka, hogy télen a levélzetben alszik. A nyolcadik címét már nem nyerhette meg, mert aprítóba dugták a fatolvajok.

Jeltz megemésztette ezt az ötletet, és fejben átvette a verset. Nem rossz. Biztos büfibukta, de a vers már amúgy is hajlik az abszurd felé.

– Jól van, Konstans, talpra. Adok egy esélyt. Használd arra, hogy elmondod, miért utasítottad a tüzéreimet, hogy várjanak a torpedókkal.

Mown vérpumpája ismét rákapcsolt, és a kijelzőkhöz tántorgott. Úgy lógtak fölötte, akár egy locsogó hullámhegy. Keresett valamit, bármit, ami igazolhatná önkéntelen parancsát.

Nem volt a képernyőkön más, csak szívverések és vérnyomások és tumorok és kalciumhiányok. Semmi különös. Aztán észrevett egy furcsán érthetetlen bippegést az egyik szerzeményben. Mown ráközelített, életfunkciókat ellenőrizendő, de minden sugár visszapattant, méghozzá fityiszmányos információ nélkül.

Megváltás.

Mown újult önbizalommal visszaiparkodott singcsonti pozíciójába.

– Prostatikus.

– Remélem, jó hír. Mert tucatnyi buzgó guzgó boldogan ölne érte, hogy mellettem állhasson. Mármint téged ölne, teszem hozzá.

– Ez jó hír, Prostatikus. Meg tudom magyarázni a cselekedetemet.

– Az pompika, Mown. Szóval azért utasítottad tüzéreimet, hogy várjanak a Feleslegesen Fájdalmas Lassú Halál torpedókkal, mert…

– Mert a torpedó nem elég, uram.

– Ne húzd az idegeimet, Mown.

– Nem elég, mert van egy halhatatlan a felszínen. Egyes osztályú.

– Biztos?

– Abszolút. Tévedés kizárva. A pásztasugarak visszapattannak róla, uram.

Vissza kell vonulnunk, gondolta Mown, és ellenállt a kísértésnek, hogy boldogan szökdécseljen (a boldogság kifejezetten tiltott lévén a fedélzeten, a szökdécselés pedig általában lehetetlen). Nem tudunk védekezni egy isten ellen.

– Egy isten – mondta ki Jeltz, összecsapva a tenyerét.

Összecsapva tenyerét ijedtében, remélte Mown.

Esély elmenekülni, amint beindítjuk a hajtóműveket, gondolta Mown, az optimista.

– Tüzér, a jelemre tüzelés a halhatatlan irányába.

Mown megköszörülte a torkát. – Uram, a torpedóink nem ártanak egy istennek.

Jeltz megkísérelt egy ravasz vigyort, fél kancsó nyállal áztatva el Mown. – Ártani talán nem ártanak, de elvonhatják a figyelmét.

– Elvonni a figyelmét?

Jeltz önelégülten élvezte ezt a papagájságot. – Igen, fiam. Elvonjuk ennek az istennek a figyelmét, akárki legyen is, a titkos kísérleti fegyverről, amit most töltünk be gondosan egy csőbe.

– Kísérleti fegyver? – nyekegte Mown.

Jeltz kacsintott. – Titkos kísérleti fegyver.

Nano

Arthur Dent klassz ruhát választott magának a Nu Top Manből, és igencsak élvezte azt az egyszerű örömöt, hogy felnőttruhát viselhet, noha biztos volt benne, hogy ha Vakta a könyökénél van, az egyszerű örömök rövid életre vannak ítélve.

– Ez a hely nem éppen a Galaxis politikai központja – mondta Vaktának. – De legalább nincs rohangálás meg sikoltozás.

– Nem, még nincs – felelte a lánya. – De biztosan mindjárt ránk hozod a végzetet. Az a sorsod, hogy kozmikus Jónás légy.

Arthur nem állt le vitatkozni. Nem volt érve.

Vakta és Arthur egy padon ültek a John Wayne téren, házi fagylaltot ettek John Wayne „Bokszoló Sean” szobrának árnyékában.

– Itt letelepedhetünk. Lakhatsz velem, vagy ha akarsz, Trilliannel, amikor visszajön a mézeshetekről. Vagy mindkettőnkkel. Amit akarsz. Most van választásod.

Vakta érezte a mellkasát melengető elégedettséget, de küzdött ellene.

– Nem tudom, szabad-e egyáltalán fagyit ennem. Ez tej, nem? Az közel van a sajthoz. A tiromancereknek nem tetszene, és tiszteletben kell tartanom a hitüket.

– Szóval az összes tejtermék tabu? Az nem lesz egyszerű. A tehenek össze lesznek törve.

Vakta nem hagyta abba az evést. – Kéne írnunk valami listát, szerintem. A turmixról nem mondok le. Csak most szoktam rá.

Arthur hátradőlt, arcát a nap felé fordította. – Reggel láttam Aseed Prefluxot kijönni egy pékségből egy négysajtos quiche-sel.

Vakta mézes vaníliát köpött. – Micsoda? Azok után, amiért harcolt? A kétszínű!

– Azt mondta, valakinek viszi. Hogy nem neki lesz.

– Majd beszélek vele.

– Vakta. Sajnálom, hogy nekem kell ezt mondanom, de még tinédzser vagy. Eltelik még pár év, mire átveszed az irányítást a bolygó fölött.

Jó észrevétel volt, és Vakta emlékezetében a volt Galaktikus elnök el is ismerte, míg a tinédzser nem akarta.

– Talán, de eljutok odáig, hidd el.

– Elhiszem.

A tér kezdett megtelni az ebédelőkkel, állítólagosan boldog emberekkel, akik meg sem próbálták megölni egymást.

Meddig tarthat ez?, töprengett Arthur. Amíg valaki úgy nem dönt, hogy a gomba isteni eredetű, és nem szabad feldarabolnunk.

Ford jelent meg a tér túlsó felén, áttolakodott a tömegen, jó hasznát véve éles könyökének. Ahogy közeledett, Arthur felismerte az arckifejezését.

– Ezt nem hiszem el – csapta a fagyit földhöz.

– Apu! – szömyedt el Vakta. – Ott az újrahasznosító.

Arthur nem kért bocsánatot. Felállt és rálépett a dobozra.

– Nem számít, mert van egy olyan érzésem, hogy a bolygót mindjárt megsemmisítik. Nem igaz, Ford?

Ford kifulladva érkezett. Író volt, nem szokott hozzá a testmozgáshoz.

Útikalauz-jegyzet: Ford Prefect számára a testgyakorlat csúcsát az jelentette, hogy kivadássza az utolsó klippkagylót a vödörből, majd kitépje páncéljából a klippkagylótépő csipesszel. A legtöbbet akkor mozogta, amikor ultimo suprimo fokozatot ért el a Wang Do harcművészetben, a Hunian Hills üdülőhelyen való átmeneti tartózkodása alkalmával. Sajnos a Hunion Hills csak agyszörfölő üdülő, így Ford ezt a gyakorlatot pusztán a fejében végezte el. Ez a tény kínosan világossá vált, amikor a Jaglan Bétán kocsmai verekedést provokált öt újságíróval a Nagy Dudorok bigyószaklaptól.

– Vedd a törülköződ, Arthur. Mennünk kell.

Arthur szabályosan toppantott. – Tudtam. Hadd tippeljek: a vogonok korán érkeztek?

Ford elővette szütyőjéből az Útikalauzát, és ellenőrizte a Szub-Éta mérőt. – Vagy a vogonok vagy egy nagyon nagy csokiszelet.

– Ennek sose lesz vége, mi? – siránkozott Arthur. – Azok a zöld szadisták nem állnak le, amíg mi mind ki nem nyiffantunk.

Ford ujjaival alsó ajkán dobolt. – Tudod, szerintem nem engem akarnak. Csak titeket, emberféléket.

Vakta szemét ernyőzve kémlelt fel. – Nem látok semmit.

– Pedig ott vannak. Az Útikalauz sosem hazudik.

– Az a rohadt kalauz mást sem csinál, csak hazudik. Több a hazugság benne, mint az igazság.

Ford a bevett szöveggel jött: – A GALAXIS Útikalauz tévedhetetlen. A valóság gyakran pontatlan.

Arthur úgy érezte, életének jelentős százalékát töltötte azzal, hogy barátja gagyogását hallgatta, miközben egyik vagy másik világ a végét járta.

– Jól van, Ford – igyekezett továbblépni. – Mit tegyünk?

A kérdés meghökkentette a betelgeuseit. – Hogyhogy tegyünk?

– A vogonokkal. Hogyan tudjuk túlélni?

– Á, igen. Ezért jöttem ide. Láttad, ahogy átzúgtam a téren? Tisztára fel voltam töltve. Nem is érdekelt, kit döntök fel.

– Láttuk. Szóval mit csináljunk? Stoppolunk?

Ford nevetett. – Viccelsz? A vogonok azt még egyszer nem veszik be. Még a pajzsuknak is van pajzsa.

– Akkor mi legyen?

– Elfutunk az űrkikötőbe, méghozzá szaporán. Talán lesz időnk felszállni az Arany Szívvel.

– Látok valamit – mutatott Vakta az égen valamire, ami feléjük tartó csoportnyi hullócsillagnak tűnt, ahogy szinkronizált hurkokban ereszkednek az atmoszférában.

– Vagy nem lesz – mondta Ford.

Kikapta a fagyit Vakta kezéből, és lassan nyalni kezdte, kiélvezve minden cseppjét.

A Puszta Formalitás

– Rakétaholográfok? – kérdezte Jeltz. – Mit gondol, tüzér?

Egy tüzér aligha fog vitatkozni. – Miért ne, Prostatikus.

Jeltz szinte vidámnak látszott. – Miért is ne. Repülő lovakat szeretnék.

– Akkor repülő lovak lesznek – mondta a tüzér, és futtatta a programot.

– Csillogj, csillogj – duruzsolta Jeltz.

Nano

Thor hatalmasat böffentett, majd lesöpörte a morzsákat a tunikájáról. Két ujjal csettintett, mire Mjöllnir sípolt, kiugrott a fali töltőjéből, és a kezébe repült.

– Kik ezek a támadók? – kérdezte az isten Hillmant.

– Vogonok, uram, a járműfelismerő szoftver szerint. Kemény fickók. Bolygórombolás a specialitásuk.

Zaphod fel volt villanyozva. – A vogonok már itt vannak! Ez nagy buli lesz. Epikus. Totál megtizedeled azt a rakás rongylábút.

Thor próbaképpen párszor megpörgette kalapácsát. – Megtizedelem? Szerinted azt csináljam, Zaph? Előre megmondom, nem fogok többet ítélőszék elé állni. És még azt se tudjuk, mit szólnak majd a Szub-Étán a halhatatlanveréshez.

Hillman édesen mosolygott. – Nem lesz ítélőszék, uram. Egyszerűen a bolygódat védted. Benne van a szerződésben.

– Pontosan – mondta Zaphod. – Ragyogó sajtód lesz. Ha kiiktatsz egy vogon bürokratamaránt, tuti bekerülsz az összes fő csatorna hírműsorába. BBS, Orbit, Nova, sőt még a Leviatán is, pedig az egy partizán csürhe. A nagy vallások éppen annyira szeretik azt is, aki kötekedőket ver, mint a mártírokat.

Thor csinált pár repülés előtti bemelegítő gyakorlatot. – Remélem, most tudok egy jó műsort csinálni, egy kis drámát a nézőknek. Mint apa. Tudod, olyan… istenesen. Most istenesen is érzem magam.

Zaphod a combjára csapott. – Szuper. De a lét a tét, vagy mi vagy ők, szóval mozogj.

Thor a térdín nyújtása közben megdermedt. – Mozogjak? Ez parancsnak hangzott, Zaph. Az istenek nem fogadnak el parancsokat halandóktól.

Zaphod megbántódott. – Én sosem parancsolgatnék neked, ó, hatalmasság. Álmomban sem. Én csak manipulátorozlak, a te érdekedben.

Útikalauz-jegyzet: A puszta tény, hogy Zaphod Beeblebrox képes volt manipulálni valakit, sokat elárul a manipulált illető törékeny önbecsléséről. Főleg mivel Beeblebrox elnök csak előző hónapban fedezte fel magának a „manipulál” szót a „heti egy szó” önfejlesztő program részeként. Az alapigénél tovább nyilván nem olvasta.

Thor a bajsza végét rágta. – Az…?

– Az jó dolog, nagyfiú. Pozitív és tiszteletre méltó dolog.

– Biztos?

– Abszolút biztos.

– Jól van, halandó. Megmentem e bolygót a gonosztól.

Zaphod a levegőbe bokszolt. – Hallottad, Hillman? Ez aztán a szöveg. Videózni kéne a fickót.

