Date: 2005-12-13T17:35:27+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, melyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, melyből ered, visszatérne. Az aielek átkeltek a Világ Gerincén, seregeik már Tar Valon falai alatt vannak. A Fehér Torony két fiatal beavatottja, Moiraine és Siuan azonban nem a város alatt dúló csata, hanem a közelgő próbatétel miatt izgul: nemsokára kiderül, hogy lehet-e belőlük aes sedai. Lan Mandragoran alig várja a háború végét, hogy visszatérhessen északra, és a Fertőben vívja meg elpusztult nemzete utolsó csatájá
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

Új tavasz

Az Idő Kereke sorozat 0.

ISBN 963 939 995 7

Beholder Kft, 2005

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Jordan: New Spring

Copyright © 2004. Robert Jordan

Fordította: Körmendi Ágnes

-

Első fejezet

A horog

Hideg szél csapott át az éjszakán, végigsöpört a hófödte vidéken, ahol már három napja ember ontotta embertársa vérét. A levegő ropogós volt, bár nem olyan jeges, mint Lan az év ezen szakában várta volna. Persze így is elég hideg volt ahhoz, hogy acél mellvértjéből a kabátján is átszivárogjon a fagy, és hogy a lélegzete fehéren gőzölögjön az arca előtt, ha a szél nem kapta fel a könnyű párát. Az ég sötétje épp csak fakulni kezdett, és a több ezer csillag fénylően szikrázó gyémántpora lassan halványodott. A hold kövér karéja már az ég alján csüngött, tompa fényében alig lehetett kivenni a tűz nélküli tábort őrző emberek alakját a tölgy és magyalligetben. A tüzek viszont elárulták volna őket az aieleknek. Lan már meglehetősen hosszú ideje harcolt az aielekkel a háború kezdete előtt is, a shienari végeken – tartozott annyival a barátainak, hogy ott legyen. Tudta, hogy az aielek nappal is épp elég veszélyesek. Éjszaka szembeszállni velük viszont semmivel sem lett volna jobb, mint ha egy feldobott pénzérmére bízta volna az életét – vagy legalábbis nem különbözött volna tőle lényegesen. Persze néha tűz nélkül is megtalálták őket.

Szorosan magára csavarta köpenyét, és folytatta útját a térdig érő hóban. Az őrszemeket ellenőrizte. Páncélkesztyűs kezét a hüvelyében nyugvó kardra tette; ősi kard volt, az Egyetlen Hatalommal kovácsolták még a Világtörés előtt, az Árnyék Háborújában, mikor egy ideig a Sötét Úr a világra szabadult. Már csak fakó legendák szóltak arról a Korról, kivéve persze, amit az aes sedai-ok tudtak – a penge azonban szilárdan bizonyította, hogy volt ilyen idő. Acélját nem lehetett eltörni, és nem kellett élesíteni sem. A markolatot már számtalanszor kicserélték az évszázadok alatt, de a penge még csak meg sem sötétedett. Egykor a malkieri királyok kardja volt.

Elért a következő őrszemhez. A hosszú, sötét köpenybe burkolózó, zömök, alacsony férfi egy vaskos ágú tölgynek dőlt, a feje a mellkasára csuklott. Lan megérintette a vállát. Az őrszem nagyot ugrott, és kis híján elejtette a szaruból faragott, inakkal felhúrozott íjat, amelyet egészen addig szorongatott. Csuklyája hátracsúszott, és egy pillanatra kivillant kúp alakú fémsisakja, mielőtt sietősen visszarántotta volna a fejére a köpenyt. A hold halovány fényében Lan nem tudta kivenni a férfi arcvonásait a függőleges sisakrostély mögött, de régóta ismerte. Lan saját sisakja nyitott volt, a halott Malkier hagyományai szerint, és a homloka felett acél félholdat támasztott meg.

– Nem aludtam, uram! – mondta sietve a fickó –, csak megpihentem egy pillanatra!

Rézbőrű domani volt, de most ő is mintha zavarban lett volna – nem véletlenül. Nem ez volt az első csatája, de még csak az első háborúja sem!

– Az aielek egy kis torokátvágással ébresztettek volna, Basram, vagy úgy, hogy szíven döfnek egy lándzsával! – mondta Lan halkan. Az emberek jobban odafigyeltek, ha halkan beszélt hozzájuk, mintha torkaszakadtából ordított volna, amennyiben a halksághoz magabiztosság és keménység társult. – Talán jobb lenne, ha nem csábítana a fa közelsége!

Azt már nem tette hozzá, hogy még ha nem is ölik meg az aielek, a fagymarást kockáztatja, ha sokáig egy helyben marad. Ezt Basram is tudta. Arad Domanban majdnem olyan kemények voltak a telek, mint a Határvidéken.

A domani elmormolt valami bocsánatkérés-féleséget, tisztelettudóan megérintette a sisakját, és háromlépésnyit távolodott a fától. Most szálegyenesen kihúzta magát, és elszántan meredt a sötétbe. A lábait is váltogatta, nehogy megfeketedjenek az ujjai. Rebesgették ugyan, hogy a folyóhoz közelebb az aes sedai-ok szívesen Gyógyítják a katonákat, és munkájuk nyomán úgy tűnnek el a kórok és a sebek, mintha sosem lettek volna, de az ő segítségük nélkül csak amputációval állíthatták meg a rothadást, és menthették meg a beteg lábfejét vagy akár egész lábát. Különben is, az ember nem nagyon keveredett az aes sedai-okkal, ha valamiféleképp elkerülhette.

Évekkel később is arra ébredhetett a meggondolatlan, hogy valamelyik aes sedai pórázra fogta, hátha szüksége lesz rá. Az aes sedai-ok mindig előre gondolkoztak, és általában nem törődtek vele, kit használnak fel a terveikben, és hogyan. Lan már csak ezért is elkerülte őket.

De vajon meddig tarthat Basram újonnan nyert ébersége? Lan szívesen próbára tette volna, de semmi értelmét nem látta, hogy még keményebben bánjon vele. Minden embere kimerült volt. Alighanem a Nagy Szövetség minden embere hasonlóan fáradt volt már. Nevezték Magasztos Szövetségnek vagy Magasztos Ligának – meg ki tudja még minek, legalább fél tucat hasonlóan pompázatos neve volt, és jó pár kevéssé hízelgő is –, de mindez nem segített a kimerültségen. A csata kemény munka volt, akár hó nélkül, akár hóban. Az izmaik a puszta feszültségtől begörcsöltek már akkor is, ha volt idejük megpihenni egy kicsit, és az elmúlt pár napban nem nagyon volt alkalmuk hosszabban megállni.

A táborban több mint háromszáz ember volt, a negyedük mindig őrködött – az aielek ellen Lan annyi fürkésző szempárt akart munkába állítani, ahányat csak tudott –, de alig tett meg kétszáz lépést, még három alvó őrszembe botlott. Az egyikük bármiféle támaszték nélkül, talpon állva aludt. Jaim felemelte a fejét, a szeme tágra nyílt – pár katona megtanulta már ezt a trükköt, különösen az olyan öreg rókák, mint Jaim. Lan félbeszakította az őszülő hajú fickó tiltakozását, hogy ugyan, hogyan tudott volna állva aludni, és megígérte, hogy ha még egyszer szunyókáláson kapja őrség közben, hát elmondja a barátainak.

Jaim szája egy pillanatra tátva maradt, aztán a férfi nagyot nyelt.

– Nem fordulhat elő még egyszer, uram! A Fény égesse ki a lelkemet, ha mégis így lenne! – Igen őszintének hangzott. Páran alighanem attól tartottak volna, hogy a barátaik eszméletlenre verik, amiért őket is veszélybe sodorta azzal, hogy elaludt. Jaim társaságát ismerve valószínűbbnek tűnt, hogy az öreg a rajtakapás megaláztatásától tartott ennyire.

Lan továbbment, és ő is meglepődött azon, hogy magában nevet. Ritkán esett meg vele, és ezen igazán nem kellett volna ilyen jól mulatnia, de a nevetés mégiscsak jobb volt, mintha olyasmin aggódna, amit úgysem tud megváltoztatni. Például, hogy kimerült emberek elalszanak őrködés közben. Amit nem lehet megváltoztatni, azt el kell tűrni.

Hirtelen megállt, és felemelte a hangját.

– Bukama, miért rejtőzködsz? Azóta követsz, hogy felébredtem!

A háta mögül döbbent nyögés hangzott. Bukama alighanem azt hitte, hogy nem csap zajt, és az igazság szerint valóban kevesen hallották volna meg csizmája halk csikorgását a havon; de tudnia kellett volna, hogy Lan ezek közé tartozik. Elvégre ő maga is Lan tanítómesterei közé tartozott, és az egyik első lecke épp az volt, hogy az embernek mindig oda kell figyelnie a környezetére, még álmában is. Nehéz lecke ez egy fiatal kölyöknek, de csak a halottak engedhették meg maguknak a feledékenységet. És a feledékenyek hamar meghaltak a Határvidéken túl, a Fertőben.

– A hátadat védtem – jelentette be Bukama mogorván, és hosszú léptekkel Lan mellé gázolt a hóban. – Ezek a fekete kendős aiel árnybarátok a hátadba kerülhettek volna, hogy elvágják a torkodat, amilyen elővigyázatlan vagy! Mindent elfelejtettél, amit tanítottam?

Bukama erős volt, széles és magas, majdnem olyan hosszú, mint Lan maga – jóval magasabb a legtöbb embernél –, és szintén malkieri sisakot viselt, bármiféle dísz nélkül, holott neki is joga lett volna hozzá. Bukamát jobban érdekelték a kötelességei, mint a jogai, bár Lan néha örült volna, ha a társa nem veti el teljesen a jogait.

Mikor Malkier nemzete meghalt, húsz férfit bíztak meg azzal, hogy biztonságba vigye a csecsemő Lan Mandragorant. Közülük is csak öten élték túl az utat, és a bölcsőtől fogva ők őrizték és tanították Lant. Már csak Bukama volt életben. A hagyományoknak megfelelően vállig érő haja mostanra teljesen megőszült, de a háta még egyenes volt, a karja erős, kék szeme éles és tiszta. Bukamát átitatta a hagyomány. Haját vékony, fonott bőrpánt fogta hátra. Az évek során örök, mély vágatot vájt a homlokába. Mostanában már csak kevesen hordták a hadorit. Lan közéjük tartozott. Ezzel a homlokán fog meghalni, és ezzel a homlokán, amúgy anyaszült meztelenül megy majd a földbe is. Már ha lesz valaki mellette, aki eltemeti. Északra nézett, messzi otthona felé. A legtöbben meglehetősen furcsállották volna, hogy mit is hív otthonának, de érezte, hogy valami hazahúzza, mióta csak délre jött.

– Épp elégre emlékszem ahhoz, hogy meghalljalak – válaszolta. Nem volt elég fény ahhoz, hogy kivegye Bukama viharvert vonásait, de tudta, hogy a másik férfi mogorván néz maga elé. Nem emlékezett rá, hogy barátja és tanítója valaha is másképp nézett volna; még akkor is mogorva volt, ha valakit épp dicsért. Bukama húsba zárt acél volt. Acél az akarata, a kötelesség a lelke. – Még mindig azt hiszed, hogy az aielek a Sötét Úr szolgálatában állnak?

A másik férfi a gonoszt elűző jelet vetett, mintha csak Lan a Sötét Úr valódi nevét mondta volna. Shai'tan. Mind a ketten látták már, miféle balszerencse követte, ha valaki hangosan is kimondta ezt a nevet, de Bukama azok közé tartozott, akik szerint a puszta gondolat is az emberre irányította a Sötét Úr figyelmét. A Sötét Úr és a Kitaszítottak megkötözve hevernek Shayol Ghulban, ismételte el Lan magában a katekizmust, a Teremtő zárta őket oda a teremtés pillanatában. Nyugodjunk mindannyian a Fény alatt, a Teremtő kezében! Ő nem hitte volna, hogy az is elég, ha pusztán a nevére gondol, de az Árnyék ügyében mindig jobb volt félni, mint megijedni.

– Ha nem azok, akkor miért vagyunk itt? – kérdezte Bukama savanyúan. És meglepően. Szeretett morogni, de a legtöbbször csak jelentéktelen dolgok vagy a jövő miatt tette. Sosem méltatlankodott a jelenen.

– Szavamat adtam, hogy maradok, amíg véget nem ér – válaszolta Lan lágyan. Bukama megvakarta az orrát. Felmordult; ezúttal talán kicsit elszégyellte magát. Nehéz lett volna eldönteni. Az is az ő leckéje volt, hogy az ember adott szava legalább annyit kell, hogy érjen, mint a Fény színe előtt tett eskü, vagy nem ért semmit sem.

Az aielek valóban árnybarát hordáknak tűntek, mikor egyszer csak átözönlöttek a Világ Gerincének nevezett hatalmas hegységláncon. Felégették Cairhien hatalmas városát, s ott pusztították népét, ahol érték, majd az azóta eltelt két évben végigharcolták Teart és Andort is, mielőtt erre a csatatérre értek volna, Tar Valon hatalmas szigetvárosa elé. Mióta csak a mai országok kialakultak Sasszárny Artur birodalmának maradványaiból, az aielek sosem hagyták ott sivatagi otthonukat, a Pusztát. Azelőtt lehet, hogy megpróbálták már elfoglalni az itteni földeket, ezt senki sem tudhatta, legfeljebb az aes sedai-ok Tar Valonban, de a Fehér Torony asszonyai most is úgy viselkedtek, mint bármikor máskor, és nem mondtak semmit a dologról. Az aes sedai-ok sosem hirdették fennhangon, mit tudnak, inkább csak egy-egy elszórt szócskával, tudásmaggal jutalmazták meg az embereket, azt is csak akkor és ott, ahol jónak látták. A Tar Valonon kívüli világban azonban sokan úgy vélték, látnak egyfajta rendszert a dologban. A Világtörés és a Trallok Háborúk között ezer év telt el a legtöbb történész szerint. A háborúkban elpusztult az összes akkori ország és nemzet, és senki nem kételkedett benne, hogy a Sötét Úr keze volt a dologban – akár bebörtönözték, akár nem – éppúgy, ahogy az ő keze volt az Árnyék Háborújában, a Világtörésben és a Legendák Korának végében is. Újabb ezer év telt el a Trallok Háborúk után, mikor Sasszárny megépítette birodalmát, és az is elpusztult a halála után, a Százéves Háború során. Egynémely történész ebben is a Sötét Úr kezét látta. És most, mikor nagyjából már ezer év telt el Sasszárny birodalmának bukása óta, az aielek átkeltek a hegyeken, és felégettek, megöltek mindent, amit csak láttak. Nyilvánvaló volt a minta. Minden bizonnyal a Sötét Úr irányította őket is! Lan sosem jött volna délre, ha nem hisz ebben. Most már nem hitt benne – de a szavát adta.