Thor bekapcsolta a Zene-O-Menüt a kalapács nyelén, és addig görgette, míg el nem érte az „Elkalapállak”-ot. Himnusszerű akkordok zengtek fel a csarnokban.

– El… kala… pállak – énekelte teli torokból, aztán végrehajtott egy nagysebességű vertikális felszállást, csillag alakú lyukat ütve a szénszálas energiaelnyelő tetőlemezekbe.

– Menj! – kiáltotta kliense után Zaphod, s azon merengett, Thor különbséget tud-e tenni tizenöt és húsz százalék között, majd azon, hogy ő maga meg tudja-e ezt tenni. Bal Agy majd kiszámolja.

Hillman Hunter gondolatai is a pénzen jártak.

– Szent Paláver, Zaphod. Beszélj az embereddel, azok a lemezek elég drágák. Nem tudna kimenni az ajtón, egy teljesen jó ajtón, és az elkalapálni hajcihőt kint elintézni, károkozás nélkül?

Zaphod megbiccentette elárvult fejét. – Ugyan, Hillman. Ő egy isten. Az istenek nagy dolgokat csinálnak. Jó sztori lesz ez is a szent könyvben, amikor majd valaki leírja.

– Na az a könyv megmozgatna pár dollárt – gondolkodott el Hillman.

Zaphod átkarolta az ír vállát. – Exkluzív jogokat adok.

Hillman mellére szorította a szerződést. – Már megtetted, öreg.

Thor érezte a szelet a hajában és a bogarakat a fogai között.

– Szemellenző – mondta, mire egy kis kék erőtér futott le sisteregve a sisakja pereméről.

Ez az, amiért megéri istennek lenni: dacolni a gravitációval, a rugalmas haj, az izmos láb. Jó kis isteni dolgok. Ez éltette Thort. Repülni és ütni, lényegében ennyi.

Azt is szeretem, ha szeretnek, gondolta, de ezt nem mondta ki.

Valamikor régen egy isten hegycsúcsokat lovagolhatott meg és mindenféle baromságot harsoghatott, és a halandók lent a torz visszhangokat mindentudó-alapú szuperbölcsességnek értelmezték. Odin egyik története a hosszú csarnokban arról az időszakról szólt, amikor elrabolta egy halandó feleségét, és e kínt sértéssel tetézve azt kiabálta a szerencsétlen férfinak a rá jellemző durvasággal, hogy dugja fel magának.

Képzeljétek, mennyire meglepődtem, mesélte Odin azzal a szentnél szentebb Olümposzi beszéddel, amit olyan szívesen utánzott, amikor legközelebb arra járva egy templomot találtam azon a helyen a „Dugd fel tenmagadnak” felirattal. A jelek szerint ez a bölcsességhez és elégedettséghez vezető út.

És persze mindenki nevetett, kivéve Friggát, aki nem volt oda érte, hogy férje felvág a hűtlenkedésével.

Manapság viszont felvevők vannak mindenhol. Akármit mond egy isten, az egész univerzumban szó szerint idézik. Többé senkiről sem tételezik fel a legjobbat, mert semmit sem kell feltételezni. Ha egy isten azt mondja, segg, akkor mindenki segget hall, és még a háttérzajt is kiveszik. És ha egy isten azt mondja, nem tudom, azt is hallja mindenki. Loki, aki szeretett kiosonni Asgardból, hogy halandókkal bedobjon pár kriglivel hétvégente, nemcsak az adiáphoroások malmára hajtotta a vizet, de még az őrölendő gabonát is a hátán vitte nekik, amikor egy részeg estén folyamatosan csak az erekciós problémáira panaszkodott. Vagy ahogy ő finoman megfogalmazta: „A szigonyágyúmból kifogyott a szigony. Sőt már be is rozsdáik.”

Ezek után az istenek, akiknek muszklisabb volt a karjuk, mint az agyuk, azt a tanácsot kapták, hogy az univerzumot járva tartsák a szájukat, és inkább lengessék a kalapácsukat, mert egy porrá zúzott aszteroida többet mond, mint ezer szó.

És amikor összetöröm ezeket a vogonokat, gondolta Thor, az olyan kép lesz, amibe egyetlen flancos eszű csűrcsavargó sem tud rosszat belemagyarázni.

Aztán Thornak még egy gondolata támadt. Hacsak valaki valahol nem szereti ezeket a vogonokat.

Mielőtt azonban eltűnődhetett volna ennek következményein és lehetséges hatásain saját népszerűségi indexére, a rakéták első csoportja elérte. Nagyon úgy néztek ki, mint a lovak.

A Puszta Formalitás

Konstans Mown éppen darabokra hullott, bár kívülről ez nemigen látszott. Ránézésre ugyanúgy puffogott és nyálazott, mint a legénység bármely tagja.

– Istenstátusz? – kérdezte Jeltz.

– Hogy?

– Tessék?

– Hogy, uram?

Jeltz szemhéja rebegett, ahogy az orrlyukai közti laza húsredők is. – Mi az isten státusza?

Mown ráparancsolt a szemeire, hogy ne akarjanak kipattanni a szemgödréből, és a kijelzőkre fókuszált előtte.

– Gyorsan emelkedik. Jön, hogy találkozzon velünk, Prostatikus.

– Remek. Végre egy lehetőség, amikor jogosan bevethetjük a SIKET-et.

Mown általában odavolt a jó rövidítésért, de ma akár minden betű lehetett volna D mint Dermedtség, aztán Deprimálás, és végül Dögrovás.

– Folytasd, fiam. Tudom, hogy majd’ beledöglesz, hogy megkérdezhesd.

– Én szeretném tudni! – mondta vidáman a tüzér.

– A SIKET az Sajátosan Idomtalan Kísérleti Extenzív Torpedó.

Mown úgy gondolta, hogy a „kísérleti” szó egy fegyver nevében nem túlzottan biztató.

Sikerült előállnia egy ötlettel, elkeseredettségén felül emelkedve.

Mindjárt megölnek egy istent. Egy istent.

– Prostatikus, uram, nem kell szóbeli szándéknyilatkozatot tennünk?

– A földlakók már megkapták. Csak mert ezek elcsellengtek és nem hallották, nem jelenti azt, hogy értékes vogperceket kell erre elpazarolnom.

– De a halhatatlan, uram. A Rendkívüli Találkozások Külön Direktívája kimondja, hogy meg kell próbálni a kapcsolatlétesítést, mielőtt tüzelünk egy halhatatlanra.

Jeltz örült a kihívásnak. El kell agyabugyálni ezeket a fiatal kölyköket, amikor arcon vágnak a nagykönyv-szerint kesztyűvel.

Ez lesz majd a nevem, gondolta és egyből megkönnyebbült. Nagykönyv Szerint Jeltz. Tökély.

– Ez az isten agresszor. Ami érvényteleníti a külön direktívát.

Belül Mown jajongott, de erőt vett magán, és bólintott.

– Valóban. Kiváló észrevétel, Prostatikus.

– Szép menet, Konstans – ismerte el nagylelkűen Jeltz, majd a válla felett: – Tüzér, kérem a SIKET pályáját.

– Nem lesz könnyű, uram – vallotta be az. – Nem tudom, miből van ez a lény, de a lézer lecsúszik róla.

Jeltz fészkelődött a székében. – Nem, nem. A földlakókat célozzuk. Lássuk, mennyire szereti ez az isten a népét.

Okos, gondolta csüggedten Mown. Nagyon okos.

Thor életében nem érezte ilyen jól magát. A lórakéták szoros csapatokban vágtattak a bolygó felszíne felé, pacis hangokkal meg minden.

Thor hangosan nyerített, aztán azt gondolta, Zarkba, műholdas kamerák, hát befogta a száját.

Hrrrrmmmmfff, gondolta, és kissé lázadónak érezte magát.

Az „Elkalapállak” helyett feltette az instrumentális „A Vindleswoshen gyülekezésé”-! hogy Mjöllnir hatókörében minden hálózatban vehető legyen. Mindig is kedvelte ezt a dalt a harchoz, habár újabban kicsit megkoptatta a hatását, hogy egy szénsavas italokat gyártó cég ezt használta a „pasas napszörfözik, Bipzo Pukkasztót iszik, és közben elcsábít egy rakás nőstényt” reklámjához.

Sok fiatal isten előszeretettel használt célzószoftvert rakétákkal szemben, a komputerre bízva az összes munkát. Thor inkább a régimódi megoldást kedvelte.

Semmi nem imponál úgy a halandóknak, mint egy kis izom meg ín, mondogatta Odin. Törd össze, amit össze lehet.

Odint hallgatni kábé annyira mókás dolog, mint egy kard a sípcsontban, de néha azért vannak jó meglátásai.

Türd össze, amit lehet, gondolta Thor, és széles ívben meglendítve a Mjöllnirt, alulról csapott bele az első csapat rakétába.

Hű. Ezek durva hologramok.

A lovak a Nano felszíne fele vágtattak, dobálták a fejüket, patájuk még port is felvert. Áttetsző bőrük alatt homályosan látszott az atommaghasadás közelgő halálának vörös szeme és acélcsillogása.

Thor hevülő buzgósággal rontott közéjük, csupasz ujjaival törte be vezérlőrendszerüket, osztotta egyik hadzsimét a másik után, a burkokat ripityára hasogatva. A torpedók hatalmas sebességgel suhantak, de az asgardinak mintha az égből szalmaszálon lógó mézkörték lettek volna. Ott cikázott köztük, nyomában a védjegyévé vált mennydörgéssel, és szabad keze éles ütéseivel csonkította meg a detonátorokat. A lovak megdermedtek, villóztak, majd szétfoszlottak, pixeleik úgy záporoztak, akár az elektronikus hópihék.

Thor detonáció sistergését hallotta egyik rakétafejből, hát bekapta, így elnyelte a nukleáris robbanást, táplálta a mitochondriáját, és még tovább nőtt. A bolygóról úgy tűnt, Thor a napot nyelte le. Az egész bolygó rázkódott, alkonysugarak villantak ki az isten kockás fogai közül.

Nano

Hillman elégedett volt. – Na ez már isten. Nem mint az a fickó a „halott, de álmodó” szöveggel.

Zaphod kezdte úgy vélni, hogy túl olcsón adta oda Thort. – Szerintem beszélnünk kéne valamiféle bónuszrendszerről. Azok borzasztó nagy torpedók, Hillers.

Hillman rá se nézett. – Egy: ne hívj Hillersnek. A Na… a nagyanyám hívott így, és te meg ezer hozzád hasonló arra sem lenne méltó, hogy kenyérkatonát mártson a lágy tojásába. És kettő: a bónusz a seggem.

A Puszta Formalitás

Jeltz felemelte egy ujját, a legénységet megigézve, megbabonázva. Eltörhetném apu ujját, gondolta Mown öngyilkos elkeseredésében. Aztán betömném a száját valamivel, mondjuk, az egyik lábammal. Akkor hogy tudna parancsot adni?

Apu lerágná a lábam, gondolta. Aztán véremmel írná a parancsot a képernyőre.

Az ujj megremegett, mire kollektíve, idegesen levegőt vettek.

Az ujj lehorgadt. A parancs kiadatott.

– Megölni azt az istent – mondta Jeltz flegmán.

Mown ujja felszökött, az elülső kamerára mutatott.

– Azt hiszem az Thor, uram. Az a Thor. Biztos, hogy…?

– Megölni az istent – ismételte Prostatikus Jeltz fogcsikorgatva.

A tüzér háromszor megpörgette a tárcsát, majd beleszólt egy csőbe: – SIKET kilőve. Az Isten hamarosan meghal, uram.

Nano

Ford Prefectnek sikerült feltörni több Galakt-O-Térképet a Szub-Étán, és egy jókora nagyítást nézett tucatnyi szögből Útikalauza képernyőjén.

– A bukim tíz az egy ellent ajánl a vogonokra – mesélte Arthurnak. – Felteszek pár ezret a jó öreg Rőtszakállra. – Vállat vont. – Miért ne. Ha nyerek, sokat nyerek. Ha meg vesztek, egyikőtöknek sem kell hallgatni a nyivákolásom.

– Gondolom, nincs bombabiztos törülköződ?

– Hogyne lenne. Van bombabiztos törülközőm és anyagátalakító párnahuzatom.

Arthur elmosolyodott. – Hé, szarkazmus. Szép volt, haver. Tanulsz.

Az Útikalauz képernyőjén volt valami, ami elvonta Ford figyelmét a beszélgetéstől. Kinagyította.

– Az meg mi a fészkes foton?

Arthur odanyomakodott. – Még egy ló?

– Nem. Ennek a szépségnek nem csináltak hologramot. Azt a torpedót nézd. Mint egy kisebb aszteroida.

Arthur megpróbálta összébb húzni a fürdőköpenyt, amit nem viselt.

– De Thor azért le tudja nyelni, ugye? Végül is isten. Nem lehet gond vele, ugye?