Megmozgatta a lábujjait lehajtott szárú csizmájában. Akár melegebb volt, mint amihez odahaza szokott, akár nem, a fagy beleette magát az ember lábába, ha sokat ácsorgott egy helyen.

– Sétáljunk! – mondta. – Tartok tőle, hogy még egy jó tucat embert fel kell ébresztenem, ha nem kettőt!

És utána még egyszer körbe kell mennie, hogy a többieket is újra felkeltse.

Mielőtt azonban akár csak egy lépést megtehettek volna, meghallottak valami halk neszt, és megálltak. Egy ló léptetett át a havon. Lan keze önkéntelenül is a kardjához siklott, és félig öntudatlanul meglazította a pengét a hüvelyben. Bukama felől hallatszott, ahogy fém csúszik végig halkan a bőrön; ő is ugyanezt tette. Nem támadástól tartottak, hiszen az aielek csak végszükség esetén lovagoltak, és akkor is csak vonakodva. De a magányos lovas csak küldönc lehetett, és a küldöncök ritkán hoztak jó hírt manapság. Éjjelenként pedig még kevésbé.

A ló és a lovas kivált a sötétségből. Egy nyurga férfi vezette őket gyalog: a kezében lévő, lóhátra való íj az egyik őrszemnek mutatta. A ló íves nyakán látszott, hogy a legkiválóbb teari telivérek közé tartozik, és a lovas is egyértelműen teari volt. Először is, a hegyesre olajozott kecskeszakállából áradó rózsaillat már jócskán megelőzte, és csak a teariek voltak olyan ostobák, hogy kiillatosítsák magukat, mintha az aieleknek nem lett volna orra. Továbbá senki más nem vett volna fel olyan magas taréjú, széles karimájú sisakot, mint ők: a fejfedő árnyékba vonta a férfi keskeny arcát. A sisakon lengedező egyetlen fehér tollbóbita tisztnek mutatta – furcsa volt, hogy épp őt választották küldöncnek, akkor is, ha csak alacsonyabb rangú volt. Egészen beleroskadt magas kápájú nyergébe, és szorosan magára csavarta a köpenyét. Úgy tűnt, hogy rázza a hideg. Tear messze, messze délen feküdt. A teari partokon soha nem havazott, még egy árva hópihe sem hullott ott. Lan akárhányszor is olvasta ezt, igazából sosem hitte el, csak mikor már maga is látta.

– Itt van, uram – mondta az őrszem rekedten. Rakim, az őszes hajú saldaeai egy évvel korábban szerezte ezt a hangot, egy jókora sebhellyel együtt, amit italozás közben szívesen mutogatott; egy aiel nyílvessző fúródott a nyakába. Rakim szerencsésnek tartotta magát, hogy túlélte az esetet, és ebben nem is tévedett. Sajnos nem érte be ennyivel, azt is hitte, hogy ha már egyszer megcsalta a halált, ezentúl is kifog rajta. Sokat kockáztatott, és akkor is dicsekedett a szerencséjével, ha épp nem ivott, márpedig ez nagy ostobaságra vallott. Semmi értelme nem volt az embernek kihívnia maga ellen a sorsot.

– Mandragoran nagyúr? – A lovas Lan és Bukama előtt megrántotta a ló kantárját. Nyeregben maradt, bizonytalanul méregette őket, nyilván, mivel a páncéljuk dísztelen volt, a kabátjuk és a köpenyük közönséges gyapjúból készült, és itt-ott már megviseltnek tűnt. Egy kis hímzéssel még nem volt semmi baj, de jó pár déli úgy kicsicsázta magát, mintha faliszőnyeg lett volna, nem is ember. A köpenye alatt alighanem ez a teari is aranyozott mellvértet viselt, szaténselyem kabátját pedig a háza színei díszíthették. Magas szárú csizmája mindenesetre gazdag csigamintával volt kihímezve, az ezüstfonál meg-megcsillant a holdfényben. A fickó mindenesetre lélegzetvétel nélkül folytatta. – A Fény égessen meg, biztos voltam benne, hogy önök vannak a legközelebb, de már azt hittem, sosem találom meg, hol lehetnek! Emares nagyúr öt-hatszáz aielt üldöz hatszáz emberével! – Enyhén megrázta a fejét. – Az a legfurcsább az egészben, hogy kelet felé mennek! El a folyótól! Mindenesetre a hó őket is ugyanannyira lelassítja, mint minket, és Emares nagyúr úgy véli, hogy ha önök oda tudják tenni az üllőt arra a hegygerincre, amelyet errefelé csak Horogként ismernek, hátulról rájuk tud csapni a kalapáccsal. Emares nagyúr nem hinné, hogy hajnal előtt odaérnek!

Lan szája megfeszült. Némelyik délinek igencsak furcsa elképzelései voltak az illendő magaviseletről. Ez sem szállt le a nyeregből, mielőtt megszólalt volna, és nem árulta el a saját nevét sem. Vendég volt, tehát neki kellett volna először bemutatkoznia! Ha Lan most mutatkozott volna be, az dicsekvésnek hatott volna. A fickó még csak az ura üdvözletét vagy jókívánságait sem adta át! És mintha azt hitte volna, nem tudják, hogy a keletre azt jelenti: az Erinin folyótól elfelé! Ez talán csak egy gondatlan szófordulat volt, nem szándékosan mondta – de a többi csúnya udvariatlanság volt! Bukama még nem mozdult meg, de Lan mindenesetre a kardforgató karjára tette a kezét. Öreg barátja néha igencsak érzékeny volt.

A Horog jó mérföldnyire emelkedett a tábortól, és az éjszaka már erősen múlóban volt, de Lan bólintott.

– Tudassa Emares nagyúrral, hogy hajnalra ott leszek – mondta a lovasnak. Emares neve nem csengett ismerősen, de a hadsereg hatalmas volt, majdnem kétszázezer főt számlált. Több mint egy tucat nemzet fiai alkották, de mostanra csatlakozott már hozzájuk a Torony őrsége Tar Valonból és a Fény Gyermekeinek egy csapata is; képtelenség volt egy-két névnél többet megjegyezni. – Bukama, keltsd fel az embereket!

Bukama ismét felmordult, ezúttal kifejezetten vadul. Intett Rakimnak, hogy kövesse, és elvonultak a tábor felé. A hangja élesen csendült meg, ahogy az emberek közé értek.

– Ébredj és nyergelj! Lovagolunk! Ébredj és nyergelj!

– Hajtsák meg a lovakat – mondta a névtelen teari, és a hangjában több mint árnyalatnyi parancs rezgett –, Emares nagyúr igencsak bánná, ha úgy kéne ezek ellen az aielek ellen lovagolnia, hogy nincs helyén az üllő. – Mintha csak arra utalt volna, hogy Lan megkeserülheti, ha ez az Emares bán valamit!

Lan maga elé képzelt egy lángot, és beletöltötte minden érzelmét. Nem csak a haragot, mindent, az utolsó foszlányig, míg csak azt nem érezte, hogy ürességben lebeg. Hosszú évek gyakorlása után már alig egy szívverésnyi időbe tellett, hogy elérje a ko'dit, az egységet. A gondolatai és a teste távolinak tűntek ebben az állapotban, de egynek érezte magát a talpa alatt lévő földdel, egynek az éjszakával, egynek a karddal, amelyet nem fog használni ez ellen a modortalan bolond ellen.

– Azt mondtam, hogy ott leszek – mondta szenvtelenül –, és amit mondok, az úgy is van!

Már nem akarta tudni a fickó nevét.

A teari kurtán meghajolt felé a nyeregben, megfordította a lovát, és könnyű ügetésbe ugratta.

Lan még egy pillanatig tartotta a ko'dit, hogy biztosan uralja az érzelmeit, mire elengedi. Minden ostobaságon túltett volna, ha haraggal megy a csatába. A harag beszűkítette az ember látókörét, és ostoba döntésekre ragadtatta. Hogyan maradhatott életben eddig ez a barom? A Határvidéken napi két tucat párbajt robbantott volna ki! Lan csak akkor fordult meg, mikor már nyugodt volt, majdnem olyan hideg, mintha még mindig az egyességben lebegne. Nem érzett haragot, ha eszébe idézte a teari árnyékokba burkolózó arcát. Helyes.

Mire elérte a fák közé vert tábor közepét, mindenki sürgött-forgott. Avatatlan megfigyelőt leginkább egy felbolydult hangyabolyra emlékeztetett volna az egész, de aki ismerte a katonaéletet, az látta, hogy minden tökéletes rendben megy, és szinte hangtalanul. Senki nem vesztegette sem az idejét, sem az erejét. Nem kellett sátrat bontaniuk, hiszen nem volt sem sátruk, sem málhás állatuk – csak hátráltatta volna őket a harcban. Néhányan már nyeregben ültek, a mellvértjük a helyén, sisak a fejükön, a kezükben pedig már ott villogott a jó lábnyi hosszú acélfejjel megerősített lándzsa. A többiek szinte kivétel nélkül a nyergüket igazgatták már, vagy lóhátra való íjuk bőrtokját és a teli tegezeket kötözték szorosan a magas nyeregkápa mellé. Aki lassú volt, már az aielek elleni harc első évében meghalt. A sereg túlnyomórészt saldaeaiakból és kandoriakból állt, a többségük pedig domani volt. Néhány malkieri is lejött délre, de Lan még itt sem volt hajlandó vezetni őket. Bukama vele harcolt, de őt sem vezette.

Bukama lándzsával a kezében várta; a másik kezében aranyderese, Naplándzsa kantárját fogta. Egy csupasz arcú fiatal fiú, Caniedrin követte; Lan lovát, Macskatáncost vezette nagy óvatosan. A pej mén ugyan még csak félig volt betanítva, de Caniedrin bölcsen tette, hogy nem hirtelenkedett vele. Még egy félig betanított harci mén is veszedelmes fegyver volt. Persze a fiatal kandori sem volt olyan ártatlan, mint amilyennek kölyökképe mutatta volna. Caniedrin ügyes, gyakorlott katona volt, kivételes képességű íjász, vidám gyilkos, aki gyakran nevetett harc közben. Most is mosolygott, örült, hogy nemsokára harcolni fognak. Macskatáncos is türelmetlenül hányta a fejét.

Bármilyen tapasztalt volt is Caniedrin, Lan azért ellenőrizte Macskatáncos nyergét, mielőtt átvette volna a kantárt. A laza nyereg éppolyan gyorsan megölhette az embert, mint az ellenség lándzsája.

– Mondtam nekik, mi vár ránk ma reggel – morogta Bukama, mikor Caniedrin már elindult a saját lova felé –, de ezekkel az aielekkel könnyen megeshet, hogy az üllő tűpárna lesz, ha a kalapács túl lassan sújt le!

Sosem morgott az emberek előtt, csak Lannak.

– És a kalapács is tűpárna lehet, ha nincs ott az üllő, mikor lecsap – válaszolta Lan, és nyeregbe pattant. Az ég most már egyértelműen szürke volt. Még mindig csak sötétszürke, de már csak pár elszórt csillag fénylett rajta. – Meg kell hajtanunk a lovakat, ha hajnalhasadtára a Horoghoz akarunk érni. – Felemelte a hangját. – Lóra!

Meg is hajtották a lovakat, fél mérföldet ügettek, aztán sietősen léptettek, majd fél mérföldön át gyalog vezették az állatokat, mielőtt ismét nyeregbe ültek volna, hogy kezdjék az egészet elölről. A mesékben az emberek tíz mérföldet, vagy húszat is egyvégtében vágtattak, de még ha nem lett volna hó, a lovak nagy része akkor is lesántult volna a négy-öt mérföldes vágta után, és a többi is halálra fáradt volna, mielőtt a Horoghoz érnek. A lassan fakuló éjszaka csendjét csak a paták és csizmák alatt csikorgó hó törte meg, a bőrnyergek nyikorgása, vagy egy-egy fojtott káromkodás, mikor valaki véletlenül megbotlott egy hó alatt rejlő gyökérben. Senki sem vesztegette panaszkodásra vagy beszélgetésre az erejét. Gyakran csináltak már ilyet, és az emberek is, a lovak is könnyedén felvették a szokott ritmust, és gyorsan haladtak.

Tar Valon körül kisebb dombokkal tarkított síkság terült el, gyümölcsösök, erdőcskék pettyezték; egyik sem volt túl nagy, de mindegyikben sűrűn megült a sötétség. Akármilyen kicsik voltak, Lan minden egyes facsoportot alaposan megnézett, miközben elvezette mellette az embereit, és igyekezett minél távolabbról kikerülni őket. Az aielek kivételesen ügyesen használták fel a rendelkezésükre álló legkisebb rejtekhelyet is, és néha olyan helyen is megbújtak, amiről az ember nem hitte volna, hogy egy kutya elférne mögötte. Nagy érzékük volt a rajtaütésekhez. Most azonban semmi sem rezdült. Azok alapján, amit Lan látott, akár az emberei is lehettek volna az egyetlen élők a környéken. A távoli bagolyhuhogáson kívül nem hallott más neszt, csak amit ők maguk csaptak.

Mire elérték a Horognak is nevezett alacsony gerincet, az ég már jóval fakóbb szürke volt keleten. A kopár domb nem volt egy mérföld hosszú sem, és talán ha negyvenlábnyira emelkedett ki a síkságból, de védekezésnél a legkisebb emelkedő is nagy előnyt jelentett. A gerinc onnan kapta a nevét, hogy az északi vége visszakunkorodott dél felé; ez a jellegzetesség még a hajnali szürkületben is jól látszott, ahogy Lan hosszú sorba rendezte az embereit a dombtetőn. A fény határozottan erősebb lett. Nyugatra jól látszott már a Fehér Torony sápadt óriása, ahogy kiemelkedett Tar Valon középpontjából, vagy három órányi járásra onnan.

A Torony az ismert világ legmagasabb építménye volt, de a folyó túlpartján, a város mögötti síkságról az ég felé törő magányos hegycsúcs így is eltörpítette. Azt a lehető legkevesebb fénynél is jól lehetett látni. Sötét éjszaka is tudták, hol van, mert eltakarta a csillagokat. A Sárkány-bérc a Világ Gerincében is hatalmas hegycsúcsnak számított volna, de itt, a síkságon iszonytatónak tűnt, ahogy átszúrta a felhőket is, és jóval föléjük emelkedett. Jóval magasabb volt a felhők felett, mint a legtöbb hegy a földtől számítva, és tört csúcsa folyamatosan füstöt okádott. Remény és elkeseredettség jelképe. A jóslat hegye. Bukama csak egy pillantást vetett rá, de máris maga elé rajzolta a gonoszt elhárító jegyet. Senki sem akarta, hogy beteljesüljön az a jóslat. De úgyis az lesz a vége egy napon.