– Nem Thor felé tart, Arthur.

– Hadd tippeljek.

– Ne fáradj.

– Jó. Megvan még az a kéjrúd?

A Nano légkörének felső rétege

Igazat szólva Thor kicsit megjátszotta magát a szürkületben: bedobott egy-két piruettet, szabadesésben szakította át az éji felhők szövetét, bőségesen villantott bronz combjából a szemlélő hölgyek épülésére. A maximális drámai hatás érdekében a torpedókat a „A Vindlewoshen gyülekezése” ritmusára zúzta össze.

Ez túl könnyű, gondolta. Ha még sokáig tart, csökken a nézőszám.

Aztán isteni dobhártyája egy másfajta hajtóműzajt fogott. Nagy terhet cipelő kis rakéta mély huppogását. A vogonok megpróbálnak elcsempészni mellette valamit.

Thor egy hanyag kalapácssuhintással megszabadult az utolsó lótorpedótól, majd tekintetével a sötétülő eget pásztázta. Isten-O-Látása kiszúrt egy csillanást, amely hasas ívben zuhant a halandók városa felé.

Azok a szemetek le akarják nyúlni a pénzemet.

Eddig a pontig Thor úgy vélte, elég jóindulatú ezekkel a bürokratikus támadókkal szemben. Oké, ripityára törte a cuccaikat, de senki nem lebeg az űrben vákuumot nyeldekelve. Miután tüntető hidegvérrel szétcsapja ezt a sunyi új bombát, talán feldobja Mjöllnirt, hogy üssön pár lyukat a vogon hajón.

Thor két kezét keresztbe téve mellén zuhant a Nano ionoszférájának sarki fényében, akár egy rakétahajtású kő magas g-vel. Noha két helyen nem tudott lenni egyszerre, Thor gyorsabban tudott egyik helyről a másikra érni, mint szinte bármely más lény az univerzumban.

Útikalauz-jegyzet (rövid, hogy ne zavarja a lendületet): Thor pontosan az ötödik leggyorsabb lény volt az univerzumban. A nyolcadik, ha nincs a Mjöllnir, ami kiegyensúlyozza. Az első Hermész volt, aki főleg arra használta isteni sebességét, hogy megcsípje Árész mellbimbóját, aztán eltűzzön.

Thor érezte, hogy a levegőmolekulákkal való súrlódástól szakálla vége felpöndörödik. Kilencvenöt százalékkal ment. Volt még egy kis nafta a tankban, de nem volt az univerzumban olyan kamera, ami annál a sebességnél venni tudja.

Alatta ívelt az új torpedó: durva hengerek sorozata, melynek egy kis rakéta biztosította az egész tolóerőt. Thor horkantott, de nem ismerte fel, milyen robbanóanyaggal van dolga. A szag kicsit saját ruhája szagára emlékeztette, miután egy estét végigpiált egy fekete lyuk eseményhorizontja mögött. De nem teljesen ugyanaz.

Mi ez az izé!

Nem számít. Ha egyetlen szem robbanóanyag sincs benne, a becsapódási kráter akkor is jóval nagyobb lenne a városnál, és a lökésmetaformizmus cseppfolyósítaná a kontinens jókora részét. Vagyis ha bármely halandó esetleg túlélné a robbanást, azt betemetné a láva.

Thor leszállt a torpedó burkára, és előremászott az orrhoz. Nem kellett sietnie, még jó pár másodperc volt a becsapódásig, ami az ő képességeivel bíró istennek egy örökkévalóság.

Kidobjam a terhet az űrbe, kérdezte magától nekidőlve a menetszélnek, vagy lökjem le az egészet a pályájáról az óceánba? Mi nézne ki legjobban a tévében?

Bajsza végét szívva jutott eszébe valami, amit Zaphod mondott.

Mi lenne, ha…

A Puszta Formalitás

– Felrobbantani a SIKET-et – adta ki az utasítást Jeltz.

– Igenis, Prostatikus.

Bocsássatok meg nekünk, közvetítette Mown az univerzumnak. Vogonok vagyunk.

Nano

Mostanra a mamuttorpedó szabad szemmel is jól láthatóvá vált, ahogy könyörtelenül zuhant Innisfree felé, mögötte a kiköpött füst úgy dadogott, akár a morzekód.

– Pont vonal, pont vonal pont – olvasta Ford. – Azt hiszem, azt jelenti: „Arthur Philip Dent egy barom, seggfej.”

Arthur túl fáradt volt, hogy bosszúságának ereje legyen. – Szerinted ez a poénkodás ideje, Ford? Komolyan?

Úgy tűnt, mintha Nano egész lakossága a John Wayne térre tömörült volna. Minden bőrszínt és felekezetet egyesített vagy az emberi lélek, vagy az evezők nélküli állapot a szarfolyóban, amiben jelenleg sodródtak.

Vakta az apjához sompolygott, és karját a karjába fűzte. – Ennek a bolygónak lehetett volna jövője. Képviselni akartam ezeket az embereket.

Arthur a feléjük trummoló hatalmas, pusztító oszlopra hunyorított.

– Anyád meg fog ölni engem – sóhajtott, majd felkapta a tekintetét, ahogy a tömeg egyöntetűen „úúúúú”-zott.

Na, ilyet nem mindennap látni, gondolta, ámulatában a klisékhez folyamodva.

Thor a hatalmas rakétán sétált. Az alján.

Vakta Arthur vállára hajtotta a fejét, első és feltehetőleg utolsó alkalommal. – Megmenekültünk, apu? Hányszor menekülhet meg egy csoport? Az univerzum nem sok esélyt adhat már a Denteknek.

Ford nyomakodott közéjük. – Egyet még minimum. Ha jól tudom, egy istent semmi nem öl meg.

Akkor a SIKET felrobbant. Mondhatni.

Nem hagyományos robbanás volt, abban az értelemben, hogy ha valaki a megszokott bumm, durr, csssskkkkrrh dolgot várta, amiért úgy odavannak a filmrendezők és szerepjáték-írók szerte az univerzumban, akkor az becsapva érezte magát. Nem volt lökéshullám, se láng, se repülő törmelék, csak egy hangos hummmp és zöld anyag tökéletes kockás feldudorodása. Az anyag recsegett és nyúlt, pár másodperce rajzfilm-interferenciát kapott egy közeli helyi műholdról, majd tizenhat kis kockára szakadt.

Ford kimondta, amit a legtöbben gondoltak: – Azok a kockák elég kicsik. Sokkal kisebbek Thornál.

A kockák gyors egymásutánban kipukkantak, és a bennük lévő törmelék szürke hamuként a földre szitált. Thor eltűnt.

– Valahol itt van az a kéjrúd – matatott a szütyőjében Ford. – És pár tengeri sárkány tojás. Akár énekelve is mehetünk.

Valami hunyorgott az égen Zaphod feje felett.

– Nézd! Látod?

Hillman nem felelt, mert úgy döntött, többet nem beszél Zaphod rücskös Beeblebroxszal.

Zaphod a városközponton át a parkolózóna felé szaladt.

– Szuvenír! – szólt hátra a válla fölött. – Szuvenír.

Zaphod a zuhanó tárgy alá helyezkedett, ide-oda táncolva.

Lehetséges? gondolta. Éppen én?

– Kamera! – üvöltötte, biztos, ami biztos. – Valaki vegye!

Persze bele is halhatok.

Viszont ha túléli, hány szavazatot ér a videoklip? Hányan regisztrálnának a Szub-Éta oldalán?

A tárgy nem úgy zuhant, mint egy átlagos tárgy.

Persze hogy nem. Mert isteni talizmán, ami isteni cuccból van, ott bányásszák Asgard fémbányáiban.

Lebegett és dagadt, lebbent és rángott. Kiválasztott egy méretet, aztán meggondolta magát.

Zaphod zsebre vágta a kezét, hogy ne használja. Ez szigorúan kéz nélkül alkalmazandó trükk.

Jött és jött, szeszélyesen, Zaphod pedig sarkatlan csizmájában táncolt, követte a tárgy mozgását, s végül, hihetetlen, de így történt, Thor sisakja egyenesen Zaphod Beeblebrox fejére szállt, és méretre zsugorodott.

– Igen! – csapott a levegőbe Zaphod. – Láttad, Hillers? Láttad, baszki? És nemrég még két fejem volt, úgyhogy nehezebb mutatvány volt, mint hinnéd… mint hiszed. Most mondd, hogy nem vagyok különleges! Mondd!

Hillman megtörte hallgatási fogadalmát és átszólt a parkolón: – Mondtam, hogy ne hívj Hillersnek. És ha már a különlegességnél tartunk, nincs semmi különleges abban az istenben, akit eladtál nekem.

Zaphod azonnal komoly lett. – Egy szót se akarok hallani Thor ellen. Meghalt, hogy megmentsen benneteket.

Hillman hüvelykujjával a város fölött lebegő vogon bürokratamarán felé bökött.

– Nem végzett valami alapos munkát, nem igaz?

A Puszta Formalitás

Prostatikus Jeltz hónalja nedvedzett az örömtől. Ismeretlen volt neki az érzés, és egy pillanatig arra gondolt, a hajó valahogy visszacsúszott hiperűrbe. De nem, a világ odakint élesen fókuszban volt, pusztításra várva.

– Még egy tucat olyan torpedót! – utasított a vak világba.

A földlakóknak a jelek szerint nem volt saját tüzérségük, és védtelenek lettek most, hogy az istenük a túlvilágra lett küldve. Jeltz húsos alsó ajkát rágta. Ha az istenek eleve a mennyben élnek, hová mennek a haláluk után? Az istenek narcisztikusan önimádók? Vagy a saját über-isteneiket imádják, és haláluk után a menny magasabb szintjére lépnek?

Vadonatúj rejtvényt alkottam, gondolta, ami nagy elégedettséggel töltötte el.

– Mit gondolsz most apádról, Mown? – kérdezte könyökénél billegő alárendeltjétől.

Mown késlekedett a válasszal, ajkáról hiányzott a győzelem nyálburka. Egy prostatikus még arra gondolhatott volna, hogy nem élvezi a konfliktust, noha teljesen legális volt. Jeltz biztos volt benne, hogy az istenek majd panaszt nyújtanak be, de azt nemigen hitte, hogy az túljut a kemény hangú levél fázisán, különösen most, amikor a Galaktikus Kormány arzenáljában ott van a SIKET. Így, hogy belegondol, nem kéne az isteneknek adót fizetni? Azok az asgardiak príma birtokon ücsörögnek majdnem az idők kezdete óta, és egyetlen kimerült elemmel sem járultak hozzá a kormány kiadásaihoz.

– Nos, Mown? Mit mondasz?

Mown lagymatag lénye mélyéig meg volt rázva. Megöltek egy istent. Eltávolítottak egy halhatatlant az univerzumból. Ennek csak lesznek következményei? Az egyenlő mértékű és ellentétes előjelű reakció már úton lehet a kozmikus csőben. És még ha nem is lesz következménye, akkor is nagyon szomorú.

Mown összemarkolta tokáját, és kihúzta magát.

– Meg vagyok döbbenve, Prostatikus. Megcsinálta, amit senki más nem mert volna.

– Hmmm – hamnákolta Jeltz, elégedett „m”-mel fejezve be. – Meg, mi? A Megabrantisban már azt sutyorogták, hogy végem. Képzeld csak el: Nagykönyv szerint Jeltznek vége.

– Nagykönyv szerint?

– Az új becenevem. Tetszik?

– Mi lett a Nagyfattyúval?

Jeltz szinte teljesen csonttalan kezét fia vállára tette. – Reméltem, hogy egy nap te leszel a nagy fattyú.

Mown feje lekókadt. – Már az vagyok. Mind azok vagyunk.

Jeltz érezte, hogy hónalj mirigyei spriccelnek. – Jól mondod, fiam. Jól mondod.

A tüzér szakította félbe ezt a szinte érzelmes pillanatot. Ha nem is érzelmes, de legalábbis bújtatott erőszaktól majdnem mentes.

– Uram, a földlakók. Sodródunk.

Jeltz hirtelen rühellte, hogy ezekkel a földlakókkal kell bajlódnia. Olyan antiklimax, de az üzlet az vér, szóval… Bal szemét a képernyő felé fordította és látta, hogy a Puszta Formalitás valóban elsodródik a planetoid legnagyobb városa feletti geo-stabil helyzetéből.