Az alacsony gerincről vagy egy mérföldön át lágyan hullámzott a terep, majd egy jókora, több mérföld széles erdősávba futott. A köztük elterülő mezőn három letaposott ösvény is éktelenkedett a hóban, láthatóan nagyobb lovas és gyalogos sereg vonult arra nemrégiben. Ilyen messziről nem lehetett megmondani, hogy vajon az aielek hagyták, vagy ennek az úgynevezett Szövetségnek a katonái; csak annyi látszott, hogy a legutolsó hóesés óta jártak erre, ami vagy két napja volt.

Az aieleknek még nyoma sem volt, de hacsak nem változtattak irányt – és ez könnyen megeshetett –, most már bármikor előbukkanhattak a fák közül. Az emberek nem vártak Lan parancsára, maguktól beledöfték a lándzsájukat a hó alatt a földbe, ahonnan egy pillanat alatt könnyedén fel tudták volna kapni, ha úgy hozza a szükség. Előszedték az íjukat, kihúztak pár nyílvesszőt a tegezből, és a húrra igazították őket, de nem feszítették meg az íjat. Csak az újoncok képzelték magukról, hogy órákon át úgy tudnák tartani az fegyverüket. Csak Lannál nem volt íj. Neki az volt a dolga, hogy az embereit irányítsa, nem az, hogy célpontot keressen. Az aielek ellen az íj volt a leghatékonyabb fegyver, bár a déliek közül sokan lenézték. Emares és teari katonái alighanem egyenest belelovagolnak majd az aielekbe lándzsával, karddal. Volt, amikor nem lehetett elkerülni, hogy összegabalyodjanak az aielekkel, de ostobaság lett volna feleslegesen embert veszíteni, és az, hogy közelharcban igenis sok embert veszítettek az aielek ellen, éppolyan biztos volt, mint hogy a barackmag mérgező.

Lan nem tartott attól, hogy az aielek elfordulnának, mikor meglátják őket. Nem voltak vad harcosok, mint sokan mondták; igenis elkerülték a harcot, ha nem láttak rá esélyt, hogy jól jöjjenek ki belőle. De hatszáz aiel alighanem épp megfelelőnek találná az ellenfelet: kevesebb mint négyszáz lovassal kell szembeszállniuk, még ha azok magasabban vannak is náluk. Előre rohamoznának, egyenesen bele egy nyílzáporba. Egy jó lóhátra való íj háromszáz lépésről megöl egy embert, négyszázról pedig megsebesíti, ha az íjász érti a mesterségét. Az aieleknek jókora acélfolyosón kell végigrohanniuk. Sajnos azonban nekik is volt íjuk, szaruból és inakból szerkesztett, erős jószág, és éppolyan hatékony, mint a határvidékieké. Az lett volna a legrosszabb, ha az aielek megállnak, és az ellenfelek csak lövik egymást. Mindkét fél sok embert veszítene, bármilyen hamar érkezne is Emares. Az lett volna a legjobb, ha az aielek úgy döntenek, hogy lerohanják őket: futás közben senki sem tud jól célozni. Legalábbis az lett volna a legelőnyösebb, ha támadnak, és Emares nem késik. Akkor aztán az aielek lehet, hogy megpróbálják megkerülni őket, különösen, ha tudják, hogy a teariek a nyomukban vannak – és akkor elszabadul a pokol. Mindenesetre amint Emares megérkezik a hátukba, Lan összeszedi a lándzsásait, és legázolja az aieleket.

Összességében ennyiből állt az üllő és a kalapács taktikája. Az egyik csapat egy helyre szögezte az aieleket, míg a másik lesújtott rájuk, aztán mind a két sereg a vadakra rontott. Egyszerű eljárás volt, de a legtöbb hatékony taktika nem volt bonyolult. Még azok a cairhieni disznók is megtanulták idővel. Jó sok altarai és murandyi halt meg amiatt, mert nem akarták elsajátítani.

A szürkeség fénybe lobbant. A nap nemsokára kipislog majd a hátuk mögött az égre, és kirajzolja a körvonalukat a dombtetőn. A szél feltámadt, belekapott Lan köpenyébe, de a férfi ismét magára öltötte a ko'dit, és nem törődött többet a hideggel. Hallotta, hogy Bukama és a közelében állók hogyan lélegeznek. A lovak türelmetlenül kapálták a havat. Egy sólyom lebegett a nyílt mező fölött, az erdősáv szélét leste préda után.

A sólyom hirtelen arrébb röppent, és az aielek húsz ember széles oszlopban, könnyed futólépésben váltak ki a fák közül. A hó láthatóan egyáltalán nem hátráltatta őket. Magasra kapkodták a térdüket, és legalább olyan gyorsan haladtak, mintha sima talajon futnának. Lan előkapta a távcsövét a nyeregtáskájából. Jó üveg volt, igazi cairhieni munka, és mikor a szeméhez emelte a rézpántos csövet, az aielek mintha közvetlenül elé ugrottak volna, bár még jó egymérföldnyire lehettek. Magasak voltak, a legtöbbjük akkora, mint Lan maga, és néhányan még őt is túlnőtték, a nadrágjuk és a zekéjük a szürke és a barna minden árnyalatát viselte, és erőteljesen elütött a szikrázóan fehér hótól. Mindegyikük fejét kendő fedte, és a sötét fátyol egészen eltakarta az arcukat, csak a szemük villant ki mögüle. Némelyikük alighanem nő – az aiel asszonyok néha együtt harcoltak a férfiakkal –, de a többségük mégiscsak férfi lehet. Mindegyikük kezében egy rövid lándzsa volt, a másikban pedig egy kerek bőrpajzs és még pár rövid lándzsa. Az íjaik a hátukon lógó tegezben lapultak. Halálosak voltak azokkal a lándzsákkal a kezükben. És az íjaik sem voltak veszélytelenebbek.

Vaknak kellett volna lenniük, hogy ne lássák a rájuk váró lovasokat a dombtetőn, de meg sem torpantak, csak jöttek tovább, a menetoszlop vaskos kígyója egyre közelebb siklott a gerinc felé. Messze, messze nyugaton kürtök szólaltak meg, aztán még egyszer. Alig lehetett hallani a hangjukat; amilyen halkak voltak, alighanem a folyó mellett vagy akár a túlparton fújták meg őket. Az aielek csak jöttek. Harmadszorra is felharsant a kürtszó, még messzebbről, aztán negyedszerre és ötödszörre is. Az aielek hátrakapták a fejüket, és maguk mögé kémleltek. Vajon csak a kürtszó keltette fel a figyelmüket, vagy tudták, hogy Emares követi őket?

Az aielek tovább özönlöttek a fák alól. Valaki vagy nagyon elszámolta magát, vagy egy másik aiel csapat is csatlakozott az elsőhöz! Már legalább ezren bukkantak ki a fák alól, és még többen jöttek a nyomukban. Ezerötszáz, és még mindig hányan voltak mögöttük! Lan visszacsúsztatta a távcsövet a tokjába.

– Fogadd a halált! – mormolta Bukama, a hangja mint a hideg acél, és Lan hallotta, ahogy a többi határvidéki is megismétli a mondást. Ő csak végiggondolta; az is elég volt. A halál végül mindenkiért eljött, és általában nem ott, nem akkor, mikor az ember várta volna. Persze volt olyan is, aki ágyban, párnák közt halt meg, de Lan már kölyökkora óta tudta, hogy ő nem így végzi.

Nyugodtan végigmérte a balra és jobbra sorakozó katonákat. A saldaeaiak és a kandoriak természetesen nyugodtan álltak, de elégedetten látta, hogy a domaniak közül sem tűnik senki idegesnek. Senki sem nézett hátra, nem lesték, merre menekülhetnének. Nem mintha bármi mást várt volna azután, hogy két évig vállvetve küzdöttek egymás mellett, de valahogy mégis jobban bízott a határvidékiekben, mint bárki másban. Ők tudták, hogy néha nehéz döntéseket kell hozniuk. A csontjukba égett.

Mostanra már az utolsó aiel is kiért a fák alól. Több mint kétezren voltak, és ez a szám mindent megváltoztatott – mégsem változtatott meg semmit. Kétezer aiel könnyedén lerohanhatta volna Lan embereit, és utána nevetve elbánik még Emares seregével is, hacsak nincs velük a Sötét Úr szerencséje. Lannak eszébe sem jutott, hogy visszavonuljon. Ha Emares úgy csap le, hogy nincs a helyén az üllő, a tearieket lemészárolják, de ha kitart, amíg Emares megérkezik, talán mind az üllő, mind a kalapács kikerülhet ebből a kutyaszorítóból. És különben is, a szavát adta! Ennek ellenére persze esze ágában sem volt értelmetlenül itt vesznie, és az embereit sem küldte volna céltalan halálba. Ha Emares nem tűnik fel, mire az aielek kétszáz lépésen belül érnek, a csapatával együtt lefordul a gerincről, és megpróbálja megkerülni az aieleket, hogy a túloldalon csatlakozzon a tearihez. Előcsúsztatta a kardját a hüvelyből, és könnyedén az oldala mellé engedte. Most már csak egy egyszerű kard volt, semmi feltűnő vagy látványos nem volt benne. Soha többé nem lesz más, csak egy kard. De ebben rejlett a múltja és a jövője is. A kürtök most már szinte folyamatosan harsogtak nyugaton.

Hirtelen az egyik elöl futó aiel a feje fölé emelte a lándzsáját, és három hosszú lépésen át úgy tartotta. Mikor ismét lerántotta, az egész oszlop megállt. Jó ötszáz lépésnyire lehettek a gerinctől, messze lőtávon kívül álltak. Mi a Fény üthetett beléjük? Amint megálltak, az oszlop hátsó fele visszafordult, és hátrafelé figyelt. Vajon csak ennyire óvatosak lennének? Bölcsebb azt feltételezni, hogy mégis tudnak Emaresről.

Lan újra előkapta a távcsövet, a bal kezébe szorította, és az aieleket nézte. Az elöl álló férfiak a lándzsát tartó kezüket emelték a szemük elé, hogy a szikrázó reggeli napfényben is lássák a gerincen álló lovasokat. Az egésznek semmi értelme nem volt. Legjobb esetben is csak a napfény kirajzolta sötét körvonalakat láthatták, vagy egy sisak taréját. Semmi többet. De az aielek mégis mintha valamiről beszéltek volna. Hirtelen az egyik elöl álló a feje fölé emelte a kezét, magasra lökte a lándzsáját, és a többiek követték a példáját. Lan leengedte a távcsövét. Most már mindegyik aiel arccal feléjük állt, és mindegyikük magasan a feje fölött tartotta a lándzsáját. Még soha életében nem látott ilyet.

Hirtelen az összes lándzsa lecsapódott, mintha csak egy kéz mozgatta volna őket, és az aielek egyetlen szót kiáltottak a reggeli csendbe. Tisztán zengett a mező fölött, még a távoli kürtök hangját is elnyomta.

– Aan'allein!

Lan csodálkozva nézett össze Bukamával. Az aielek az ősi nyelvet használták, a Legendák Korának beszédét, a Trallok Háborúk előtti századok nyelvét. Lan leginkább úgy fordította volna, hogy egy ember magában. De mégis, ez mit jelenthetett? És miért kiáltotta ezt az összes aiel?

– Megindultak – motyogta Bukama, és az aielek valóban ismét mozgásba lendültek.

De nem a gerinc felé futottak. Északra fordultak, és az elkendőzött aielek hosszú oszlopa ismét könnyedén szaladt, és csak akkor fordult megint keletnek, mikor már jóval a gerinc mögött voltak. Őrültség őrültség hátán! Ez nem bekerítő hadművelet, hiszen csak az egyik irányba kerültek!

– Talán visszamennek a Pusztába – kiáltott fel Caniedrin. Kifejezetten csalódottnak tűnt a hangja. A többiek hangosan lehurrogták. Az általános nézet az volt, hogy az aielek nem hagyják őket békén, amíg az utolsót ki nem irtják.

– Követjük őket? – kérdezte Bukama halkan.

Lan egy pillanatig gondolkozott, aztán megrázta a fejét.

– Megkeressük ezt az Emares nagyurat, és átbeszéljük vele, hogy is van az az üllő meg a kalapács – mondta. – Csak udvariasan!

Arra is rá akart jönni, mi ez a nagy kürtszó. Ez a nap furcsán indult, és úgy érezte, napszállta előtt még jó pár különös dolog vár rá.

Második fejezet

Valóra vált kívánság

Bár a zöld márványkandallóban lobogott a tűz, az amyrlin dolgozószobája olyan hideg volt, hogy Moiraine álltában is remegett, és csak azért nem vacogott hangosan, mert erősen összeszorította a száját. Ez persze attól is megóvta, hogy hangosan ásítozni kezdjen, ami igazán nem lett volna illendő, még akkor sem, ha csupán fél éjszakányi alvás állt mögötte. A falakon színes téli faliszőnyegek lógtak, csupa vidám tavaszi kép, parkok és virágok – Moiraine nem is értette, miért nem deresedett be mind, vagy hogy miért nem lógnak a díszes oszlopfőkről méretes jégcsapok. Először is, a tűzhely a szoba túloldalán volt, és nem terjedt túl messzire a melege. Másodszor, az amyrlin magán kertjére néző erkély ajtajába vágott magas üveglapok egyáltalán nem voltak olyan jól a helyükre illesztve, mint ahogy kellett volna, és csak úgy áradt be mellettük a fagyos levegő. Ahányszor csak odakinn feltámadt a szél, a jeges hideg a hátára csapott, és belemart a gyapjúruha alatt. Egy másik szélroham pedig a legjobb barátnőjét kapta hátba, de bár Siuan teari volt, akkor sem mutatta volna ki, hogy fázik, ha éppen halálra fagy. A cairhieni Nappalotában, ahol Moiraine gyermekkora és ifjúsága túlnyomó részét töltötte, legalább ilyen hideg volt télen, de ott senki sem kényszerítette volna arra, hogy órákon át a huzatban álldogáljon. A márványpadló hidege átszivárgott a virágmintás illiani szőnyegen is, és beleette magát Moiraine papucsába. A bal kezén tekergőző nagykígyós aranygyűrű, a saját farkába harapó kígyó, amely az örökkévalóságot és a folytonosságot jelképezte, valamint a beavatottak szövetségét a Toronnyal, most mintha jégből lett volna. De ha az amyrlin azt mondta egy beavatottnak, hogy álljon oda, és ne zavarja, akkor a beavatott hajszál pontosan oda állt, ahova az amyrlin mutatott, és igyekezett titkolni, hogy majd' megfagy. És a hidegnél amúgy is sokkal rosszabb volt a keserű füstszag, melyet az erős szél sem tudott eloszlatni teljesen. Nem a kéményekből áradt, hanem a Tar Valon körül felégetett falvak felől.

Ha a hidegre összpontosított, legalább nem jutott eszébe a füst, és nem azon mérgelődött. A füstön – és a csatán. Az ég odakinn mostanra már szürke volt, kora reggelt mutatott. Nemsokára újra kezdődik a harc – ha még nem tette volna meg. Tudni akarta, hogy áll a csata. Joga volt tudni! Elvégre a nagybátyja kezdte az egészet! Persze véletlenül sem mentette volna fel az aieleket az alól, hogy milyen szörnyűséges pusztítást okoztak Cairhienben, a városban és az országban egyaránt, de tudta, hogy voltaképp ki volt a felelős az egészért. Mióta azonban az aielek megérkeztek, a beavatottak nem hagyhatták el a Tornyot – legalább olyan szigorúan fogták őket, mint a novíciákat. A falakon kívül mintha megszűnt volna a világ.

Azil Mareed, a Torony őrségének főkapitánya rendszeresen küldte a jelentéseket, ezek tartalmát csak a teljes jogú nővérek ismerhették, már ha egyáltalán közülük mindenkinek beszámoltak a helyzetről. Ha a beavatottak a harcokról kérdezősködtek, akkor az aes sedai-ok csak annyit válaszoltak, hogy jobban oda kellene figyelniük a tanulmányaikra. Mintha a legnagyobb csata Sasszárny Artur ideje óta, amit ráadásul az orruk előtt vívnak a seregek, puszta figyelemelterelés volna! Moiraine tisztában volt vele, hogy nem tudná hasznossá tenni magát a csatában – egyelőre még semmiképp sem –, de akkor is ott szeretett volna lenni, ha másért nem, hát azért, hogy lássa. Ez persze nem volt túl logikus, de hát sosem gondolta, hogy a Fehér ajahot választja, ha majd megkapja a sálat...

Két kék selyemruhába öltözött nő ült a szoba legtávolabbi sarkában álló íróasztalka két oldalán, és nem látszott rajtuk, hogy észrevették volna akár a füstöt, akár a hideget, bár majdnem olyan távol voltak a kandallótól, mint Moiraine maga. De hát persze ők már aes sedai-ok voltak, az arcuk kortalan és nyugodt, ami pedig a füstöt illeti, hát nyilván már több csatateret láttak harc után, mint bármelyik három hadvezér együttvéve. És akkor is maguk lettek volna a megtestesült nyugalom, ha ezer falu ég porrá a szemük láttára. Senki sem lehetett aes sedai, amíg meg nem tanulta szükség esetén befelé és kifelé is tökéletesen uralni az érzelmeit. Tamra és Gitara nem tűntek fáradtnak sem, bár csak pár percet szundítottak, mióta megkezdődött a harc. Ezért is kellett egész éjszaka készenlétben várniuk velük a beavatottaknak, hiszen bármikor szükségük lehetett egy küldöncre vagy magukhoz hívathattak valakit. A hideget pedig azért nem érezték, mert a nővéreket nem zavarta annyira a hőség és a fagy, mint más embereket. Úgy viselkedtek, mintha tényleg fel sem tűnt volna nekik a hőmérséklet. Moiraine már többször megpróbált rájönni, hogy ezt hogyan csinálják – ezzel előbb vagy utóbb minden beavatott megpróbálkozott. De bárhogy csinálták is, nem használták hozzá az Egyetlen Hatalmat, mert akkor látta volna a fonatokat, vagy legalább érezte volna őket.

Tamra azonban nemcsak aes sedai volt, hanem ő volt az Amyrlin Trón, az összes aes sedai felett uralkodó nővér. A Kék ajahból emelték fel, de a vállára terített hosszú, csíkos stóla természetesen mind a hét ajah színét magán viselte, ezzel is mutatva, hogy az amyrlin egyszerre minden ajah tagja, és nem tagja egyiknek sem. A Torony hosszú történelme során ezt egyes amyrlinek sokkal inkább szó szerint vették, mint mások. Tamra ruháját is mind a hét ajah színével díszítették, pedig ezt nem követelte meg sem a törvény, sem a szokás. Vele kapcsolatban valóban nem érezhette egyetlen ajah sem azt, hogy részrehajló lenne. A Tornyon kívüli világban, ha Tamra Ospenyi szólt, a királyok és a királynők hallgattak – akkor is, ha aes sedai tanácsadóik voltak, és akkor is, ha szívből gyűlölték a Fehér Tornyot. Az Amyrlin Trónnak mindenki másnál nagyobb volt a hatalma. Persze az uralkodók nem mind fogadták meg a szavát, nem mind engedelmeskedtek a parancsainak, de akkor is meghallgatták, és a tetejébe udvariasan hallgatták meg. Még Tear Nagyurai és a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya is így tett. Tamra hosszú hajába már ezüstös szálak vegyültek. Drágakövekkel hintett ezüstháló fogta vissza fürtjeit szögletes, elszánt arcából. Tamra általában elérte az uralkodóknál is, amit akart, de nem élt vissza a hatalmával, és nem használta szükségtelenül – sem a Tornyon kívül, sem a Tornyon belül. Tamra igazságos volt és becsületes, márpedig a kettő sokszor különbözött; és gyakran kedves is volt. Moiraine őszintén tisztelte.

A másik nő, Tamra Krónikaőre teljesen más volt. Gitara Moroso talán a Torony második legnagyobb hatalmú nővére volt, mindenképp volt annyi szava, mint az Ülnököknek, ha nem több – mindig igazságos volt, általában becsületes, de mintha soha eszébe sem jutott volna, hogy kedves is lehetne. A tetejébe majdnem olyan rátarti volt, mint egy Zöld vagy egy Sárga. Magas volt, az alakja karcsú, érzéki, a nyakán opálokkal megszórt széles nyaklánc villogott, a fülében galambtojás nagyságú rubinfüggők lógtak, és a nagykígyós gyűrű mellett még három másik fénylett az ujjain. A ruhája sötétebb kék volt Tamráénál, drága brokátselyem, és a vállán a Krónikaőr stólája – kék volt, hiszen őt is a Kékből emelték erre a rangra – olyan széles volt, mint egy vállkendő. Moiraine hallott már olyasmit, hogy Gitara még mindig a Kék ajah tagjának tartja magát, és ez döbbenetes lett volna, ha valóban igaz. A stólája szélessége mindenesetre alátámasztotta ezeket a pletykákat; ő ugyanis maga választhatta meg, hogy milyen szabású legyen.

A többi olyan aes sedai-hoz hasonlóan, aki eleget dolgozott már az Egyetlen Hatalommal, Gitara arcáról sem lehetett volna megmondani, hogy milyen idős. Első ránézésre az ember legfeljebb huszonöt évesnek vélte volna, kicsivel talán kevesebbnek, de másodszorra azt mondta volna, hogy fiatalos negyvenöt, ötven éves nő, akit kevés választ el attól, hogy igazi szépség legyen – harmadszorra pedig megint mást gondolt volna. A sima, kortalan arc az aes sedai-ok jegye volt, és aki tudta, mit jelent, erről könnyen felismerte őket. Aki nem tudta – és sokan voltak ilyenek – csak még jobban megzavarodott volna Gitara haja láttán. Elefántcsont fésűkkel hátrafogott, dús fürtjei fehérek voltak, mint a hó. Azt suttogták, hogy már több mint háromszáz éves, és ez még egy aes sedai-nál is ritka nagy kornak számított. De persze mérhetetlenül durva dolog volt egy nővér korát firtatni. Még egy másik nővért is megbüntettek volna érte – a novíciák és a beavatottak pedig könnyen a novíciák főnökasszonyánál találhatták magukat egy kiadós megvesszőzésre. De az csak nem számított, ha valaki pusztán gondolkozott a dolgon.

Gitara azonban nem csak ezért volt különleges. Néha rátört a Jövendőmondás, és képes volt előre megmondani, mit rejt a jövő.

Ez igazán ritka képesség volt, és Gitarát is csak ritkán szállta meg, de a pletykák – a beavatottak lakrésze csak úgy zúgott a sok szóbeszédtől – szerint Gitarának több Jövendőmondása is volt az elmúlt pár hónapban. Volt, aki szerint csak azért voltak a helyükön a várost védő hadseregek, mikor az aielek megérkeztek, mert Gitara előre látta, hogy jönnek. A beavatottak közül persze ezt senki sem tudhatta biztosra. Talán egy pár nővér azért tudta. Talán. Mert hiába tudta mindenki, hogy Gitara néha meglátja a jövőt, előfordult, hogy Tamrán kívül senki sem tudta meg, voltaképp mit is látott. Ostobaság volt abban reménykedni, hogy itt lehet, mikor Gitara épp Jövendőt mond, de Moiraine azért szerette volna, ha így lesz. De azóta, hogy négy órával ezelőtt Siuan és ő leváltották az Amyrlin parancsait váró Temaile-t és Brendast, Gitara csak az asztal mellett ült, és levelet írt valakinek.

Moiraine-nek hirtelen az eszébe jutott, hogy az emberek ritkán szoktak négy órán át írni egyetlen egy levelet. És Gitara még egy fél oldalt sem írt tele! Csak ült, a tollat a tört fehér, sima papír felett tartotta, de nem írt vele. Mintha csak Moiraine gondolatai elérték volna Gitarát, a Krónikaőr hirtelen a tollra nézett, és halkan, ingerülten felnyögött, majd megkeverte a fém tollheggyel a vörös mázas kis edényben az alkoholt, hogy leoldja róla a rászáradt tintát. Láthatóan nem először tette. A tálkában már majdnem olyan feketén csillant a folyadék, mint az ezüst fedelű metszett kristály tintatartóban a tinta. Tamra előtt egy aranyozott szélű bőrmappa hevert nyitva, és az amyrlin láthatóan igen elmélyülten tanulmányozta a tartalmát, bár Moiraine nem emlékezett rá, hogy akár csak egyszer is lapozott volna közben. A két aes sedai arca tökéletesen nyugodt volt, de Moiraine most már biztosra vette, hogy aggódnak – és ettől ő maga is aggódni kezdett. Mérgesen az ajkába harapott, csak úgy kavarogtak benne a gondolatok, aztán abbahagyta, és elfojtott egy ásítást. Csak a harapdálást hagyta abba, persze, a gondolkozást nem.

Kétségkívül valami olyasmi miatt aggódhattak, ami a mai nappal volt összefüggésben. Moiraine előző nap is látta Tamrát a folyosón, és ha valaha látott már embert, akit majd szétvetett az önbizalom, hát ő volt az. Akkor hát. A csata már három napja tartott. Ha Gitara valóban előre megmondta, hogy csata lesz Tar Valon falai alatt, ha látott mást is, mi lehetett az? Mit mondhatott még? A találgatásnak semmi értelme nem volna, de gondos okfejtéssel talán juthat valamire. Hogy az aielek átjutnak a hídon, és betörnek a városba? Lehetetlen! Háromezer éve emelkedtek magasba, és omlottak porba a nemzetek, még Sasszárny Artur birodalma is a tűz és a káosz martaléka lett, de egyetlen hadseregnek sem sikerült átjutnia Tar Valon falain vagy betörni a kapukon, pedig jó páran megpróbálták már ennyi idő alatt. Talán a csata valamely más módon vesz drámai fordulatot? Vagy nekik kellene tenniük valamit, hogy elkerüljék a katasztrófát? Jelen pillanatban Tamra és Gitara voltak az egyetlen aes sedai-ok a Toronyban, hacsak valaki vissza nem tért éjszakára. Olyan sok sebesült katonáról beszéltek, hogy minden nővérre szükség volt odakinn, azokra is, akikben a Gyógyítás legkisebb szikrája égett csak, de persze senki sem mondta ki nyíltan, hogy hová mennek. Az aes sedai-ok nem tudtak hazudni, ám gyakran elég homályosan fogalmaztak, és nem mindenkivel álltak szóba. A nővérek fegyverként is használhatták az Egyetlen Hatalmat, ha ők vagy az őrzőik veszélyben voltak. A Trallok Háborúk óta egyetlen nővér sem vett részt egy csatában sem, noha akkor szembenéztek az árnyfattyak és az árnybarátok seregeivel, bár lehet, hogy Gitara megjósolta: katasztrófába torkollik a harc, ha a nővérek nem állnak csatasorba. De akkor miért vártak volna a harmadik napig? Vajon lehet egy Jövendőmondás ilyen részletes? Talán ha egy nővér korábban harcba kezdett volna, akkor...

Moiraine a szeme sarkából látta, hogy Siuan rámosolyog. Siuan arca a kellemesből kifejezetten csinossá lényegült át, ha mosolygott, és tiszta, kék szeme fényesen csillogott. Siuan majdnem egy tenyérnyivel magasabb volt Moiraine-nél – Moiraine-t már sokkal kevésbé zavarta, hogy majdnem minden nő magasabb nála, de még mindig önkéntelenül is összemérte magát velük, és tudta, hogy mennyivel magasodnak fölé –, és majdnem olyan sápadt bőrű, mint Moiraine maga, de olyan magabiztosan viselte a beavatottak ruháját, ahogy az Moiraine-nek sosem sikerült. A magas nyakú ruhák makulátlan fehérek voltak, csak a szoknya alján és a csuklórészen futott körbe hét színcsík, akárcsak az amyrlin stóláján. Moiraine a mai napig nem értette, hogy a Fehér ajah nővérei hogyan képesek mindig fehérben járni, mintha csak örökkön-örökké gyászolnának. Számára a novícia létben is az volt a legnehezebb, hogy minden áldott nap hófehéret kellett vennie. A legnehezebb, már amellett, hogy megtanuljon uralkodni magán. A természete néha még most is bajba sodorta, de már korántsem olyan gyakran, mint az első itt töltött évben.

– Majd rájövünk, mikor rájövünk – súgta Siuan, miközben sietve Tamrára és Gitarára nézett. Egyikük sem mozdult. Gitara ismét a levél fölé tartotta a tollát, és lassan, de biztosan a fémhegyre száradt a tinta.