– Nem számít – motyogta. – A torpedóim kanyarban is jók. – A tüzér felé intett húslebernyeg kezével. – Kiirtani őket. Az ellenállás hasztalan, és a többi…

– Igenis, uram! – mondta a tüzér ronda boldogsággal. Vogonnak lenni azt jelenti, el kell végezni a munkát, és nem nyíltan huhogni egy másik faj megsemmisítésén, nehogy űrhajóstársaid perverznek bélyegezzenek és megesküdjenek, hogy inkább másik csillagrendszerbe küldik a lányukat, mint hogy engedjék veled randizni. – Fél tucat kis hatóerejű lövedék elég lesz a földlakók elpárologtatására. Ha javasolhatom, Prostatikus, javunkra válna, ha elkoboznánk a bolygót, amit ezek az emberek vettek. A Bűnügyi Vagyontárgyak Hivatala biztosan nagyon érdekesnek találná…

Jeltz elámult. – Nahát, tüzér, ez remek javaslat. Húzza közelebb a székét. Szeretném megdörzsölni a fejét.

– A zsíros kobakom megtiszteltetésnek venné, uram. Egy pillanat, csak felrobbantom előbb ezeket az embereket.

– Így kell zöldorrozni – mondta Jeltz a fiának, ám Mown nem figyelt oda, mert támadt egy ötlete, amely kis híján ledöntötte a lábáról és elpárologtatta az agyát puszta merészségével.

Konstans Mown leoldotta nyakáról a nyálcsészét, átrobogott a hídon, és halántékon vágta a tüzért, ahogy annak ujja a tűzgomb felé tartott. A fémtárgy belemélyedt több réteg húsba, aztán koponyát ért. A tüzér szeme keresztbe állt, aztán kifordult, majd lecsukódott.

A legénység ismét megdermedve várta, mi lesz most Mown sorsa. Egy vogon hajón nem szokatlan az erőszak, de egy prostatikus parancsának végrehajtását erőszakkal megakadályozni bizony az.

Jeltz hátradőlt, hasi folyadékcsobbanás és széksziszegés közepette.

– Konstans Mown. Ez ma már a második alkalom. Fel vagyok csigá-á-á-ázva.

Az utolsó szó elnyújtása sejtette, hogy Mown magyarázata legyen kiemelkedő a látszólag őrült cselekedetekre adott magyarázatok történetében. Jobb, mint Hammois Totalleé, a Kyrst bolygó hemagógjáé, aki véletlenül kiloccsantotta felesége agyát a jegygyűrűjével álmában, aztán azt állította, ősei csontjai miatt tette, s odáig elment, hogy odaszállíttatta ősei csontját egy másik bolygóról, mesterségesen megöregítette és elásta őket a wango-pango fája gyökerei alá.

Mown belülről izzadt, mely ritka vogon kondíciót kiválthatta izgalom vagy porszemcsék, melyektől a bőrhám pórusok kivonták a nedvességet a környező levegőből, és felpumpálták az alap keratinocitákat.

– Azt hittem, ebből már kigyógyultál – mondta Jeltz látható csalódottsággal, ahogy fia a szeme előtt duzzadt. – Kezeljük homeopátiával, mondta anyád, én meg hallgattam rá, Zark segítsen meg. Legközelebb egyenesen a piócaverembe veled, fiam. Tehát mint mondottam, fel vagyok csigá-á-á-á-ázva.

– Ez nem helyes! – bökte ki Mown.

– Hogy érted? – kérdezte Jeltz értetlenül. – Erkölcsileg? Úgymint jó és rossz? Kérlek, ne mondd, hogy azokkal a pipogya lábaiddal erkölcsöt is növesztettél. – Jeltz elszörnyedve felszisszent. – Ne mondd, hogy a fiam evolválódott?!

Mown ökölbe szorította kezét, de állta a sarat. – Először is a porszűrő eldugulhatott, Prostatikus, mert a pórusaim megteltek. Másodszor úgy értem a nem helyest, hogy nem a nagykönyv szerint van.

Jeltz tokája hártyogott. – Nem a nagykönyv szerint? Nem a…? – A kommunikátorállás felé fordult. – Ezt rögzítsük. Hátha meg kell magyaráznom a kivégzését az anyjának.

Mown tovább cizellálta magyarázatát, mivel ennek egyetlen alternatívája az lett volna, hogy lefekszik és zokog fajának állapota miatt. – A parancs úgy szólt, hogy számoljuk fel a földlakókat.

– Remélem, az érv fejlődik, mert eddig…

– Ezek az emberek egy bolygót vásároltak a magratheiaktól.

– Aha. Látom, mire megy ki a dolog, de a Magrathea nem tartozik a Galaktikus Kormány irányítása alá. Saját kis köztársaságuk van, ami rettenetes példát mutat a kolóniáknak, ha engem kérdezel.

– Igaza van, Prostatikus. Persze hogy igaza van, de a Magrathea regisztrált cég a kormánynál. Kereskedelmi egyezséget kötöttek.

– Lehet.

Mown a legközelebbi konzolhoz ugrott, és már nem is álcázta agilitását. – Tessék! – hívta elő a tervezőengedélyt az új világok irodájából a Megabrantison. – A Nano bolygó státusát jóváhagyta a központi tervezés.

– Ritka, hogy egy vogon bosszantónak találja a bürokráciát, Rongyláb – jegyezte meg szárazon Jeltz. – De én most így leszek vele, ha nem térsz hamarosan a lényegre…

– A lényeg jön, Prostatikus. A központi tervezőiroda elfogadta a Nanót a bolygóegyesülés adófizető tagbolygójának, mely a Galaktikus Kormány ellenőrzése alá tartozik.

– Most ugyanazt mondod másképp? Ezért küldtelek egyetemre? – Jeltz felkapott egy mikrofont, és belekiabált. – Még mindig ki kell iktatnunk a földlakókat!

– Nézze meg az utolsó passzust. A Megabrantis a bevett eljárás szerint szintén jóváhagyta a bolygó tulajdonosainak polgári státusát. – Mown érezte, hogy a duzzadása alábbhagy, gőz fújt a pórusaiból halk fütyüléssel. Most jogi dolgokról beszélt, márpedig a joggal egyetlen vogon sem vitatkozik. – A törvény szerint a földlakók már nem földlakók: nano-iták. Vagy nanosok, nanosik? Nem tudom. De abban biztos vagyok, ha megzappolja ezeket az embereket, egy nagy csoport sok adót fizetőt zappol meg, akik sosem adtak be adóbevallást. Képzelje el, Nagy könyv szerint Jeltz olyan polgárokat süt meg, akiknek adótartozása van. Nem örülne a hírnek Körbekörbe Hoppsz, a haverja a Krúmpszt Csarnokában?

Itt merült ki Mown saját krúmpsztja teljesen, hátratántorodott, neki a monitoroknak, testhőmérséklete szivárvány ívet küldött a termoaktív házképernyőkre.

– Ejha – mondta Jeltz, pedig ezt a szót nem gyakran porolta le. Kicsörlőzte magát a székből, és hagyta, hogy potrohos törzse saját súlyától előrelendüljön. – Konstans Mown. Megbuktattad ezt a küldetést. – A Prostatikus jeles fia fölé tornyosult, amorf árnyat vetve Mown olajos, sápadt arcára.

– Azt tettem, amit tennem kellett.

Jeltz kezet nyújtott, de inkább a gesztusért, mint hogy valóban megfogják, mert ennyi erővel egy tejsodóval teli gumikesztyűbe is kapaszkodhatott volna. – Megláttad a szó igazságát. És szóból áll a parancs. Állj ide, fiam. Állj a könyökömhöz.

Mown, aki úgy gondolta, placcskaparó lesz majd a következő burokosztagban, reszketeg lábakon állt, felköhögött egy negyed liter folyadékot és két szimbiotikus szőrtelen nyúzgát, amit minden vogon az epezacskójában tart az emésztését elősegítendő.

– Jaj ne. Szegény Pepi és Zsepi.

Jeltz félresöpörte a lucskos labdákat lábával. – Felejtsd el a parazitákat. Milliónyi van az újrahasznosítóban.

Aktiválta a mennyezetről lógó számos csörlő egyikét, melyeket arra az esetre szereltek egy darupályára, ha a vogonok elesnének. Mownban még volt annyi fortély, hogy úgy tegyen, mintha szüksége lenne rá, és felhúzta magát.

– Hoppsz odalett volna ezért – vallotta be Jeltz a fiának. – Nem lennék meglepve, ha a Megabrantisról lehallgatná a kommunikációnkat, várva, hogy lápidisznó fület csináljak ebből a küldetésből. Nincs rosszabb, mint megsemmisíteni…

– Tévedésből egy másik népet?

Jeltz nyálkásan kuncogott alárendeltje kis viccén. – A rossz adófizetőket, Konstans. Vigyázz a humorérzékeddel, a legénység többi tagjának nincs annyi mélysége, mint nekünk. A szarkazmusod még együttérzésnek veszik.

– Ó – mondta Mown. Praktikus, közömbös szó, akkor használjuk, amikor fogalmunk sincs, mit érzünk.

Jeltz hátrarottyant székében. – Az öreg Hoppsz arra számít, hogy egy nagy zsák rutyival érek vissza. Ehelyett, hála neked, hősként térünk vissza, egy isten skalpjával a derekunkon, és jó hírrel az adóhivatalnak.

– Mindenki nyer… kivéve Thort.

– Mit mondtam, fiam?

– Hogy semmi… ööö… vicceskedés.

– Pontosan. Most pedig nyomulj be a székbe ide mellém, és élvezzük együtt a hiperűr hamis reményét.

Mown szédült, a keze remegett. A földlakók védelmére kelt, és ez valahogy jól sült el.

A törvény tette, értette meg. A törvény mentett meg bennünket. Mostantól használnom kell ezt a szót.

Úgy állt ott, mint aki légnyomást kapott, felemelt karral, miközben két fedélzeti segéd bezsírozta a székhez.

Jeltz kiélvezte a félpercnyi kedvességet, amiből évente kettőt engedélyezett magának. Odanézzenek, a fiam, nagy szemekkel először a kapitány térdén. Azt hittem, jobb lenne elküldeni, de a mai teljesítménye után a fiú marad a könyökömnél. A nagyok közé emelkedik még. Világok pusztítója lesz. Petíciózók meghökkentője. Bizony, egy nap a fiam Nagy Fattyú lesz.

Nano

Amikor érző fajt fenyeget a pusztulás veszélye egy felettük lebegő idegen űrhajótól, az a sztereotip ábrázolás, hogy pánikba esve fel-alá rohangálnak, mellükhöz szorítva legkedvesebb konyhai kisgépüket, és az automobiljukkal rendezett dugóba kerülnek lehetőleg hihetetlen hosszú hidakon. (Kivételt képez A vörös plog dussingja Hrarf-Hrarf híres filmje, amiben mindenki megkönnyebbül a teljes megsemmisülés előtt, mert az ő életük visszafele zajlik az időben, így a Hrarf-Hrarf szemszögből éppen túléltek egy dussing humdingert ép bőrrel.)

A Nanón egyáltalán nem volt rohangálás, és csak igen kevés háztartási eszköz. A populáció a John Wayne téren állt, kissé imbolyogva, akár a szél zavarta nádas, tátott szájjal várták passzívan a halál érkeztét.

Mindenki, kivéve Aseed Prefluxot, aki egy padon ült és egy tubus cottage sajttal tömte magát.

– Akkorát tévedtem – zokogta görcsösen. – Akkorát, de akkorát. Ahhoz, hogy megértse a Sajtot, a hívőnek el kell fogyasztania a Sajtot.

Hillman Hunter a szobor árnyékában állt, próbálva nem felhívni magára a figyelmet, ha az emberekre netán rájön az inger, hogy őt okolják a bajaikért. Van, ami lefelé süllyed, de a hibáztatás felfelé, és Hillman nem akart fájdalmat érezni, míg a végső nagy fájdalom meg nem érkezik, amiről nagyon remélte, hogy viszonylag fájdalommentes lesz.

– Viszlát nemsoká, Nano – rebegte.

Még nem, mondta Nano hangja a fejében.

S míg Hillman ezen a rejtélyes és reményt keltően prófétai fantomhangon merengett, egy cottage sajt találta el az arcán, eldugítva a fülét, és belefolyva a gallérja alá.

– Szép kis istent szereztél, te idióta – szólt oda Aseed Preflux.

Ez még eldurvulhat, gondolta Hillman.

Rózsaollók kerültek elő, és Hillman úgy vélte, egy levélkést is látott.

Hogyhogy valakinél mindig van kés?

Szerencsére a vogon bürokratamarán ekkor döntött úgy, hogy kék hiperűr hajtóműveinek bájos pirotechnikai bemutatójával eltűnik a valós térből. Az egyik másodpercben ott volt, a másikban meg sitty pukk khhhh eltűnt, nem maradt utána csak kipufogóplazma rövid életű felhője.

– Aááá – kórusban a tömeg.

Zaphod vele született színházi érzékével ezt a pillanatot választotta, hogy a szobor talapzatára felmásszon.

– A vogonok legyőzettek! – hirdette ki John Wayne karjának öbléből. – Thor megmentett benneteket.