Moiraine nem állhatta meg, rámosolygott Siuanra. Siuan mindig képes volt megmosolyogtatni, mikor a legszívesebben a homlokát ráncolta volna, és megnevettetni, mikor kis híján sírva fakadt. A mosoly ásításba fulladt, és a lány sietve körbenézett, hogy vajon az amyrlin és a Krónikaőr látták-e. Szerencsére mindkét nőt lefoglalták a saját gondolataik. Mire visszafordult, Siuan már a szája elé kapta a kezét, és mérgesen nézett rá felette. Amitől Moiraine kis híján elnevette magát.

Először meglepte, hogy Siuan és ő barátnők lettek, de a novíciák és a beavatottak között a jó barátok mindig vagy nagyon hasonlítottak egymásra, vagy nagyon különböztek. Siuan és ő sok mindenben hasonlítottak a másikra. Mind a ketten árvák voltak; az anyjuk gyermekkorukban meghalt, az apjuk pedig azóta, hogy a Toronyba jöttek. Mind a ketten a szikrával születtek, ami egészen ritka volt. Előbb vagy utóbb akkor is elkezdték volna fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, ha nem próbálják meg megtanulni, hogyan kell; márpedig még megtanulni sem mindegyik nő tudta.

És itt kezdődtek a különbségek, jóval még mielőtt Tar Valonba érkeztek volna. Nem csak arról volt szó, hogy Siuan szegény volt, Moiraine pedig gazdag. Cairhienben az aes sedai-okat nagyra becsülték, és Moiraine tiszteletére bált adtak a Nappalotában, hogy így ünnepeljék, hogy a Toronyba mehet. Tearben törvényen kívül helyezték a fókuszálást, és az aes sedai-ok nem örvendtek valami nagy népszerűségnek. Siuant egyszerűen aznap feldobták egy Tar Valon felé tartó hajóra, amint egy nővér kiderítette, hogy meg tud tanulni fókuszálni. És annyi, de annyi különbség volt még köztük – bár egyik sem számított. Például az, hogy Siuan tökéletesen tudott uralkodni magán, már mikor a Toronyba érkezett, amit Moiraine nem mondhatott el magáról, és utálta a lovakat, holott Moiraine rettenetesen szerette őket, és olyan gyorsan tanult, hogy a másik lány csak döbbenten nézte.

No persze nem az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos dolgokat. Ugyanazon a napon írták be őket a novíciák könyvébe, és azóta is szinte egyszerre haladtak előre a Hatalomban – még beavatottak is ugyanaznap lettek. Moiraine azonban egy nemesasszonyhoz illő neveltetést kapott, mindenre megtanították, amit egy hozzá hasonló hölgynek tudnia illett, az ősi nyelvet például olyan jól beszélte és olvasta, hogy fel is mentették az órák alól. Siuan egy teari halász lánya volt, és mikor megérkezett, alig tudott olvasni, és matematikából sem jutott túl az összeadáson, de úgy szívta magába a tudást, mint a homok a vizet. Most már ő tartotta a novíciáknak az ősi nyelv órákat. Legalábbis a kezdőket.

Siuan Sanche-t példának állították minden novícia elé, hogy lám, ilyennek kell a jó novíciának lennie. Tulajdonképp mind a kettőjüket példaként emlegették. Előttük csak egyetlen egy nőnek sikerült alig három év alatt befejeznie a novíciaképzést. Elaida a'Rohain, ez a gyűlöletes némber beavatottként is csupán három évet töltött – ez rekord volt, de egyelőre igencsak lehetségesnek tűnt, hogy ebben is beérik mind a ketten. Moiraine fájdalmasan tisztában volt a saját hibáival, de úgy vélte, hogy Siuan tökéletes aes sedai lenne.

Szóra nyitotta a száját, hogy odasúgja Siuannak, hogy a türelem a köveknek való, de a szél ismét megrázta az ablaküveget, és újabb jeges fuvallat kapta telibe. A ruhája alig védte a hideg ellen; akár a fehérneműjében is ácsoroghatott volna, úgy remegett! Suttogás helyett csak szisszent egy nagyot.

Tamra az ablak felé fordította a fejét, de nem Moiraine miatt. Odakinn hirtelen harsonák hangja kelt, több tucat harsona szava szállt a hajnali szélen. Nem is, több száz harsonáé! Ahhoz, hogy a Toronyban is meghallják, több száznak kellett lennie! És a hangözön most már folyamatos volt, újra és újra felharsant! Bármi okozta is, igencsak sürgős lehetett. Az amyrlin hangos csattanással csapta össze az előtte heverő bőrmappát.

– Moiraine, menj és nézd meg, hogy van-e valami hír a csatatérről! – Tamra szinte rendesen beszélt, de a hangjában volt valami beazonosíthatatlan él, valami élesség. – Siuan, te pedig csinálj egy kis teát! Gyorsan, gyorsan, gyermekem!

Moiraine zavartan pislogott. Az amyrlin aggódik. De csak egy dolgot tehetett.

– Minden úgy lesz, ahogy Anyám mondta – mondták Siuannal kórusban, egy pillanatnyi habozás nélkül, és máris az előszobába vezető ajtó felé indultak, a kandalló irányába. A teáskanna egy fonott mintájú tálcán állt az ajtó mellett, a teás dobozzal, a mézes bödönnel és egy kis edény tejjel együtt. Pár nagyobb edényben víz várta őket; minden a legfinomabb, vert ezüstből. Egy másik tálcán a Tengeri Nép törékeny, zöld porceláncsészéi ültek. Moiraine halk csípést érzett, ahogy Siuan megnyitotta magát a Forrás előtt, és magához ölelte a saidart, az Egyetlen Hatalom női felét. Aranyos ragyogás ölelte körbe, ám ezt csak egy másik fókuszálni képes nő látta volna meg. Általában megtiltották nekik, hogy fókuszálással segítsék a munkát, de az amyrlin azt mondta, gyorsak legyenek. Siuan máris előkészítette a Tűz egy vékonyka fonalát, hogy felforralja a teavizet. Sem Tamra, sem Gitara nem szólt rá, hogy hagyja abba.

Az amyrlin lakosztályának előszobája nem volt valami nagy, mivelhogy arra tervezték, hogy csak pár látogató várjon benne bebocsátásra. Az amyrlinhez menesztett küldöttségeket vagy a fogadótermekben várta Tamra, vagy pedig a szomszédos dolgozószobában – de a saját szobájában szinte sosem. A kandalló hátához tapadó előszoba szinte meleg volt. Egyetlen szék volt benne, egyszerű faragványok díszítették, de jó nagy volt, és a szolgálatban lévő, karcsú kis novícia, Elin Warrel, az egyik aranyozott állólámpa alá vonszolta, hogy elég fénye legyen az olvasáshoz. A bejárati ajtó felé fordult, és faborítású könyvébe mélyedt, így hát nem hallotta, hogy Moiraine átsurran a vastag szőnyegen.

Elinnek már jóval azelőtt meg kellett volna éreznie a közeledtét, hogy át tudott volna nézni a gyermek válla felett. Persze Elin már nem volt gyermek, minthogy hét éve novícia volt, és tizennyolc évesen jött a Toronyba, de a novíciákat mindig gyermeknek szólították, valódi koruktól függetlenül. Ami azt illette, az aes sedai-ok a beavatottakat is "gyermeknek" hívták. Moiraine azonnal megérezte, hogy a gyermek képes fókuszálni, amint belépett a szobába. Elinnek is éreznie kellett volna ilyen közelről. Egy fókuszálni képes nő sosem volt képes észrevétlenül odalopózni a másikhoz, ha az valóban figyelt.

Moiraine átlesett Elin válla felett, és rögtön felismerte a könyvet. A Lángoló Szívek – szerelmes történetek gyűjteménye. A Torony Könyvtára az ismert világ legnagyobbika volt, és szinte minden olyan könyvből volt benne legalább egy példány, amit valaha kinyomtattak, de ez a könyv igazán nem illett egy novícia kezébe. A beavatottakat egy kicsit lazábban fogták – mire valaki odáig jutott, addigra már tudta, hogy ha férjhez menne, látná, ahogy a férje megöregszik és meghal, a gyermekei, az unokái, a dédunokái, de még az ükunokái is megöregszenek és meghalnak, míg ő maga egyáltalán nem változik – de a novíciákat inkább csendben lebeszélték arról, hogy egyáltalán férfiakra vagy szerelemre gondoljanak, és teljesen elzárták őket a férfiaktól. Nem lett volna helyes, ha egy novícia azért próbál meg elszökni a Toronyból, hogy férjhez menjen, vagy ami még rosszabb, mert teherbe esett! A novíciák képzése nem véletlenül volt olyan kemény – ha valaki megtört, jobb, ha még novícia korában tette, mint nővérként. Aes sedai-nak lenni valóban kemény volt – és ha még egy gyermek is az ember nyakán lógott, az a lehetetlenségig bonyolította a dolgot.

– Kereshetnél magadnak valami megfelelőbb könyvet, Elin – mondta Moiraine hűvösen –, és jobban odafigyelhetnél a feladatodra!

Mielőtt befejezte volna a mondatot, Elin már talpra is pattant. Riadtan tátogott, a könyvet a földre ejtette, és sietve sarkon perdült. Andori létére nem volt valami magas, de Moiraine-nek még így is fel kellett emelnie a fejét, hogy a szemébe nézhessen. Mikor meglátta Moiraine-t, megkönnyebbülten sóhajtott egyet. De épphogy csak. A novíciák szemében a beavatottak alig álltak az aes sedai-ok alatt. Elin sietve pukedlizett, és szétterítette hófehér szoknyáját.

– Senki sem jöhetett volna be anélkül, hogy észrevettem volna, Moiraine! Merean sedai azt mondta, hogy olvashatok! – Félrebillentette a fejét, és a hajába font fehér szalagot kezdte babrálni. A novíciák csak fehéret viselhettek; még vékony bőrcipellőjük is hófehér volt. – Miért nem megfelelő ez a könyv, Moiraine?

Moiraine csak három évvel volt idősebb a másik lánynál, de a nagykígyós gyűrű és a csíkos ruha a bölcsesség kútfőjévé avatta a novíciák szemében. Sajnos azonban voltak olyan dolgok, amelyekről Moiraine nem szívesen beszélt csak úgy, bárkivel. Elvégre olyasmi is volt a világon, hogy szemérem!

Felvette a könyvet, és a novícia kezébe nyomta.

– A könyvtárosok haragudnának, ha kárt tennél a könyvben! – Ettől egy kicsit elégedettebb lett. Ez már az a fajta válasz volt, amit egy kész nővér is adhatott volna, ha nem akar válaszolni a kérdésre. A beavatottak már előre gyakorolták az aes sedai beszédmódot, hogy ne érje őket váratlanul, ha megkapják a sálat, de valójában csak a novíciákon próbálgathatták veszélytelenül. Néhányan a szolgákkal is próbálkoztak, de azok hamar az arcukba nevettek. A szolgák pontosan tudták, hogy az aes sedai-ok szemében a beavatottak nem kicsivel az aes sedai-ok alatt, hanem hajszállal a novíciák felett állnak.

Ahogy azt Moiraine várta is, Elin aggodalmasan megnézegette a könyvet, nehogy valami sérülést lásson rajta, és a beavatott folytatta a mondandóját, mielőtt a novícia visszatért volna arra a kellemetlen kérdésre.

– Érkezett bármiféle hír a csatamezőről, gyermek?

Elin szeme sértetten elkerekedett.

– Tudod, hogy azonnal bementem volna, ha üzenet érkezik, Moiraine! Tudod!

Moiraine tudta. Tamra is tudta. De míg a Krónikaőr vagy egy Ülnök rámutathatott, hogy az amyrlin ostobaságot kért valakitől – Moiraine legalábbis úgy vélte, hogy ők rámutathatnak –, egy beavatott szó nélkül engedelmeskedett. És ami azt illeti, a novíciáknak sem kellett volna arra célozniuk, hogy egy beavatott butaságot kérdezett!

– Így kell válaszolnod, Elin?

– Nem, Moiraine! – bökte ki Elin engesztelően, és sietve ismét pukedlizett egyet. – Nem jött üzenet, mióta én vagyok szolgálatban! – ismét félrebillentette a fejét. – Gitara sedai-nak Jövendőmondása volt?

– Folytasd az olvasást, gyermekem! – Moiraine már akkor tudta, hogy ostobaságot csinált, mikor kimondta; ez ellentmond annak, hogy az előbb rászólt Elinre! De most már túl késő volt bármit is tennie ez ügyben. Sietve megfordult, és remélte, Elin nem vette észre, hogy hirtelen elvörösödött. Olyan méltóságteljesen lebegett ki a szobából, ahogy csak tudott. Nos, a novíciák főnökasszonya maga mondta Elinnek, hogy olvashat, és a könyvtárosok odaadták neki a könyvet – feltéve persze, hogy nem az egyik beavatottól kapta. De Moiraine utált ostobaságokat beszélni.

A teáskanna csőréből vékony gőzsugár kunkorodott elő, és az egyik vizesedény fölött is fehéren szállt a pára, mikor Moiraine visszatért a nappaliba, és becsukta maga mögött az ajtót. Siuan körül már nem ragyogott a saidar fénye. A víz nagyon hamar felforrt, ha az Egyetlen Hatalommal forralták; inkább az volt nehéz, hogy ne párologtassák el egy szemvillanás alatt. Siuan már meg is töltött teával két porceláncsészét, és az egyikbe épp mézet kevert. A másikban tej volt.

Siuan Moiraine kezébe nyomta az utoljára megkevert csészét.

– Gitaráé – mondta halkan. Aztán suttogva, grimaszolva hozzátette. – Olyan sok mézzel szereti, hogy szinte már megáll benne a kanál! És azt mondta, hogy ne csináljam túl maróra!

A porcelán épphogy túl meleg volt Moiraine ujja hegyén, de pont tökéletes hőmérsékletűre hűl, mire átért a túlsó végére, és megállt Gitara íróasztalkája előtt. A Krónikaőr még mindig ült, de most türelmetlenül dobolt az asztalon. A kandallópárkányon első Ébredőt csilingelt a fényes mahagónióra. A harsonák még mindig szóltak. Kétségbeesettnek hangzottak, bár Moiraine tudta, hogy ezt csak beleképzeli.

Tamra az ablakban állt, az egyre világosodó eget kémlelte. Akkor is csak tovább bámult, mikor Siuan megállt mögötte, pukedlizett, és megkínálta a teával, aztán megfordult, és észrevette Moiraine-t. Nem vette el a csészét, előbb a lányhoz fordult.

– Valami hír, Moiraine? Azt hittem, van annyi eszed, hogy nem váratsz meg!

Ó, nagyon ideges lehetett, ha így beszélt! Tudnia kellett, hogy Moiraine azonnal szólt volna, ha van valami!

Moiraine épp Gitarát kínálta a teával, de mielőtt válaszolhatott volna, a Krónikaőr felpattant. Olyan hirtelen ugrott fel, hogy fellökte a tintásüveget, és a sötét tócsa lassan elöntötte az egész asztalt. Gitara egész testében remegett, a karja mereven az oldalához szorult, és átnézett Moiraine feje fölött. A szeme tágra nyílt rettenetében. Rettegett – egyszerűen, láthatóan rettegett.

– Újra megszületett! – kiáltott fel Gitara. – Érzem! A Sárkány most veszi első lélegzetét a Sárkány-bércen! Eljövendett! Eljövendett! A Fény segítsen meg minket! A Fény segítse meg az egész világot! A hóban fekszik, sírása mint a vihar! Úgy éget, mint a nap!

Az utolsó szónál hirtelen zihált egyet, egy egészen aprót, és előrezuhant Moiraine karjaiba. Moiraine eldobta a teáscsészét, és megpróbálta elkapni Gitarát, de a nagyobb nő zuhantában mindkettőjüket a földre döntötte. Moiraine csak annyit ért el, hogy térdre esett, és a karjában tartotta a Krónikaőrt, ahelyett, hogy alatta hevert volna.

Tamra egy szívveréssel később már ott térdelt mellette a szőnyegen, nem zavarta az sem, hogy az asztalról lecsöpög a feldöntött tinta. A saidar ragyogása már körbe is vette, és előkészítette a Szellemből, Levegőből és Vízből álló fonatot. Szorosan a két tenyere közé fogta Gitara fejét, és hagyta, hogy a fonat a mozdulatlan testbe süllyedjen. De a vizsgálódásból nem lett Gyógyítás, és Moiraine-nek elég volt Gitara üveges tekintetére pillantania, hogy tudja, miért nem. Reménykedett benne, hogy valahol még van a Krónikaőrben egy szikrányi élet, valami, amit Tamra felszíthat. A Gyógyítás megszüntetett minden betegséget, helyrehozott minden sérülést. De a halált nem lehetett meggyógyítani. Az asztalon mindent elnyelt a tinta, amit a Krónikaőr eddig írt. Olyan furcsa volt, hogy ilyenkor az efféle apró részletek ragadták meg az embert.

– Ne most, Gitara – lehelte Tamra halkan. A hangja alapján a kimerültség már a csontjába itta magát. – Ne most, mikor a leginkább szükségem volna rád!

Lassan felemelte a tekintetét, és Moiraine szemébe nézett. A lány térdelve bámult vissza rá. Azt rebesgették, hogy Tamra a puszta tekintetével képes megmozgatni a köveket, és Moiraine ebben a pillanatban készséggel hitelt adott a szóbeszédnek. Az amyrlin pillantása Siuanra vándorolt, aki az ablak előtt állt. Mindkét kezét a szájára szorította, és a teáscsésze a lábánál hevert. Ő is belerezzent Tamra tekintetébe.

Moiraine végre megtalálta azt a csészét, amit ő vitt oda. Még szerencse, hogy a csészék nem törtek el, gondolta. A Tengeri Nép porcelánja igencsak drága volt. Ó igen, az emberi elme igazán különös dolgokat művelt, ha a gazdája valamire gondolni sem akart!

– Mind a ketten elég okosak vagytok – mondta végül Tamra. – És sajnos nem vagytok süketek sem! Tudjátok, hogy Gitara Jövendőmondása mire vonatkozott!

Épp csak annyi kérdés volt a hangjában, hogy mind a ketten bólintsanak, és azt mondják, hogy tudják. Tamra akkorát sóhajtott, mintha más válaszra vágyott volna.

Kiemelte Gitarát Moiraine öleléséből, lefektette a szőnyegre, és lesimította a haját. Egy pillanattal később levette a Krónikaőr válláról a széles, kék stólát, gondosan összehajtogatta, és letakarta vele a halott arcát.

– Engedelmével, anyám – mondta Siuan rekedtesen –, elküldöm Elint, hogy keresse meg a Krónikaőr szolgálólányát, hogy megtegye a szükséges intézkedéseket.

– Maradj! – vakkant rá Tamra. A vaskemény tekintet mindkettőjüket végigmérte. – Senkinek sem beszéltek erről, semmilyen okból sem! Ha kell, hát hazudni fogtok! Még a nővéreknek is! Gitara anélkül halt meg, hogy akárcsak egy szót is szólt volna! Megértettétek?

Moiraine sietve biccentett, és látta, hogy Siuan is ugyanezt teszi. Még nem voltak aes sedai-ok – még tudtak hazudni, és néhányan, olykor valóban hazudtak is, bármennyire igyekeztek teljes rangú nővérként viselkedni –, de sosem hitte volna, hogy parancsba adják neki, hogy hazudjon! Különösen, hogy egy aes sedai-nak! Különösen, hogy maga az amyrlin parancsolja így!

– Jól van – mondta Tamra fáradtan –, küldjétek be a kinn várakozó novíciát... Elin, ugye így hívják? Küldjétek be Elint! Megmondom neki, hol találhatja meg Gitara szolgálólányát! – És leellenőrzi azt is, hogy Elin véletlenül sem hallott-e valamit a csukott ajtón keresztül. Ez egyértelmű volt. Másképp Siuant vagy Moiraine-t kérte volna meg rá. – Ha bejött, ti ketten elmehettek! És ne feledjétek! Egy szót sem! Egyetlen egy szót sem! – Az, hogy külön kihangsúlyozta, csak még furcsábbá tette a dolgot. Az amyrlin parancsa olyan volt, mintha eskü alatt kötelezték volna őket valamire. Nem kellett külön hangsúlyozni semmit sem benne.

Hallani akartam egy Jövendőmondást, gondolta Moiraine, miközben még egyszer meghajolt Tamra előtt, mielőtt elmentek volna, és meghallhattam, hogy megjövendölik a végzetet! Most már csak azt kívánta, hogy bárcsak óvatosabban bánna a kívánságaival.

Harmadik fejezet

Gyakorlás

Az amyrlin lakosztálya előtti, széles folyosó legalább olyan hideg volt, mint Tamra szobája, és még vadabbul kavargott rajta a huzat. Egyik-másik fuvallat olyan erős volt, hogy meglebbentette a fehér márványfalakat díszítő, hosszú, nehéz dísz szőtteseket is. Az élénk színű faliszőnyegek közt álló, aranyozott állólámpákban meg-megrebegett a láng, néhol majdnem ki is aludt. A novíciák ilyenkor épp reggeliztek – alighanem a legtöbb beavatott is most evett. Egyelőre a folyosón nem járt senki más, csak Siuan és Moiraine. A kék futószőnyegen lépdeltek, kihasználták azt a kis védelmet is, amelyet a szőnyeg nyújtott a hét ajah színét ismétlő, végtelen mintában futó padlócsempéből áradó hideg ellen. Moiraine túlságosan is meg volt zavarodva ahhoz, hogy bármit is mondjon. Szinte fel sem tűnt neki, hogy a távolból még mindig hallatszik a harsonák halk szava.

Ráfordultak egy újabb folyosóra. A padló itt fehér volt, a futószőnyeg zöld. Jobbra egy újabb széles, fali szőttesekkel díszített, állólámpákkal szegélyezett folyosó kanyarodott lágyan felfelé, az ajahok lakrészei felé, és a belátható rész főképp kékkel és sárgával volt felcsempézve, míg a szőnyeg szürke volt, barna és piros. Az ajahok saját lakrészében mindig az adott ajah színei uralkodtak, és némelyik másik szín teljesen hiányzott onnan, de a Torony irányítására kijelölt részeken mindegyik ajah színét egyenlő mértékben használták. Moiraine fejében jelentéktelen gondolatok kavarogtak. Miért voltak egyenlő mértékben jelen a színek, ha egyszer némelyik ajah nagyobb volt a többinél? Vajon egykor mind egyforma nagyok voltak? De azt hogy érhették el? Minden újonnan felemelt aes sedai szabadon választhatta meg, melyik ajah tagja lesz. De az ajahok lakrészei mégis ugyanakkorák voltak. És a jelentéktelen gondolatok is jobbak voltak, mint a...

– Akarsz reggelizni? – kérdezte Siuan.

Moiraine zavartan összerezzent. Reggelizni?

– Egy falatot sem tudnék lenyelni, Siuan!

A másik lány megvonta a vállát.

– Nekem sincs étvágyam! De gondoltam, ha te éhes vagy, hát elkísérlek.

– Visszamegyek a szobámba, és alszom egy keveset, már ha egyáltalán tudok! Két óra múlva órám van a novíciákkal! – És alighanem aznap még jó pár óra vár rá, hacsak a nővérek nem kezdenek most már mihamarabb visszatérni. A novíciák nem hagyhattak ki egy órát sem olyan ostobaságok miatt, mint hogy csata zajlik a város alatt, vagy... Nem akart erre a "vagy"–ra gondolni. Neki is kimaradnak az órái, ha az aes sedai-ok nem térnek vissza hamarosan. A beavatottak általában egymagukban tanultak, de ma volt egy előre bejegyzett órája Meilyn sedai-jal, és egy másik Larelle sedai-jal.

– Az alvás időpocsékolás, nem érünk rá ilyesmire – mondta Siuan határozottan. – Gyakorlunk a próbára! Lehet, hogy még egy egész hónapunk van addig, de az is lehet, hogy már holnap elvisznek!

– Nem lehetünk biztosak benne, hogy ilyen hamar próbára tesznek! Merean csak annyit mondott, hogy szerinte már közel állunk hozzá!

Siuan felhorkant. Hangosan. A nővérek még novícia korában rendbe szedték a nyelvezetét, amin erősen érezni lehetett a dokkok hatását, és gyakran igencsak durva volt, de még nekik sem sikerült minden érdességet elsimítaniuk a lány modorában. Ami így volt a legjobb. Az érdesség is Siuan része volt.

– Ha Merean azt mondja, hogy valaki közel van, azt általában egy hónapon belül elviszik a próbára, és ezt te is tudod, Moiraine! Gyakorolni fogunk!

Moiraine sóhajtott egyet. Nem hitte volna, hogy tud aludni, most semmiképp sem, de gyanította, hogy összpontosítani is nehezére esne. Márpedig a gyakorláshoz igenis kellett.

– Jól van, Siuan!

A barátságuk kialakulása feletti meglepetést csak az múlta felül, hogy kettejük közül a halász lánya vezetett, és a nemesasszony követte. Persze a Toronyban senkit sem érdekelt a külvilágban szerzett rang. Két koldus leánya is Amyrlin Trón lett, akárcsak a kereskedők, tanyasi gazdák, mesteremberek lányai, beleértve három olyan amyrlint, akinek cipész volt az apja – de csak egy uralkodó leánya szerezte meg az Amyrlin Trónt. Mindezek mellett Moiraine-t már jóval azelőtt megtanították arra, hogyan ítélje meg az emberek képességeit, hogy eljött volna otthonról. A Nappalotában az ember ezt nagyjából akkor elkezdte megtanulni, mikor az első lépteit tette meg. Siuan vezetésre született. Meglepően természetesnek tűnt követni, bárhova is ment.

– Fogadni mernék, hogy mire száz éve hordtad a kendőt, a Torony Csarnokában ülsz, és nem telik el utána még ötven év, amyrlin leszel! – mondta Moiraine sokadszorra is. Siuan most is azt válaszolta, mint mindig.

– Ne kívánj nekem rosszat! – meredt rá mérgesen. – Látni akarom az egész világot! Talán olyan részeit is, amit még egyetlen nővér sem látott! Mindig néztem, ahogy Tearbe behajóznak a selyemmel és elefántcsonttal megrakott hajók Sharából, és azon gondolkoztam, hogy a legénységnek volt-e annyi bátorsága, hogy kiszökjön a kereskedő kikötőkből! Tudom, hogy nekem lett volna! – Az arca már éppolyan elszánt volt, mint Tamráé az előbb. – Egyszer apám egészen lehajózott a folyón, ki a Viharok Tengerére, és alig tudtam meghúzni a hálót, mert egyre csak délre néztem, és azon merengtem, hogy mi lapulhat a látóhatár mögött! De egy szép napon meglátom! És az Aryth-óceánt is! Ki tudja, mi van az Aryth óceántól nyugatra? Idegen szokások, idegen földek! Talán akkora városok, mint Tar Valon maga, vagy a Világ Gerincénél is magasabb hegyek! Csak gondold végig, Moiraine! Csak gondold végig!

Moiraine elnyomott egy mosolyt. Siuan olyan elszánt volt jövőbeli kalandjait illetően, bár persze sosem nevezte volna kalandnak őket. Nem, a kalandok csak a mutatványosok meséiben léteztek, az életben nem, és Siuan ezt mindenkinek elmagyarázta, aki netán a szemébe mondta volna ezt a szót. Kétségtelenül elhagyja majd Tar Valont, amint megkapta a vállkendőt – úgy elszáll innen, mint egy kilőtt nyíl. És akkor lehet, hogy tízévente, ha látják egymást... Ettől Moiraine egy kicsit elszomorodott, de nem kételkedett benne, hogy az ő jóslatai is valóra válnak. Nem kellett mindenhez a Jövendőmondás képessége. Nem; ez a gondolat rossz irányba vitte.

Mire elfordultak egy újabb sarkon, és lefelé lépdeltek a keskeny márványlépcsőn, már Siuan durcássága is felengedett, és oldalvást Moiraine-re pislogott. A padlót itt élénkzöld csempével kövezték fel, a szőnyeg sötétsárga volt, a fal fehér és dísztelen. A Toronynak ebben a részében nem aranyozott állólámpák világították meg az utat – ezeket a folyósokat inkább a szolgák használták, mint a nővérek.

– Megpróbálsz témát változtatni, ugye? – vágta hozzá Siuan hirtelen.

– Miféle témát? – kérdezte Moiraine félig nevetve. – A reggelit vagy a gyakorlást?

– Tudod, miről beszélek, Moiraine! Te mit gondolsz róla!

A könnyed nevetés a lány torkába fulladt. Nem kellett megkérdeznie Siuantól, hogy mire gondol. Pontosan arra, amire ő még csak gondolni sem szeretett volna! Újra megszületett. A fülében egyre csak Gitara szavai visszhangzottak. A Sárkány most veszi első lélegzetét... Ezúttal nem a huzat miatt rázta ki a hideg.