– Thor megmentett bennünket? – ismételte értetlenül Hillman. – Melyik Thor? A halott? Amelyik eltűnt?

Zaphod pillantása azt kérdezte Hillmantől, pontosan mennyire lesz még hülye, és amikor Z. Beeblebrox hülyének tart valakit, az az illető hülyébb mint Zaphod, aki már nagyon hülye, de persze akkor túl hülye ahhoz, hogy megértse a pillantást, vagy ha mégis, akkor ahhoz hogy megsértődjön rajta.

Hillman nem volt hülye, csak pillanatnyilag dementált, de aztán a pillanat elszállt.

– Hát persze! – kiáltott fel, az első szótagot úgy nyikkantva. – Thor megmentett bennünket.

Zaphod szeme kiguvadt. – Na. Leesett. Thor mindnyájunkat megmentett!

Hillman is felhágott a talapzatra. – És eljön majd újra, ha szükség lesz rá.

– Na végre, hogy fogod – mondta Zaphod.

– Thor Urunk kizárólag rajtam keresztül fog kommunikálni népünkkel!

– Azt kábé garantálhatom. Amit Hillers mond, azt akarja Thor, a megmentőnk.

– És ha nem tesszük? – kérdezte Aseed.

Zaphod a homlokát ráncolta és kidüllesztette orcáját, mintha a kérdés röhejes volna. – Akkor Thor nagyon boldogtalan lesz. És a kalapácsa is.

Hillman a tömegre hunyorgott, alig merte remélni, hogy bárki beveszi ezt a vallásos vartyogást. Meglepve látta, hogy egyetlen kerti vagy konyhai penge sem tart feléje. Aseed kezében ott volt a sajt, de egyelőre várt vele.

Nem ölnek meg, értette meg Hillman. – Istennek hála.

– Nem Istennek – javította ki Zaphod. – Thornak hála.

Hillman mosolygott, majd a nagy halért ment.

– Nanónak áldozat kellett – mondta a talapzaton egyensúlyozva – Nanónak rücskös mártír kellett…

A „rücskös” szót később kisípolták a rövid beszéd videofelvételéből, mert Hillman mártíromsága után minden, amit életében mondott, hirtelen sokkal fontosabb és bölcsebb színben tűnt fel.

Aztán Hillman azt mondta: „Hhhhhkkkhhhörrrpppffff”, bár a „frff” a vége talán a kiszökő gázok voltak, ugyanis abban a pillanatban az égből leszakadt a torpedó orrkúpja, amit Thor a jelek szerint elnézett, és kupán találta Bokszoló Sean szobrát, kilazítva a csavarokat a kétrészes szobor derekánál, s a bal bokszkesztyű az óramutató járásával egyező irányban fordulva megsemmisítő csapással szó szerint kettévágta Hillmant.

– Baszki – mondta Hillman, majd jelenlegi életének két utolsó szavát: – Jövök, Nano.

Az első frázist kitörölték a történészek, de a másodikat megtartották, s annyiszor félreértelmezték, hogy tizenötezer évvel később egy harmadéves diák rosszul betűzte, és véletlenül megértette.

12

Nincs olyan, hogy boldog befejezés. Minden kultúrában fellelhető egy mondás, amely ezt támasztja alá, ugyanakkor sehol az univerzumban nincs egyetlen olyan sírkő, amin az állna: „Mindent szeretett életében, főként a haldoklást a végén”. Rollit Klet, a dentrassi független filmrendező/szakács azt írja memoárjában, a Filé vagy film: az első vágás az enyém!-ben: „Amit boldog befejezésnek hiszel, az valójában kurta haladék, mielőtt a sorozatgyilkos, akit halottnak hittél, mégis feláll és mindenkit lemészárol, kivéve a legnagyobb dudájú lányt, aki majd a folytatásban hal meg elsőként jövőre.” Vagy ahogy az Acsargó Kagylók bolygójáról való Zem fogalmazta meg velősen: „Matrac nem marad szárazon.” Azonban a befejezésről, boldogról vagy bármilyenről, a leggyakrabban idézett mondás egy öregembertől származik, aki a Hawailuson élt egy póznán, és csak annyit mondott: „Nincs olyan, hogy befejezés és olyan sincs, hogy kezdet, csak középrész van.” Az idézet vége már kicsit zavarosabb: „A középrész szar. Utálom a középrészt. Csak arról szól, hogy bánjuk a múltat és várjuk, hogy valami érdekes történjen. Miattam a középrész megzarkolhatja magát.” A brosúrák szerkesztői általában csak az első sort idézik, például egy szép bálnateknős képével a háttérben, vagy pár lemenő nappal.

Alig egy hét telt el a hamvába hullt vogon támadás óta, és az emberek már el is felejtették, milyen mázlisták, hogy egyáltalán élnek, és újra a napi nagy kérdéseken rágódtak, mint hogy nem lehet-e csinálni valamit a tengerről beúszó délutáni párával, miért nem jutott eszébe senkinek több mogyoróvajat hozni a Földről, mi az az erős szag a napközi előtt, és hogy jobb lenne egy nagyobb bolygó, mert ettől a mesterséges gravitációtól néhány öreg elég ramatyul van.

Hillman Hunter az asztalánál ülve olvasta át a napi panaszokat, azon merengve, minek vesződött egyáltalán azzal, hogy istent szerezzen. Ezeknek a nyavalygóknak a zömét tűzzel, kénkővel vagy kalapáccsal kellett volna helyre tenni, a kérdéses ügytől függően. Hillman értette, milyen valós előnyökkel jár egy távollévő isten, aki csak a képviselőjén keresztül kommunikál, de Thornak tényleg muszáj volt olyan gyorsan mártírt csinálni magából? Nem tölthetett volna legalább pár hetet polgári szolgálattal a végső áldozathozatal előtt?

Persze a mártírságnak kétségtelenül megvannak a maga előnyei. Mióta Hillmant az Arany Szív orvosi szobájában életre keltették, mindenki sokkal inkább elfogadta Thor képviselőjének a Nanón. Az új lábak is sokat segítettek ebben.

Hillman tőle telhetően igyekezett ájtatos és bölcs lenni, de már kezdett beleőrülni, hogy minden egyes rücskös nap minden egyes rücskös percében aktatologatással kell vesződnie. Ráadásul a heg a derekán jobban viszketett, mint a bika segge.

Hillman Hunter vagyok, Nano. Szinte kolumbuszi alak a gyarmatalapítással meg minden. Nem plecsnizhetek meg iktathatok egész életemben.

Az interkom zümmögött, titkárnője hologramja fújódott fel az asztalon.

– Igen, Marilyn. Mi a helyzet?

– Az a helyzet, hogy itt az első látogatója.

Hillman szinte megkönnyebbült. Hús-vér emberekkel vitatkozni hangyányival jobb, mint papírlapokra dühöngeni.

Lapátra a gőzölgővel, gondolta.

– Jól van, Nano. Küldje be.

Marilyn értetlen képet vágott. – Elnézést, Hillman, hogy szólított?

A murva életbe.

– A Nanóért! – hadarta. – Ez az új szlogen. Mit gondol?

– Jó. Igen – mondta Marilyn olyan unalommal, hogy Hillman meglepődött, hogy egyáltalán meghallotta az elszólást.

Ez már két duma, amit beadtam a népnek a héten. Először a Thor dolog, most meg ez.

Arthur Dent és a lánya, Vakta jöttek be az irodájába, és persze a lány egyből leült, meg sem várva, hogy hellyel kínálják.

Ez a lány még ülni is durcásan ül. Viszont okos.

– Üljön le, Arthur.

– Köszönöm.

– A Nanóért! – vakkantotta Hillman, gondolván, jobb hébe-hóba bevetni beszélgetés közben is.

Ez a baromság lényege, ahogy az ő Nanója szokta mondani. Hogy halmozni kell.

– Tessék? – kérdezte Arthur.

– Ez a… hm… új szlogen. Összetartozás meg minden. A Nanóért!

– Mikor használjuk?

– Nem is tudom – fújt Hillman. – Aratáskor, óceánon átkeléskor, ilyesmi. Hősies pillanatokban. Mit gondol?

– Elég rövid – felelte Arthur őszintén.

– Csattanós inkább, nem? Fogalma sincs, hány albizottsági ülés ment rá. Jövő ilyenkor már tananyag lesz.

Vakta rákönyökölt az asztalra. – Úgy hallottam, hogy Nanónak szólította a nagyanyját.

Hillman zavarba jött. – Igen? Nem emlékszem. De igazad lehet. Szent Paláver, évek óta eszembe se jutott.

– Ne erőlködjön.

– Tessék?

– Ahányszor bajban van, előjön ezzel az ír manófigurával meg az akcentusával.

– Ez nevetséges – fröcsögte Hillman, a zavarodottság új szintjére lépve. – Én tényleg ír vagyok.

– De annyira azért nem. Az igazság az, hogy az egész bolygót a nagyanyjáról nevezte el.

– Az elnevezés fő oka a bolygó mérete – mondta Hillman, majd úgy döntött, ideje átmenni támadásba. – És különben is mi van, ha én neveztem el? Én fizettem a zömét. És láttad a javasolt neveket? – Elővett egy papírlapot. – Tölgyfa domb. Jojo ment, a világ legjobb nagynénje. Frank. Frank bolygó! Ne már, kölyök. Ezekehez képest a Nano remekmű.

Vakta kidugta az állát. – Lehet, de bolygókat elnevezni és harsány szlogeneket kitalálni nekem nagyon diktátorosan hangzik.

– Itt Thor az úr, nem én – felelte ünnepélyesen Hillman.

Arthur szólt közbe, mielőtt Vakta válaszolhatott volna. – És hogy van az új lába?

Hillman topogott egy párat patáival az asztal alatt. – Az izületek kicsit furcsák, de kezdem megszokni. Látnia kéne, hogy megyek fel a lépcsőn. Mint egy kiba lövedék.

Vakta vihogott. – Thor mindig vonzódott a kecskékhez, így ezeket a lábakat az emberek jelnek veszik.

Hillman eltörte duci ujjai között a ceruzát. – Milyen jelnek? Jelnek, hogy Zaphod Beeblebrox egy tökfej?

– Legalább újra él – mutatott rá Arthur. – És újra talpra állt… vagyis patára. Zaphod gondoskodik majd emberi lábakról, ha úgy érzi, hogy már elég erős az operációhoz. Talált egy szép párat a hűtő mélyén.

– Alig húsz percig volt halott – mondta Vakta édesen. – Csak az I.Q.-ja felét veszthette el. Nem mintha bárki is észre venné a különbséget.

Arthur úgy döntött, ildomos lenne ismét témát váltani.

– Van valami fejlemény a honosítási kérelmemmel?

– Némi – felelte Hillman, boldogan, hogy nem kell tovább a kecskelábáról beszélni. Nem akart újabb operációt. Volt annak előnye is, hogy félig kecske. A közösség bizonyos részei tisztelték, sőt fejet hajtottak, amikor találkoztak. És a fiatalabb, pimaszabb hölgyek közül páran igen intim kérdéseket tettek fel új tagjairól. Igen intim kérdéseket.

– Csak pár kérdés – rejtette el a pirulását a számítógép képernyője mögé. – Arthur Philip Dent. Blabla. Jó, jó. Á, mit írjunk a foglalkozás rovatba?

Arthur megvakarta az állát. – Elég rég volt. Annak idején egy rádiónál dolgoztam. Meg a szendvicsek. Tisztességes szendvicseket tudok készíteni.

– Tehát média és étkeztetés. Hasznos képességek egy fejlődő világban. Nem látok semmi problémát a kérelmével.

– És az enyém? – kérdezte Vakta, bár inkább hangzott fenyegetésnek, mint kérdésnek.

Hillman hátradőlt. – Az tőled függ, Vakta. Csak azért vagy itt, hogy uszítsd a tiromancereket?

– A tiromancerek szétszéledtek – felelte Vakta komoran. – A marhák betörtek a telepre. És Aseed felfedezte a joghurtot. Most tortát használnak. Critomancia a neve.

– Szóval nem szenteled magad ennek az új ügynek?

– Nem. Nemesebb céljaim vannak.

– Igen? Találni egy rendes fiút, és letelepedni?

– Elnök akarok lenni.

Ha Hillman éppen evett volna, biztosan félrenyel. – Elnök? A Nanón?

– A Galaxisban. Már voltam.

– Hosszú történet – szúrta közbe Arthur. – Iskolába kell járnia.

– Van nyolc bölcsészdiplomám és két doktorátusom! – méltatlankodott a lánya.

– Virtuálisan – mondta higgadtan Arthur. – Nem számítanak.

– Hogyne számítanának, apu. Ne légy ilyen crô magnoni.

– Nem én írom a szabályokat.

– Ez akkora klisé. Egy rakás klisétégla vagy, amiből kliséembert raktak.