A világ már több mint háromezer éve várta a Sárkány Próféciáinak beteljesülését, már több mint háromezer éve rettegett tőle – de mindenki tudta, hogy ebben rejlik az egyetlen remény. És most a fiúgyermek megszületik – Gitara szavai alapján valamikor a közeljövőben –, és beteljesíti majd a jóslatokat. A Sárkány-bérc lejtőjén látja majd meg a napvilágot, ott születik újjá, ahol állítólag meghalt annak idején az a férfi, aki volt. Háromezer évvel ezelőtt, sőt, még régebben, a Sötét Úr kis híján elszabadult az emberiség világában, és magával hozta az Árnyék Háborúját, amelynek csak a Világtörés vetett véget. Minden elpusztult, a föld felszíne is megváltozott, és az emberek szakadt menekültekké alacsonyodtak le. Évszázadok teltek el, mire annyira megerősödtek, hogy a puszta életben maradáson túl a városok és a nemzetek újjáépítésén is fáradozni kezdhettek. A csecsemő világrajötte viszont azt jelentette, hogy a Sötét Úr ismét elszabadul, mert hogy a fiúnak majd szembe kell szállnia vele a Tarmon Gai'donnál, az Utolsó Csatában. Az ő vállán nyugodott a világ sorsa. A Próféciák szerint benne rejlett a világ egyetlen reménysége. És egyik Prófécia sem mondta ki, hogy győzni fog.

Azonban volt még valami, ami talán a vereség lehetőségénél is borzasztóbbnak tűnt: a fiú fókuszálni fog, és a saidint, az Egyetlen Hatalom férfi részét használja majd. Moiraine most már nem remegett, hanem szabályszerűen rázkódott az iszonyattól. A saidint a Sötét Úr rontása ülte meg. A férfiak időről időre mégis megpróbálták fókuszálni. Néhányuknak sikerült is megtanítaniuk rá magukat, és mester nélkül túlélték a tanulóéveket, ami nem lehetett könnyű. Azok közül a nők közül, akik önállóan próbáltak megtanulni fókuszálni, csak minden negyedik maradt életben. A fókuszálni képes férfiak egy része háborút robbantott ki, hamis Sárkánynak kiáltotta ki magát, azt állította, hogy ő az Újjászületett Sárkány, míg mások megpróbáltak hétköznapi életük álcájában elrejtőzni – de hacsak nem fogták el őket, és nem hozták el Tar Valonba, hogy megszelídítsék, és örökre elvágják az Egyetlen Hatalomtól, mindenképp megőrültek. Néha évekig tartott, néha hónapok alatt lezajlott – de előbb vagy utóbb mind beleőrült a saidin rontásába. Őrültek; őrültek, akik meg tudták csapolni az Egyetlen Hatalmat, amely az Idő Kerekét hajtotta, és a világegyetemet mozgatta. A történelemkönyvek telis-tele voltak az ilyesféle férfiak rémtetteivel. És a Sárkány Próféciái szerint az Újjászületett Sárkány újabb Világtörést hoz majd magával. Vajon a győzelme jobb lesz bármivel is, mintha a Sötét Úr nyerne? Igen, igen, jobbnak kell lennie! Még a Világtörést is túlélték az emberek, túlélték, és végül csak újjáépítették a világot – de a Sötét Úr győzelme után egyetlen hatalmas halottasház lenne minden. És különben is, a próféciák nem változtak meg attól, hogy egy beavatott azt szerette volna. Vagy attól, hogy népek imádkoztak érte.

– Én a magam részéről azt gondolom, hogy az amyrlin azt parancsolta, ne beszéljünk róla! – mondta.

Siuan megrázta a fejét.

– Azt mondta, hogy másoknak ne beszéljünk róla! Mivel mi már úgyis tudjuk, mi a helyzet, egymás között nyugodtan beszélhetünk! – Ebben a pillanatban hirtelen elhallgatott: egy szolgáló bukkant fel a folyosó kanyarulatában, nem messze előttük. Egyenruhája mellrészén csak úgy világított Tar Valon Fehér Lángja.

A kövérkés nő elsietett mellettük, és gyanakodva méregette őket. Talán bűntudatosan néztek maguk elé. A férfi szolgák általában úgy tettek, mintha észre sem vették volna a beavatottakat, és nem törődtek azzal, mit csinálnak – a novíciák dolgaiba sem avatkoztak bele –, alighanem a legtöbb férfihoz hasonlóan ők sem akartak szorosabb kapcsolatba kerülni az aes sedai-okkal, mint az feltétlenül szükséges volt. A szolgálónők azonban majdnem olyan szigorúan megfigyelték őket, mint a nővérek maguk.

– Persze csak ha óvatosak vagyunk – folytatta Siuan, miután a nő már hallótávolságon kívül volt. Bármennyire magabiztosan hangoztatta, hogy egymás között beszélhetnek a dologról, láthatóan nem sürgette, hogy tovább folytassák, míg csak el nem értek a beavatottak lakrészébe, a Torony keleti szárnyába.

A kőkorlátos erkélyfolyosó itt mély kútként övezte a három emelet mélyen fekvő aprócska kertet. A kertben csak pár örökzöld bokrocska dugta ki a fejét a hó alól az év ezen szakában. Ha egy beavatott túlságosan is próbára tette a nővérek türelmét, könnyen azon kaphatta magát, hogy egymagában kell ellapátolnia a havat – a nővérek elvakultan hittek abban, hogy a fizikai munka erősíti a jellemet –, de mostanában senki sem keverte magát ekkora galibába. Moiraine a kőkorlátra tette a kezét, és felpislogott a ragyogóan tiszta égre, amely a fényes téli reggelek hidegével csillogott le rájuk még hat emelet magasból. A lehelete fehéren gőzölgött az arca előtt. A harsonák hangját idekinn jobban lehetett hallani, mint a folyosón, és a füst bűze is erősebben megülte a levegőt.

Ebben a lépcsőházban is több mint száz beavatottnak való szoba volt, és még egyszer annyi egy másik lépcsőházban. Talán ha nem hallotta volna Gitara Jövendőmondását, nem jutnak eszébe ezek a számok sem – bár persze már régebben is megtörtént, hogy elgondolkozott a dolgon. Mintha savval maratták volna az agyába: több mint kétszáz beavatottnak elegendő hely volt a Toronyban, de a második lépcsőházat már olyan régen lezárták, hogy egyetlen élő aes sedai sem emlékezhetett arra az időre, mikor még ott is laktak. És itt is alig hatvan szobának akadt lakója. A novíciák lakrészében is két lépcsőház volt, és benne több mint négyszáz lánynak elegendő hely – de a második lépcsőházat ott is réges-rég lezárták, és összességében nem volt száz novícia sem a Toronyban. Moiraine egyszer valahol azt olvasta, hogy régen a novíciák és a beavatottak is kettesével laktak a szobákban. Régen a novíciakönyvbe vett lányok fele megpróbálhatta megszerezni a nagykígyós gyűrűt, de a mostani novíciák közül még húszan sem voltak elég erősek ehhez. A Tornyot háromezer nővérre tervezték, de most csak négyszázhuszonhárom aes sedai lakta, és talán még kétszer annyian éltek a világban szétszóródva. A számok most is úgy égették, mintha sav marta volna a lelkét. Egy aes sedai sem mondta volna ki, és Moiraine sem vette volna magának a bátorságot, hogy egy nővér füle hallatára megjegyezze, de mindenki tudta, hogy a Fehér Torony gyengül. A Torony gyengül, és az Utolsó Csata közeleg.

– Túl sokat aggódsz – mondta Siuan gyengéden. – Apám mindig azt mondta: "változtass, amin kell, de amin nem tudsz változtatni, azzal tanulj meg együtt élni!" Másképp csak gyomorgörcsöd lesz. Ezt már én mondtam, nem az apám! – Ismét szipákolt egyet, eltúlozva megremegett a hidegben, és szorosan maga köré fonta a karját. – Most már bemehetnénk? Megfagyok! Az én szobám van közelebb. Gyere már!

Moiraine biccentett. A Torony is arra tanította a neveltjeit, hogy amit nem tudnak megváltoztatni, azzal éljenek együtt. De volt pár olyan dolog, amit akkor is meg kellett próbálni megváltoztatni, ha az ember előre tudta, hogy kudarcot vall. Ez gyermekkora egyik keserű leckéje volt.

A beavatottak szobái az apró részletektől eltekintve tökéletesen ugyanúgy néztek ki. A bejáratnál kicsit keskenyebbek voltak, mint hátrébb, és a falakat egyszerű, sötét falambéria borította. A bútorzat elég szegényes volt, és nyilván egyetlen nővér sem tűrte volna meg maga körül. Siuan padlóját egy aprócska, négyzet alakú taraboni szőnyeg fedte, kék-zöld csíkjai már megfakultak. A sarokban a tükrös mosdóállványon egy csorba fehér kancsó árválkodott a mosdótálban. A beavatottak legfeljebb akkor cserélhették le az ilyesmit, ha tényleg el is tört – és ha eltört, jobban tették, ha valami jó magyarázattal álltak elő arra nézve, hogy hogyan is történt az eset. Az aprócska asztalon három bőrkötéses könyv hevert, és a két magas támlájú szék még a falu szegénye házában is levitézlettnek számított volna, de Siuan elhasznált, széles ágya masszívnak tűnt az összegyűrt takarók alatt is, és egy tehetősebb gazda házában is megállta volna a helyét. Ezen kívül már csak egy keskeny kis ruhásszekrény fért a szobába. Faragásnak vagy díszítésnek nyoma sem volt sehol. Mikor Moiraine átköltözött a saját szobájába a novíciák aprócska, sötét kamráiból, úgy érezte magát, mintha palotában lenne, bár persze a szoba feleakkora sem volt, mint a Nappalotában lévő lakosztályának bármelyik része. De most leginkább a szürke kőkandalló lelkesítette. Most bármit palotának nézett volna, ahol van egy kandalló, amely mellé odaállhat.

Siuan sietve rárakott három fahasábot az este égett tűz maradványaira – a fás láda már szinte teljesen kiürült; az aes sedai-oknak ugyan a szolgák hordták fel a fát, de a beavatottaknak maguknak kellett gondoskodniuk az ilyesmiről –, aztán rájött, hogy este mégsem egyengette el elég óvatosan a hamut a parázson, így teljesen kialudt a tűz, ő pedig mérgesen mordult egyet. Alighanem túlságosan is sietett az amyrlin dolgozószobájába ahhoz, hogy kellő alapossággal betakarja a parazsat. Egy pillanatra a homlokát ráncolta, aztán Moiraine ismét érezte azt az enyhe csípést, ami arra utalt, hogy magához ölelte a saidart. Kellően közelről bármelyik fókuszálni képes nő megérezte, ha egy másik az Egyetlen Hatalmat használta, de ez a kis csiklandósság szokatlan volt. Akik képzésük alatt sok időt töltöttek együtt, néha érezték egy ideig, de idővel ennek az érzésnek el kellett volna fakulnia. Moiraine és Siuan között azonban sosem gyengült meg. Moiraine néha úgy vélte, ez is azt mutatja, milyen jó barátnők. Mikor Siuan körül kialudt a ragyogás, a fahasábokon már vígan pattogtak a lángok.

Moiraine semmit sem mondott, de Siuan mégis úgy nézett rá, mintha hosszasan szidta volna.

– Túlságosan is fáztam már ahhoz, hogy még tovább várjak, Moiraine – mondta védekezően. – Különben is, biztos emlékszel, mit mondott Akarrin két hete. "Az utolsó szóig ismerned kell a szabályokat" – idézte – "és be is kell tartanod őket, hogy tudd, mikor és melyiket szegheted meg". Ez egyértelműen azt jelenti, hogy a szabályokat megszegheted!

Akarrin egy karcsú kis Barna volt, és fürge tekintete hamar felismerte, ha valaki nem figyelt oda arra, amit mond. Az aes sedai-okról beszélt, nem a beavatottakról, de Moiraine nem szólt egy szót sem. Siuant nem kellett összeszidni ahhoz, hogy megszegje a szabályokat. Persze a fontosabb előírásoknak sosem szegült ellene – sosem próbált meg elszökni a Toronyból, és nem volt tiszteletlen a nővérekkel, nem csinált semmi ilyesmit, a lopás meg eszébe sem jutott volna – de már a kezdetek kezdetétől fogva szerette a tréfákat. Nos, ami azt illeti, ezzel Moiraine sem volt másképp. A legtöbb beavatott igencsak kedvelte a mókát, legalábbis időről időre, és a novíciák egy része is megviccelte a többieket. Csak így tudtak megszabadulni a sok feszültségtől, ami a sok tanulás közben felhalmozódott. Ritkán volt csak szabadnapjuk. A beavatottaknak ugyan nem kellett azon felül dolgozniuk, hogy rendben tartották magukat és a szobájukat – ha nem szegték meg a szabályokat, akkor legalábbis sosem kényszerítették őket kétkezi munkára –, de azt is elvárták tőlük, hogy a tanulmányaikba időt és energiát fektessenek. Sokkal többet, mint azt novícia korukban hitték volna. Kellett egy kis kikapcsolódás, különben szétrobbantak volna, mint a kőre ejtett tojás.

Persze sosem csináltak igazán gonosz dolgokat. Az, hogy viszketőfa porral hintették be az egyik gyűlölt beavatott ruháját, igazán nem számított! Elaida pokollá tette novícia koruk első évét: olyan elvárásokat támasztott irányukban, amelyeket senki sem teljesíthetett volna, és mégis hajtotta őket, hogy valahogy érjék el. A második évben, mikor Elaida már megkapta a kendőt, csak még rosszabb volt – aztán szerencsére elhagyta a Tornyot. Moiraine és Siuan többi tréfája még ennél is ártatlanabb volt, bár persze a legenyhébb is gyors büntetést vont maga után, különösen, ha egy aes sedai rovására követték el. Eddigi legnagyobb teljesítményük az volt, amikor előző nyáron színültig töltötték kövér, zöld pisztránggal a Vízikert egyik legnagyobb szökőkútját egy éjszaka. Ez volt a legsikeresebb vállalkozásuk részint azért, mert olyan nehéz volt véghez vinni, részint pedig azért, mert nem kapták el őket. Pár nővér ugyan gyanakodva méregette a párost, de senki sem tudta bebizonyítani, hogy ők tették. És szerencsére nem volt szokás nyíltan rákérdezni a beavatottaknál, hogy ki tette. Bár amiatt aligha küldték volna őket a novíciák főnökasszonyához, mert pisztrángokat csempésztek a szökőkútba, de az, hogy engedély nélkül elhagyták a Tornyot, hogy megszerezzék a halakat – és ráadásul éjszaka! – már komolyabb büntetést érdemelt. Moiraine remélte, hogy Siuan nem azért beszél a szabályokról, mert újabb tréfára készül. Túl fáradt volt hozzá; biztosan lebuktak volna.

– Te csinálod meg először, vagy én? – kérdezte inkább. Talán a gyakorlás elvonja Siuan figyelmét a bajkeverésről.