– Szép kép. Csak nincs művészeti diplomád?

Ezalatt Hillman a Szub-Étán szörfölt. – Van itt valami, ami talán érdekelhet, Vakta.

Vakta kiválasztott a készletéből egy „Hóvárat építenek a pokolban, ha te tudsz mutatni olyat, ami engem érdekel” pillantást, és teljes erőből Hillmanre sugározta.

– Kétlem.

Hillman viszonozta egy Igen? tekintettel, majd ajkát biggyesztette. Megjátszotta magát, mint vörös hajú nő a népitánc-csoportban.

Arthur tört meg elsőnek. – Mi az?

– Semmi. Vaktának igaza van. Biztos nem is érdekelné.

– Ugyan, Hillman, viselkedjen már felnőttként.

Hillman odafordította a képernyőt. – Nézze. A Cruxwan Egyetem szabályozása a virtuális diplomáról, ha az ember átmegy a minősítőn. Ezzel az izével, ami úgy néz ki, mint egy robotmedúza, ki tudják vonni az emlékeket.

– Közepesen érdekes – ismerte el Vakta a képernyőt nézve. – És szatellit programot is ajánlanak.

– Beadhatom a jelentkezésedet – vetette fel Hillman.

Vakta felismerte a hangszínt a virtuális tárgyalás éveiből. – Cserébe?

– Cserébe egy kis támogatásért. Őszinte leszek veled, Vakta, én fontos ember vagyok. Nem pocsékolhatom az időmet arra, hogy mindenféle senkikkel vacakoljak. Nagy kupacokban állnak itt a gőzölgők, kislány. Egészségügyi és biztonsági szabályszegők, a sok volt il-Licit-dolgozó, aki lakhelyet keres, adónyomtatványok a Megabrantisról. Apád mesélt a politikai hátteredről, és…

– Asszisztenst akar?

– Rátapintottál. Ki lenne ennél rátermettebb?

Vakta cöccögött. – Hát nem maga, az fix. Mi hasznom nekem ebből?

– Tapasztalat a való világban. Egy kellemes villa a faluban és kezdetnek hármas szintű fizetés.

– Ötös szintű – alkudozott Vakta elvből.

– Ötös – ment bele gyorsan Hillman, és kezet nyújtott.

– Tartsa meg a kezét. Majd rázunk a szerződés aláírása után.

Hillman hátratolta a székét. – Már látom, hogy igazi humorzsák leszel. Jól van, kislány. Holnap reggel légy itt pontban nyolckor, én fél tizenegyre jövök. Addigra csinálhatsz teát.

Arthur érezte, hogy egyik válla felett megkönnyebbülés lebeg, a másikon baljós érzés csüggedezik, sört vedel és vakarja a hátsóját.

Csak pozitívan, biztatta magát. Még lehet belőle valami.

– Csinálok neked ebédet – mondta a lányának. – Szendvicset. Jó?

Talán nem ölik meg egymást.

Hillman az asztal alá nyúlt és megvakarta a durva szőrt a combján. – Ja, és speciális sampon is kéne az új tagjaimnak. És a patáimat is megreszelhetnéd.

Arthur helyesbített, hogy Talán nem ölik meg egymást egy hónapig, majd észrevette a tüzet Vakta szemében, és megértette, hogy kapásból két héttel optimistább a kelleténél.

Zaphod Beeblebrox pár mókával teli hétig csak gondot okozott másoknak, majd úgy döntött, az éj leple alatt eloson a valószínűtlenségbe. Jobb lett volna, ha távozása konfettiesőben történik a tiszteletére adott parádén, de ott volt az arany, amit Hillman széfjéből helyezett biztonságba fizetségként Thor áldozatáért. És ott volt még fél tucat hölgy, akiknek ígért ezt-azt. Úgymint halhatatlan szerelmet, utazást a csillagokba és a PIN-kódját.

És még egy hónapja se vagyok itt, gondolta, ahogy felsompolygott az Arany Szívre. Mennyi kárt tudnék tenni egy év alatt?

Zaphod Beeblebrox. A fekete lyukak legnagyobb öröme. Gromek.

Ford Prefect pontosan tudta, Zaphod mennyire értékelne egy parádét, ezért a zsebét megtömte rizzsel, hogy így búcsúztassa el unokatestvérét.

– Viszlát, elnök úr! – dobott a levegőbe egy marék rizst Zaphod feje fölé. – Jó pár hölgy biztosan hiányol majd.

Zaphod arcizmai igen bonyolult manővert hajtottak végre, minek eredményeképp egyszerre uralkodói és sértett kifejezés honolt az arcán.

– Kösz a búcsúztatást, kuzin. De én próbálok elsompolyogni.

– Elsompolyogni? Az e heti szó?

– Pontosan. Így is elég nagy lármával jár ennek a zsáknak a manipulátorozása, nem kell, hogy még te is kiabálj.

Ford vállat vont. – Hé, te Zaphod Beeblebrox vagy. A Nagy B. Az emberek rikoltozni fognak, amikor elmész. A helyedben én sose építenék be csendes távozást a tervbe.

Zaphod guggolva pihenőt tartott. – A fészkes fotonba, igazad van. Bárcsak valaki mondta volna ezt Brontitall előtt, nem lett volna annyi tojás a képemen.

Útikalauz-jegyzet: Egy előző kaland során, mely még nem egészen történt meg, Zaphod elidőutazott a Brontitall bolygóra, ahol a madáremberek újra a domináns faj lettek (lesznek. Minden következő igét kéretik a megfelelővel helyettesíteni. A ragozástól, főleg befejezett jövőidőben, hajlamos lefagyni az Útikalauz). Miután Zaphod sikeresen összezsugorította a szent Arthur Dent-szobrukat (ne kérdezzenek), vissza akart osonni az űrkikötőbe, átvágva egy halkeltetőn. Sajnos a halkeltetőt lézerszemek, mozgásérzékelők, számos elégedetlen meg nem született tojásszellem és mini-mac célraálló fegyverek védték. Zaphod haja sebesülést szenvedett, és állával egy egész nemzedéknyi madárembert megsemmisített, ahogy elvágódott. A tárgyalás során a frissen dauerolt Zaphod nemcsak diplomáciai mentességére hivatkozott, de viszontperelte a madárkormányt a túlzott biztonsági intézkedésekért.

– Nem emlékszem semmi Brontitallra – mondta Ford. – Ne mondd, hogy nélkülem kalandozol.

– Nem. Sose csinálok semmit nélküled, Ford. Csak benned bízom. Csak benned bízhatok.

– Mi van a zsákban?

– Szuvenír. Tortatészta, ami a critomancereknek nem kellett. Meg egy kis mikrosütő.

– Gromek. Csinálhatsz meleg tortát.

– Pontosan ez a tervem.

Zaphod betolta csörgő-zörgő zsákját az ajtón.

– Biztos ne vigyelek el valahová?

– Kösz, nem, Zaph. Dolgom van. Erről a bolygóról egy árva cikk sincs az Útikalauzban. Pár hétig lógok itt, írogatok valamit. Kutatok, napozok.

– Jól hangzik – mondta Zaphod sóvárogva.

– Akkor maradj.

Zaphod hősies pózt vett fel a hajópallón, egy lába behajlítva, alkarja a térdén. Valahonnét organikus égő gyulladt fel, karmazsin színnel megvilágítva állát.

– Nem ez a sorsom, Ford – mondta, és semmiből támadt szél borzolta meg a haját. – Az univerzumnak mások a tervei Zaphod Beeblebroxszal. Ahol magányos nők vannak, ott leszek. Ahol ingyen koktélokat adnak a hírességeknek, ott leszek. Ahol rossz dolgok történnek azokkal, akiknek, tudod, nyomasztó izék vannak az izéjükben, Zaphod Quantus Beeblebrox mindent megtesz, hogy időt szakítson rájuk.

– Quantus?

– Próbaverzió. Szerinted milyen?

– Jó. Hősies. Jobb, mint az utolsó.

– Tudom – mondta Zaphod gyászosan. – A Prunyabrunya. Valaki szólhatott volna.

Kezet ráztak, ahogy gyerekkorukban. Segg, segg, csizma, könyök, ötös, könyök…

– Oké. Viszlát, Ford – lépett át az ajtó erőterén Zaphod.

– Még valami. Arthur is ezen a bolygón van, szóval előbb-utóbb…

– Valaki megpróbálja felrobbantani. Ne aggódj, szemmel tartom a Szub-Étát. A vogonok első jelére idezúgok.

– Számítok rád.

Az Arany Szív hangtalanul felemelkedett az űrkikötő betonjáról.

– Sose baj, ha van tartalék terv is – mondta Zaphod, aztán eltűnt.

Bal Agy kicsit sokáig volt rákötve a plazmára, így eléggé felpörgött. – Ni csak, ni csak, a nagy Galaktikus elnök tisztel meg minket jelenlétével.

Zaphod beemelte az arannyal teli zsákot egy szekrénybe. – Hello, BA. Szépen csináltad azt a fénnyel meg a szélgéppel.

Bal Agy megfejelte Zaphodot a burájával. – Nem szeretem, hogy az effektesed vagyok. Megválasztottak a Galaxis elnökének, Zaphod. Nincs benned semmi méltóság?

Zaphod megdörgölte a kobakját. – Nem értem a kérdést.

Felment a hídra, több automata ajtón keresztül, melyeket úgy programoztak, hogy felismerjék és megfelelő dicsérő megjegyzéseket tegyenek, ahogy áthalad.

– Óóó, milyen fitt – áradozott az egyes szervizfolyosó.

– Szép haj, Zaphy – csiripelte a központi felvonó, ami mindig is pimasz volt.

– Szinte szeretnék szerves lenni – mondta a középső ajtó.

Ahogy felszambázott a hajóhídra, minimum tizenöt önbecsmércével jobban érezve magát, Zaphod észrevette a főképernyőn forgó kalapács ikont.

– Az mikor jött? – kérdezte Bal Agyat, aki persze ott lebegett a válla felett, gyanúsan közel ahhoz a ponthoz, ahová annak idején szervesen kapcsolódott.

– Pár órája. Azt hiszem, elválási izgatottságom van. Hiányzik a nyakam.

– Nem gond – ült be a kapitányi székbe Zaphod. – Visszatoldunk, amikor csak akarod.

– Nem, kösz – mondta Bal Agy. – Bekapok pár tablettát vagy a veszek egy Torz-O-Testet. Bármi jobb, mint egy ilyen ignorámusz mellett ébredni, mint te.

Zaphod párszor elismételte magában az „ignorámusz” szót, majd elfelejtette.

– Játszd le az üzenetet.

– Háttérzenét kérsz hozzá?

– Nem. Csak ami jött, és nem akarom, hogy bárki lehallgassa.

– Jól van. Pajzsok fel.

A képernyőn a kalapács ikon megpördült és videodobozzá alakult, amin Thor torzonborz képe tűnt fel.

– Hé, Zaph. Helló, üdv. Ez egy… fogadok, hogy nem is… Oké, oké, már látom. Megy. – Az isten összeszedte magát. – Helló, Zaphod, itt a kliensed, Thor, a Villámisten. Nem haltam meg, mint azt talán sejtetted.

– Naná hogy! – rikoltotta Zaphod, a levegőbe bokszolva.

Útikalauz-jegyzet: A mártíromság jól bevált játéka az isteneknek az idő délelőttjétől fogva, amikor Louhce Raymon, a Tarpon–VII rezidens istene úgy bújt ki egy kié-melyik-baba ítélkezés elől, hogy orgazmikus túladagolással megrendezte saját halálát. Raymon rájött, hogy az emberek sokkal jobban szeretik most, hogy halott, és hajlamosak döntéseiket harmadkézből hallott dolgokra alapozni, amit a bajsza alatt mormogott egy süket leprásnak egy barlangban. Raymon csekkjei még a számlájára mentek, csak annyi dolga volt, hogy megjelenik árnyalakban valami szűznek pár ezer évente, és homályos megjegyzéseket tesz, hogy „A parányi kövek megmentenek bennünket, okítsátok a köveket”. A Raymon-módszer olyan sikeres modell lett, hogy hamarosan Galaxis-szerte minden isten megrendezte a halálát, és átkozták Raymont, amiért az orgazmikus halált jogvédetté tette.

Thor közel hajolt a kamerához. – A mártírmegjegyzés miatt. Ahogy mondtad. Mentem azon a nagy bombán, azon gondolkodva, hogy ha hagyom megöletni magam, az emberek azt hiszik, értük haltam meg. Adtam száz százalékot a vogon hajónak, amikor hallottam a detonátor gyújtását, és egy pillanatra elbújtam a csöveikben. Gondoltam, megütöm a hajót Mjöllnirrel, hogy úgy látsszon, mintha srapnel csinálta volna ki, de akkor elmentek a hiperűrbe. Nem tudom, miért. Nem is érdekel. Szóval ennyi. Most húzok vissza Asgardba; de mehet a feltámadás, ha kellek. Kicsit meghúztam az ágyékomat, szóval adj időt, hogy visszafitneszeljem magam. Csörögj rám, hogy vált be ez a mártírcucc. És lökj ide egy kis aranyat, annyira le vagyok égve, hogy az már nem vicces. Ja, és tartsd nyitva a szemed, felbukkan-e valahol a sisakom. Elvesztettem a robbanásban, pedig az a kedvencem. Most kikapcsolok, hívnak a másikon. – Öklével a mellkasára csapott és a kamerára kacsintott. – Szép munka, menedzser.

Zaphod elhűlve becsukta a videoablakot. – Ejha. El se hiszem, hogy bejött a mártírötlet. Sőt, hogy Thor levette. A stratégiáim általában olyan finomak, az embereknek többször kell hallani, hogy értsék.

Bal Agy Zaphod szeme előtt libegett. – Nem emlékszel, hogy bármit is mondtál a mártírokról, mi?

– Nem. De ez nem jelenti azt, hogy nem mondtam.

– Szóval azt hitted, a kliensed halott?

– Dehogy. Egy istent nem lehet megölni. Még az is életben van, amelyik belehajtott egy fehér lyukba, csak éppen a tagjai több dimenziót átívelnek.

– És mi van azzal a spéci bombával?

– A SIKET-tel? – horkantott Zaphod. – Szerinted ki adta el a vogonoknak? Csodálom, hogy nem esett szanaszét egyből. Fűnyírómotort tettem bele.

Bal Agy hallgatott egy sort, várva, hogy kattogó pókbotok gyűjtsék össze a kondenzációt kupolájának belső ívén.

– Szóval megint csak ketten vagyunk. Mit szeretnél csinálni?

Zaphod keresztbe tette lábát a konzolon. – Nem tudom. Thor mártírvideója csak egy idő múlva terjed el, addig ráérünk. Mit csináltunk az egész hóbelevanc előtt?

– Pénzt gyűjtöttünk az újraválasztási kampányodhoz.

Zaphod meg volt lepve. – Tényleg? De hát már elnök vagyok.

– Elnök voltál – javította ki Bal Agy annak az óvó bácsinak a hangján, aki ikszedszer magyarázza el, miért nem jó ötlet meginni a festékes vizet –, amíg el nem ítéltek első fokon.

– De még mindenki elnök úrnak hív.

– Ahogy az összes volt elnököt.

– Ez nem zavaró?

– Max fél másodpercig, ha van fél agyad.

Zaphod a homlokát ráncolta. – És ha többször fél?

Bal Agy gőzölgött. – Felejtsd el. Elnök voltál, de már nem vagy az. Ez elég világos?

– Akkor ki most az elnök?

– Jelenleg?

– Igen. És most. És ebben a pillanatban.

Bal Agy nem konzultált semmivel, mert mindenki tudta, ki a Galaxis elnöke, kivéve ennek a hajónak a rendes utasát, Ford Prefect valószínű, de nem kivételes kivételével.

– Spinalé Trunco a Fejetlen Lovasok törzséből a Jaglan Bétán.

Zaphod kihúzta magát, ami nem könnyű, ha a lábad egy konzolon pihen. Sarka szikrát csiholt, ahogy bosszúsan toppantott.

– Micsoda? Trunco? De neki nincs feje. Egyetlen feje sincs. Zéró feje van.

– Ezt már megbeszéltük, Zaphod.

– Az elmúlt húsz percben nem. És tudod, milyen az emlékezetem.

– Meglep, hogy így emlékszel az emlékezetedre.

– Na ugye. Jól van, BA, nyomasd a választókerületem koordinátáit.

– Nincs választókerületed, és ha lenne, az egész Galaxis lenne.

– Akkor vigyél a Galaxis központjába. Ha Zaphod Beeblebrox visszatér, az embereknek tudniuk kell. Hánynom kell egy klubban, szerelmeskedni egy nyilvános vécében. Fellépni egy valóságshow-ban.

– Szerintem az első dolog az elsőfokú bűntettet leminősíttetni másodfokúnak. Akkor indulhatsz.

– Okos gondolat, BA. Kit fizessünk le?

Bal Agy ezúttal konzultált az adatbankjaival. – Akármilyen valószínűtlen, Spinalé Truncót.

– A jó öreg Trunco. Volt vele valami izé…

– Nincs feje.

– Egy szál se. A marha.

Bal Agynak kellett pár másodperc, hogy betörjön az elnöki biztonsági szolgálat lapjára.

– Trunco jelenleg az istállókomplexumában lazít a Jaglan Bétán.

– Akkor megyünk a Jaglan Bétára.

Bal Agy hunyorogva sugározta a koordinátákat a Valószínűtlenségi Hajtóműnek. – Ugye, tudod, hogy Trunco utál téged? Kicsit csábítóbb dolog kéne neki annál a zsák aranynál, amit hoztál.

Zaphod felmutatta hüvelykujját Bal Agynak, s a testetlen fej csak késve jött rá, hogy van valami az egyik hüvelykujjon. Egy parányi sisak.

– Szerintem van mivel alkudnom – mondta Zaphod.

Űr

Thor egy aszteroidához húzódott le, hogy kommunikálni tudjon Zaphoddal, és egy kis oxigénbuborékban ült a felszínen, amikor átkapcsolt a másik hívásra. Valójában nem volt szüksége lélegezhető levegőre, de segített a migrénjén, és megkönnyítette a telefonálást, hogy nem kellett a mágikus kútba ásnia, hogy hallatsszon a hangja.

– Itt a Villámisten – mondta Mjöllnir nyelébe. – Hallgatlak.

Kis aranyfej jelent meg a kalapács fején. – Hé, villámlány, mizújs?

– Futó. Örülök, hogy látlak. Elég sok újság van. Már van nyájam. Igazi hívek. Talán egy harcos, ha van a bandában, de kezdetnek megteszi.

A sakkfigura szívott egy slukkot a cigarettájából. – Klassz, Thor. Én is jó hírrel hívlak.

– Tényleg? Mi az?

– A videód. Pár milliárd találattal az első a toplistán. Igazi Szub-Éta szenzáció.

Thor elcsüggedt. – Mikor szállnak már le róla? Egyszer felveszek egy melltartót, és az univerzum sose felejti.

– Nem, nem az. Az új, amikor szétvered a zöld fickót, aki mindenkit sértegetett. A jelek szerint sokan szívesen látják, hogy megkapja a magáét.

– Első? Komolyan? Ez fantasztikus.

– Az. Amúgy szép kalapálás, egész testtel beledőltél, ahogy mondtam. Újra a csúcson vagy, barátom.

Thor szélesen vigyorgott. – Ez tuti. Hívd fel apát és anyát. Hívj mindenkit. Ma este nagy buli a termemben. Legyen mézsör, disznó, marha és szüzek.

– Tintahal?

– Nem. Tintahal az ne. De bármi más, amit tudsz szerezni. És tégy róla, hogy a valkűrök is kapjanak meghívót.

Futó a levegőbe bokszolt. – A Villám visszatért.

– Úgy van. A Villám visszatért.

Letette, felszállt, majd megfordult és szétcsapta az aszteroidát puszta örömében.

Hé, mondta Fenrir szelleme. Az a fogam volt.

A Puszta Formalitás

Konstans Mown a priccsén feküdt és magát nézegette a Barbie tükörben.

– Helyesen cselekedtél – mondta magának újra és újra, habár a mondatszerkezeten variált, hogy a tudatalattija azt higgye, újat hall.

– Amit cselekedtél, helyes volt. Jó volt.

– Amit ott tettél. Totál helyes volt. Jó dolog.

Az arc a tükörben, a rózsaszín műanyag keretben barátságos, de aggodalmas volt. Megmentette a földlakókat, ez igaz, de még sok faj van a veszélyeztetni listán, és ez az adófizető polgár trükk csak akkor válik be, ha jogos – ami nem fog gyakran előfordulni most, hogy Prostatikus Jeltz egyszer megtapasztalta.

Mostantól ez lesz az első, amit ellenőriz. Kik ezek az emberek, akiket ki fogunk irtani?

– Majd találsz rá módot – mondta az arc a tükörben, egy arc, amely a nyálcsésze nélkül szinte kedvesnek tűnt.

Mown mostanság ki sem lépett a kabinjából a nyálcsésze nélkül. Legkevésbé kedvesnek akart látszani, mert az csak az evolúció szimptómája lehet. Sőt a Rongyláb megjegyzés után Mown adott egy lábgáncsot a ruhatárához. Nem illik túl ruganyosan járni egy vogon fedélzeten.

– Egy nap majd táncolunk – mondta tükörképének.

– Egy nap majd dalolunk – mondta az arc a tükörben, és: – Helyes dolog volt, amit tettél. Helyes és jó.

Apja hangja dörrent fel a hangszóróból az ágya felett.

– Konstans! Valami bolygótanács van a vonalban, akik azt állítják, hogy a szökőév rendszer miatt nem adtunk nekik elég időt a kötelező elpusztításuk előtt. Utánanézni!

– Azonnal, apa! – mondta Mown, eldugva a tükröt, és felcsatolva. – Megyek.

– Ez az, én kis Nagy Fattyúm – mondta Jeltz, és letette.

Nem, még nem vagyok, bicegett az ajtóhoz Mown. Még nem.

Nano

Arthur Dent kezdte felfogni lánya elszigeteltségét.

– Most már értem, miről beszélsz – mondta neki egyik reggel munka előtt. – Nem tartozunk igazán ide. A Föld volt a mi bolygónk, de már nincs. És habár otthonnak hívtuk, a Föld már évtizedek óta nem az otthonunk. Mindketten teljes életet éltünk a felszínétől távol is. Én a szigetemen, te a Megabrantison. Kozmikus nomádok vagyunk, ami remek név lenne egy rockbandának, amúgy, csillagközi sodródók vagyunk, akik nem tudnak mibe kapaszkodni végtelen kitaszítottságukban, csak egymásba.

És Vakta azt felelte: – Mit teszel ma a szendvicsembe, apu? Ne feledd, hogy vegetáriánus vagyok, és a marha nem zöldség.

– Az a marha belopózott a szendvicsbe – mondta Arthur bénán, és rájött, hogy Vakta nem olyan kíméletlenül boldogtalan, mint volt. Talán a napi gürcölés Hillman Hunter irodájában leköti a dühét, és talán Arthur hálás lehetne a viszonylag elviselhető tinédzserért, aki a legtöbb reggel megjelent az asztalnál, ahelyett hogy lerángatná sebzett pszichéje gennyes váladékába.

– Káposztasalátát?

Vakta megpuszilta. – Remek. Gyürke nélkül.

– Gyürke? Persze. Barbárok lennénk? Hogy is nevezhetném magam szendvicskészítőnek?

És így tovább. Mire Arthur befejezte a tiltakozást, és elkezdte sorolni szendvicskészítői ajánlásait, Vakta belelökte ebédjét a szütyőbe, amit Fordtól kölcsönzött és elment munkába.

Arthur pár hétig játszotta az otthonülő apukát, aztán elkezdett ürügyet keresni egy utazásra.

– Csak te meg én – mondta Fordnak. – Mint a régi időkben, csak éppen a felrobbanó bolygók meg a régi útitársak nélkül.

– Nem lehet, haver – felelte Ford, igyekezve sajnálkozást kifejezni, ami nehéznek bizonyult a vulkanikus sármaszkkal az arcán és a két szép masszőzzel, akik a vádliját gyúrták. – Ezen a bolygón döbbenetes számú gyógyfürdő van, és nekem mintát kell vennem mindből. Tartozom ezzel a stopposoknak.

Arthur az árlistára pillantott. – Nem napi harminc altariai dollárból kéne kijönnöd?

– Az altariai piac fluktuál – mondta Ford, és mintha elpirult volna a maszk alatt. – Egyik nap harminc dollárból vehetsz egy házat a kertvárosban kétgyerekes garázzsal és három egész négy tized feleséggel. Másnap meg örülhetsz, ha kapsz belőle egy tubus másnaposság elleni piócát. Én a magas- és mélyturizmust is megtapasztalom, biztos, ami biztos.

És Arthur kénytelen volt egyedül menni.

Egyedül. A rettegett szó. Ő, Arthur Dent, a magányos magánzó, egyedül, olyan magányosan áll, ahogy egy egyed ül.

Ami elég pesszimistán és önzően hangzott, még egy olyan valakinek is, aki nemrég kapott egy csomagot azzal a címzéssel: Önző Pesszimista, Nano. Így aztán Arthur úgy döntött, szülői kötelességnek fogja álcázni az utazást.

– Elmegyek a Cruxwanre megnézni neked ezt az egyetemet – mondta Vaktának. A lány ellenkezésére számítva megelőző csapást mért az érveire: – Tudom, mit akarsz mondani, de milyen apa lennék, ha hagynám a lányomat az univerzumban tévelyegni anélkül, hogy előtte megnéztem volna. Anyád és Wowbagger pár nap múlva visszatérnek a mézeshetekről. És Ford itt lesz veled, amíg vissza nem érek. Alig egy tucat ugrás, úgyhogy egy hét alatt visszaérek. Max kettő. Különben is, virtuálisan százéves vagy, pár hét nélkülem nem nyomhat sokat a latban. Itt hagyom az összes elérhetőségemet, meg egy rakás fagyasztott szendvicset, úgyhogy minden rendben esz. Van kérdésed?

Vakta egy pillanatig gondolkodott, majd megkérdezte: – Milyen szendvicset?

Így most Arthur egy hiptertéri hajó első osztályú, kellemes, átölelő zseléülésén ült, ami kívülről ijesztő hasonlatosságot mutatott egy hím nemi szervvel, de belülről egész kellemes volt, ha az ember kirekesztette gondolataiból a két hipertéri rásegítőt meg az utascsövet. A helyet azokból az űrpontokból vásárolta, melyek még a Lamuella előtti időkben nyitott számláján halmozódtak fel.

A Fenchurch-napok alatt.

Ez jó, mondta magának. Pozitív dolgot csinálok, nem otthon búsulok és nem zavarom Vakta karrierjét. Most zavarhatom az oktatását.

Arthur hagyta, hogy levetkőztessék repalsóra, beolajozzák és becsúsztassák az ülésbe. A zseléülés körbefolyta, az érintőmenüből kiválasztotta a GALAXIS Útikalauz stopposoknak pontot. A kis ikon eldörgölte magát egy linkig a Cruxwanról. Háromezer cikket talált.

Elég az egész útra.

Miután minden utas felszállt, a pneumatikus ajtó sziszegve becsukódott, és Arthur megkönnyebbült, hogy egyedül ül ebben a sorban. Nem tartotta magát repüléssznobnak, de néha egy beolajozott, repalsós férfi szeret figyelő tekintetek nélkül kiszállni az ülésből.

Felszálltak, és Arthur az ülés Haj-O-Kameráján keresztül figyelte, ahogy a Nano elveszik az űrben. Nemsokára az egész csillagköd nem volt más, csupán egy halom csillagra hanyagul odavetett kozmikus sál.

Kozmikus sál. Ha Ford ilyeneket írna, talán még pénzt is keresne.

A párna sarkán kis kék hajtóműikon jelent meg, és Arthur nagyot szippantott a nyugiszálból.

Hiperűr. Hiányoztál.

Az ugrás simább volt, mint arra emlékezett.

Talán az új ülés miatt.

Kicsit emlékeztette arra, amikor kiskorában szánkóval hókupacba futott, csak most nem fázott. Ez meleg, kellemes érzés volt, és Arthur jókedvének sarka felpöndörödött. A hipertér elvenni is tud dolgokat, főleg ha a plurális zónákból jöttél.

Arthur Dent lazított és nézte, ahogy az univerzum összehajtódik körülötte. Ülése gubóján kívül aszteroidák, űrlények és millió más utas arca kavargott. Az Útikalauz azonosította mindegyiket kis színkódos buborékkal, de mire Arthur egyetlen szót is elolvashatott volna, az utazók eltűntek és újak kerültek a helyükre.

Az első álomszerű ugrás után a hajó kilendült a hiperűrből, kicsit kacsázott, akár kavics a vízen. Egy pillanatra felvillant a biztonsági öv ikonja, majd kihunyt.

Elmegyek vécére a következő ugrás előtt.

Az ülés ugyan cirkulálhatta volna a cirkulálandókat, de Arthur úgy érezte, van, amit nyilvánosan nem illik műanyag zacskóba csinálni.

Kicsit leeresztette az ülést, és kábán felült, némi meglepetéssel konstatálva, hogy a szomszédos ülést elfoglalták. A jövevény úgy csacsogott hozzá, mintha már találkoztak volna. Arthur látása még nem tisztult ki, de egyből felismerte a hangját, a feje döntését és az egyik füle mögé dugott hajtincset is.

Fenchurch?

Arthur kidörgölte szeméből a hipercsipát, és megint odanézett.

Fenchurch volt, élénken csacsogott, mintha sosem váltak volna el.

Ez nem lehet igaz. Biztos álmodom.

De nem álmodott. Fenchurch volt, visszatért hozzá. Ugyanolyan volt, kivéve a kék májfoltot a szemöldöke tetején és homloka közepén a csontorrnyerget.

Majdnem ugyanaz. Talán két dimenzióval odábbról. Az ő Arthurja is eltűnt, ahogy az én Fenchurchöm.

Fenchurch befejezte a történetét, és csilingelő nevetésével nevetett, a végén azzal a sajátos levegővétellel, ami Arthurt mindig a porszívóra emlékeztette.

Ha jól ismerem Fenchurchöt, akkor még nem fejezte be, gondolta, még mindig küzdve a kábasággal. Még van sztorija.

Igaza volt. Fenchurch megkopogtatta a karját, füle mögé tűrt egy kóbor hajfonatot, és kinyitotta a száját.

– Ja, és még valami…

Még valami? Micsoda? akarta kérdezni Arthur. És mi volt a valami előtt? Mesélj el mindent sorjában!

Ezt akarta mondani ennek az egzotikus, mégis ismerős Fenchurchnek, ám amikor felemelte kezét, hogy megfogja az arcát, ujjai áttetszők voltak.

Mi? Jaj, ne. Ne.

Hányinger fogta el, tagjain szúrós áradat ömlött végig és ködbe borította elméjét.

A plurális zóna, gondolta. A plurális zónából valóknak nem szabad hipertérben utazni. Bárhol kilyukadhatnak.

Látta, hogy Fenchurch feléje nyújtja a kezét. Gyönyörű ajka az ő nevét formálta, aztán hirtelen eltávolodott tőle egy sokszínű elasztikus alagútban.

Nem ő távolodik, gondolta Arthur. Én. Én távolodom.

Körülötte kavargott a Galaxis, és ő meztelen volt, nem védte semmi a hidegtől és a sugárzástól, mégsem halt meg és nem szenvedett, csak dühöngött, ahogy a hiperűr anomália mind távolabb szippantotta az életétől. Arthur lehunyta a szemét, ami fikarcnyit sem számított, mivel a szemhéja eleve áttetsző volt, hát megpróbált arra az egy helyre összpontosítani, ahol valaha békét lelt. Mentálisan dolgozott, felidézett minden egyes bambuszszárat a kunyhójában, minden egyes fehér követ, amely az óceánt határolta az ő partján. Nem gondolt a mellette kavargó ködre vagy az űrbe lángujjakat köpő vörös csillagokra. Annyira nem gondolt ezekre, hogy hamarosan csak ezekre nem tudott gondolni.

Egy idő múlva, melynek hosszát még a legszuperebb kvarcórával sem tudta volna lemérni, Arthur úgy döntött, ismét szilárdnak érzi magát. Erősen fülelt és hullámzúgást hallott. Nyelvét kinyújtva sós ízt érzett.

Lehetséges? töprengett.

Arthur Dent arra nyitotta ki a szemét, hogy egy tengerparton ül, amely kiköpött olyan, mint a virtuális életében volt. A partvonal íve más volt, de csak annyira, hogy ne számítson; még egy kis kunyhó is állt a vízvonal mögött.

Lehetséges? Vagy valószínű, akármit is jelent ez, már ha jelent bármit.

Hunyorogva nézett bele a késő esti nap sugaraiba, és látta a zömök sárga alakot a horizonton.

Mi? Csak nem.

Hozzátette volna, hogy „Nem lehet!”, de ez a kifejezés elvesztette jogát a felkiáltójelre, amióta Zaphod Beeblebroxszal találkozott. Nincs olyan, hogy nem lehet, és ha nem kéne lennie, akkor szinte biztos, hogy lesz.

Egy pipitinka madár sompolygott mellé.

– Rohadt vogonok – mondta a csőre sarkából. – Itt vannak már pár napja. Elfelejtették beadni arra a kunyhóra a tervezési engedélyt.

– Jellemző – mondta Arthur, majd lehunyta a szemét és azt kívánta, bárcsak máshol lenne másvalakivel.

Útikalauz-jegyzet: Arthur Dent szinte hihetetlen balszerencséje vákuumot eredményezett az isteni gondviselésben, ami elképesztő szerencsét hozott egy illetőnek az univerzum túlsó felén. Bizonyos Mr. A. Grajagot, egy kevéssé ismert sportriportert az Un Hyéről sikeresen újraélesztettek hat hónap után a kómából, melybe egy il-Licit csomagszállító hajóval történt űrkarambolját követően esett. Arra tért magához, hogy a csillagközi lottóbizottság koktélpartit tart a tiszteletére, és hogy a számait húzták ki, nem a lélegeztetőgépét. Ugyanabban a pillanatban gyermekkori szerelme, aki felismerte Mr. Grajagot a Kómás Hírességek műsorában, berontott a kórterembe régóta táplált és őszinte szerelmét hangoztatva. A pár összeházasodott, lett két jól nevelt gyerekük, akiknek eszük ágában sincs követni apjukat a show-bizniszben, inkább jogot és orvostudományt tanulnak.

Ha Arthur Dent tudott volna Grajagékról, az talán kicsit felderíti.

De nem nagyon.

Vége

(az egyik középső résznek).

EOIN COLFER a számos országban sikeres Artemis Fowl-sorozat szerzője, amelyet eddig már negyven – elsősorban emberi – nyelvre fordítottak le. További könyvei a The Wish List, a The Supernaturalist, valamint a Half Moon Investigations, amelyből a BBC sikeres tévésorozatot készített. Könyvei számos díjat nyertek, mint például az Év Angol Gyermekkönyve, az Év Német Gyermekkönyve és a legalacsonyabb újonnan érkezettnek járó Betelgeusei Bückling-díj, amit azonban a pajtában tart, mivel radioaktív és félnek tőle a gyerekek.

A Ja, és még valami… a szerző első felnőtteknek szóló könyve. Megírása nagyon hasonlított a kiskamaszoknak szóló könyvekéhez, csak kevesebbet használta a nem az én hibám és az engem senki nem ért meg kifejezéseket.

DOUGLAS ADAMS

Az 1952-ben született Douglas Adams alkotta meg a Galaxis útikalauz stopposoknak összes különféle és ellentmondásos manifesztálódását: a rádiójátéksorozatot, a regényeket, a tévésorozatot, a számítógépes játékot, a színpadi adaptációt, a képregényt és a törülközőt.

A Galaxis útikalauz stopposoknak több mint harminc évvel ezelőtt, 1979. október 12-ikén jelent meg, és fenomenális sikere egyenesen a brit bestseller lista élére juttatta. 1984-ben Douglas Adams lett a legfiatalabb szerző, aki megkapta a Golden Pan díjat. Könyvsorozata 15 millió példányban kelt el Nagy-Britanniában, az Egyesült Államokban és Ausztráliában, de a kötetek németül és sok más nyelven is sikerkönyvek lettek.

Az első regényből készült filmet, Douglas eredeti forgatókönyvének és ötleteinek felhasználásával, 2005-ben mutatták be, a főszerepet Martin Freeman és Zooey Deschanel játszotta, míg az Útikalauz hangját Stephen Fry kölcsönözte. Douglas feleségével és lányával London északi részén, Islingtonban lakott, majd rövid ideig Kaliforniában, ahol 2001-ben elhunyt.

TARTALOM

Előszó

Bevezetés

1

2

3

4

A Puszta Formalitás bürokratamarán osztályú vogon hipertéri űrhajó

Wowbagger hajója, a Tanngrisnir

5

A Tanngrisnir

6

Nano bolygó

Cong városa, Innisfree, Nano

Az Arany Szív

A hivatalos verzió

És a nem hivatalos verzió

Asgard

A Puszta Formalitás, bürokratamarán osztályú vogon hipertéri űrhajó

7

A Tanngrisnir

Asgard

8

A Tanngrisnir

Asgard

Nano

Asgard

Hillman Hunter

Nano

9

A Tanngrisnir

Trillian

Vakta

Bowerick Wowbagger

Arthur

Ford

Cong

Tiropolisz

10

11

A Puszta Formalitás bürokratamarán osztályú vogon hipertéri űrhajó

Cong városa, Innisfree, Nano

A Puszta Formalitás

Nano

A Puszta Formalitás

Nano

A Puszta Formalitás

Nano

A Puszta Formalitás

Nano

A Nano légkörének felső rétege

A Puszta Formalitás

Nano

A Puszta Formalitás

Nano

12

Űr

A Puszta Formalitás

Nano