– Neked nagyobb szükséged van a gyakorlásra! Rád összpontosítunk ma reggel! És ma délután! És este is!

Moiraine elfintorodott, de Siuannak igaza volt. A vállkendőért folytatott próbán a jelölteknek száz különböző fonatot kellett tökéletesen, az adott sorrendben megformálniuk, nagy nyomás alatt. És egész végig tökéletesen nyugodtnak kellett tűnniük. Azt senki sem tudta, hogy pontosan mi is lesz az a nagy nyomás, csak annyit hallottak, hogy igyekszenek eltéríteni a figyelmüket a fonatokról, és megtörni az önuralmukat. Gyakorlás közben igyekeztek egymást is megzavarni, és Siuan kifejezetten nagy érzékkel zavart bele Moiraine munkájába a lehető legrosszabb pillanatban, és gyakran a sodrából is kihozta. Ha az ember nagyon dühös volt, még a saidart sem tudta megtartani – hiába dolgozott vele már vagy hat éve, a fókuszáláshoz még mindig nyugodtnak kellett maradnia. Siuant ritkán lehetett megzavarni, és vasakarattal uralkodott az érzelmein.

Moiraine magához ölelte az Igazi Forrást, és hagyta, hogy eltöltse a saidar. Nem fogadott magába annyit, amennyit tudott volna, csak annyit, amennyi a gyakorláshoz kellett. A fókuszálás kimerítette az embert, és minél többet fókuszált az Egyetlen Hatalomból, annál jobban kiszívta az erejét. De még ez a kevéske Hatalom is átjárta, és élettel, örömmel, diadallal töltötte el. Olyan csodálatos volt, hogy az már szinte fájt. Mikor először magába fogadta a saidart, nem is tudta, hogy nevessen, vagy inkább sírjon. Most is érezte a feltörő vágyat, hogy még többet magába nyeljen, de leküzdötte a késztetést. Minden érzéke élesebb volt és tisztább, mikor eltöltötte a Hatalom. Úgy érezte, hogy Siuan szívverését is hallja. Érezte, ahogy a levegő végigsimít az arcán, a kezén, és a barátnője ruháján élénkebbek voltak a színes csíkok, a gyapjú fehérebben fénylett. Látta a lambéria apró repedéseit is, amelyeket akkor sem vett volna észre, ha egészen odadugja az orrát – csak most, hogy eltöltötte az Egyetlen Hatalom. Olyan csodálatos volt. Sokkal... elevenebbnek érezte magát. Egy része azt kívánta, bárcsak mindig elmerülhetne a saidarban, de ezt szigorúan megtiltották. Ez a vágy ahhoz vezetett, hogy az ember egyre többet és többet merített a Forrásból, míg csak olyan mélyen bele nem zuhant, hogy már nem tudta kezelni. És akkor a saidar vagy megölte az embert, vagy kiégette belőle a fókuszálás képességét. Elveszíteni ezt a... gyönyört... még a halálnál is rosszabb lett volna.

Siuan leült az egyik székbe, és körbeölelte a ragyogás. Moiraine maga körül természetesen nem láthatta a saidar fényét. A másik lány hallgatózás elleni védőkört font a szobában, szorosan a falakra, a padlóra és a mennyezetre simította, és elkötötte a végén a szálakat, hogy ne kelljen külön tartania. Két különböző fonatot több mint kétszer olyan nehéz volt egyszerre megtartani, mint egyet. Ennél több esetén már a nehéz szó nem írta le, milyen kínszenvedés volt elbánni a fonatokkal, de meg lehetett oldani azt is. Siuan intett Moiraine-nek, hogy fordítson neki hátat.

Moiraine gyanakodva nézte a védőkört, de engedelmeskedett. Ha látta volna, hogy Siuan milyen fonatokat készít neki elő, nem zavarta volna meg. De miért kellett hallgatózás ellen levédenie a szobát? Most akkor sem hallana senki semmit, ha az ajtóra tapasztaná a fülét, ő pedig torka szakadtából sikítana! De Siuan csak nem tesz olyat, amitől neki sikítania kellene! Nem! Ez nyilván az első lépés ahhoz, hogy teljesen összezavarja – már most is ezen gondolkozik ahelyett, hogy mással foglalkozna. Moiraine érezte, hogy Siuan fonni kezd, Földet és Levegőt, aztán Tüzet, Vizet és Szellemet, Földet és Szellemet fon, mindig változik, hogy mit. Ha nem látta, nem tudta eldönteni, hogy most vajon egy meghatározott fonatot próbál összerakni a másik, vagy csak megpróbálja elvonni a figyelmét. Mély levegőt vett, és a teljes nyugalomra összpontosított.

A próbára kiválasztott száz fonat többsége végtelenül bonyolult volt, és csak a próbára találták ki őket. Meglepő módon egyikhez sem kellettek kézmozdulatok, bár jó néhány más fonathoz ezek elengedhetetlenek voltak. A mozdulat nem tartozott a fonathoz, de ha az ember nem tette hozzá, mégsem működött az egész. A feltételezések szerint a mozdulatok nyitottak meg bizonyos utakat az elmében. A kézmozdulatok hiánya arra is utalhatott, hogy a próba egynémely részében olyan helyzetbe kényszerült az ember, hogy nem tudta használni a kezét, és ez elég riasztóan hangzott. A fonatok azonban más okból kifolyólag is igen furcsák voltak: a hihetetlenül összetett fonatok egyike sem csinált semmi hasznosat, és még ha elrontotta őket valaki, akkor sem okoztak nagy kárt. Nagyon nagyot legalábbis semmiképp sem. Ez amúgy jó pár fonatnál komoly veszélyt jelentett. Még a legegyszerűbbek közt is volt olyan, aminek elég volt egy kicsit félrecsúsznia, hogy tragikus következményei legyenek. A próba során jó pár nő meghalt, de egyértelműen nem azért, mert elrontott egy fonatot. De azért nem akarta elrontani az elsőt sem, mert az fülsiketítő csattanással zárult.

Végtelenül vékony Levegő szálakat szőtt, és pontosan összefonta őket. Ez elég egyszerű fonat volt, de az ember akkor sem erőltethette a saidart, ha csak ilyen vékony szálakkal dolgozott. A Hatalom olyan volt, mint valami kolosszális folyó, amely megállíthatatlanul özönlött előre, és úgy sodorta magával a fókuszáló nőket, mint az Erinin hullámai a száraz ágakat. Fel kellett használni irtózatos erejét, hogy úgy irányítsa az ember, ahogy ő akarja. De persze a fonat méretét nem határozták meg, és a kisebb fonat kevesebb munkát jelentett. És a csattanás is kisebb lesz, ha Siuan netán mégis...

– Moiraine, szerinted a Pirosak képesek lesznek rávenni magukat, hogy békén hagyják?

Moiraine már azelőtt összerezzent, hogy a fonat hatalmas, éles csattanással összeomlott volna. Minden egyes nővérnek el kellett tudnia bánni a fókuszálni képes férfiakkal, ha olyan akadt az útjába, de a Pirosak külön a ilyenek vadászatára szakosodtak. Siuan a fiúgyermekre gondolt. Ez megmagyarázta a védőkört. És talán a szabályszegésről elmormolt szavakat is. Talán Siuan mégsem volt olyan biztos abban, hogy Tamrát nem érdekelné, kettesben beszélgetnek-e róla, vagy sem, mint ahogy mutatta. Moiraine mérgesen nézett hátra a másik lányra.

– Ne hagyd abba! – vetette oda Siuan nyugodtan. Még mindig fókuszált, de nem csinált semmit sem, csak váltogatta a szálakat. – Nagy szükséged lehet a gyakorlásra, ha már ezt az elsőt elrontottad! Ugye igazam van? Mármint a Pirosakkal kapcsolatban...

A fonat ezúttal akkorka kis ezüst-kék lemezt pottyantott Moiraine kinyújtott kezébe, mint egy kisebbfajta érme. Furcsa volt, hogy nem kötötték ki, milyen formája lehet, de a lemezek és a golyók mentek a legkönnyebben. Csak Levegőből fonták, de acél kemény volt, és enyhén hűvösen tapadt Moiraine tenyerébe. A lány elengedte a fonatot, és az "érme" eltűnt. Az Egyetlen Hatalom üledéke egy kicsit még a levegőben maradt, de nemsokára az is eloszlott.

A következő fonat a bonyolult és haszontalan fajtába tartozott, mind az Öt Hatalmat használni kellett hozzá, de Moiraine mégis nekifogott fonás közben a válasznak. Végtére is tudott egyszerre saidart szőni és beszélni! Levegő és Tűz így, aztán Föld úgy. Szellem, és megint Levegő. Megállás nélkül fonta a szálakat. Valamiért az ember nem tudta hosszú ideig megtartani a félig megfont szálakat, és vagy kicsúsztak a kezéből, vagy valami egészen másba csúsztak össze. Ismét Szellem, aztán Tűz és Föld együtt.

– Húsz évük lesz rá, hogy megtanulják kezelni a helyzetet! Vagy legrosszabb esetben is csak kicsit kevesebb! Legjobb esetben pedig még több időnk van! – A lányok néha, nagyon ritkán már tizenkét-tizenhárom évesen is elkezdhettek fókuszálni – persze csak azok, akik a szikrával születtek –, de még a szikrával született fiúk sem fókuszáltak tizennyolc-tizenkilenc éves koruk előtt. Kivéve, persze, ha megpróbáltak rájönni, hogyan kell kezelni az Egyetlen Hatalmat. Némelyik fókuszálni képes férfinál pedig harminc éves koráig is szunnyadt a szikra. Ismét Levegő, aztán Szellem és Víz, végtelen pontossággal egybefonva. – Különben is, ő az Újjászületett Sárkány! Még a Pirosaknak is be kell látniuk, hogy nem szelídíthetik meg, csak az Utolsó Csata után. – Micsoda szörnyű sors, hogy hagyják harcolni, hátha meg tudja menteni a világot, és cserébe elvágják ettől a csodától! De a jóslatok sosem irgalmaztak senkinek, mint ahogy nem hajlottak meg az elodázásukat könyörgő imákra sem.

Megint Föld, aztán Tűz, és még egy kis Levegő. A fonat a világ legkibogozhatatlanabb csomójára kezdett emlékeztetni.

– És ennyi elég is lesz? Hallottam már róla, hogy némelyik Piros egyáltalán nem igyekszik elevenen elfogni azokat a férfiakat!

Ezt Moiraine is hallotta, de persze csak pletyka volt. És a Torony törvényeit sértette volna, ha igaz. Ezért bármelyik nővért megvesszőzték volna, és alighanem a tetejébe még száműzték volna egy világvégi tanyára is, hogy ott gondolja át, mit is tett. Gyilkosságnak kellett volna tartani, de ha belegondolt, hogy mit csináltak volna ezek a férfiak, ha nem állítják meg őket, Moiraine szinte elismerte, hogy mégsem az. Még egy kis Szellemet font az egészbe, aztán Földet fűzött át közötte. Láthatatlan ujjacskák futottak végig az oldalán, fel a hónaljáig. Csiklandós volt, és ezt Siuan is pontosan tudta. De azért ennél jobban össze kellett volna szednie magát ahhoz, hogy megzavarja!

– Nem is olyan rég valaki azt mondta nekem, hogy tanuljak meg együtt élni azzal, amin nem tudok változtatni! – mondta gúnyosan. – A Kerék sző, a Minta jő, és az ajahok teszik a dolgukat!

Még egy kis Levegő, Tűz, pont így befonva, aztán Víz, Föld és Szellem. Aztán mind az öt egyszerre. A Fényre, micsoda gubanc! És még mindig nem volt kész vele...

– Én azt hiszem... – kezdte Siuan, és kivágódott az ajtó. Jeges légáramlat csapott a szobába, és kioltotta a kandalló melegét. Moiraine-t eltöltötte a saidar, és az Egyetlen Hatalom élesítette érzékeivel olyan volt a hirtelen huzat, mintha tetőtől talpig jégbe burkolták volna.

A hidegen kívül Myrelle Berengari is a szobába rontott. Az altarai beavatott ugyanabban az évben kapta meg a gyűrűt, mint ők maguk. Olajzöld bőrű, tüzes szépség volt, majdnem olyan magas, mint Siuan, csak sokkal lobbanékonyabb. Veszedelmes humora volt, és még Moiraine-nél is hevesebb volt a természete. Mikor novícia korukban megismerkedtek, olyan csúnyán össze is vesztek, hogy mind a kettőjüket megkorbácsolták érte – aztán valahogy mégis barátok lettek.

Persze nem olyan közeli jó barátok, mint Siuannal, de mégis csak barátok: most is csak ezért nem szólt rá, hogy talán kopogtathatna, mielőtt rájuk töri az ajtót. Persze a védőkör miatt azt sem hallották volna, ha ököllel dörömböl, de ez lényegtelen volt. Az elv számított.

– Mennyi időnk lehet még az Utolsó Csatáig? – kérdezte Myrelle, és becsukta maga mögött az ajtót. Jó alaposan megnézte a félkész fonatot Moiraine előtt, és a védőkört a szoba körül, majd csintalan mosolyra húzta a száját. – Látom, a próbára gyakoroltok! Visított már, Siuan? Ha gondolod, segíthetek! Tudok ám valamit, amitől úgy visít majd, mint egy kismalac!

Moiraine sietve hagyta eloszlani a fonatot, mielőtt magától összeomlott volna, és zavartan Siuanra nézett. Honnan tudhatja Myrelle?

– Nem is visítottam úgy, mint egy... mint amit mondtál! – szipogott sértetten, hogy időt nyerjenek. A beavatottak legtöbb tréfájának más beavatottak itták meg a levét, és Myrelle majdnem annyi mókáért felelt, mint Moiraine és Siuan együttvéve. Ott volt például az, amikor a legnagyobb nyári hőségben, mikor még az árnyék is szinte izzott, jeget idézett. De Moiraine akkor sem visított úgy, mint egy kismalac!

– Mire gondolsz, Myrelle? – kérdezte Siuan óvatosan.

– Hát az aielekre, mi másra! Miért, mire gondolhatnék még?

Moiraine ismét összenézett Siuannal, de ezúttal szégyenkezve. A nővérek egy része úgy vélte, hogy a Sárkány Próféciáinak bizonyos szakaszai az aielekre vonatkoztak. És persze legalább annyi nővér tagadta ezt a nézetet. A háború elején ez az elképzelés igencsak heves vitákat váltott ki. Olyan heveseket, hogy ha nem aes sedai-okról lett volna szó, üvöltözésnek tűnt volna a dolog. De a reggeli események kiverték mindezt Moiraine fejéből, és láthatóan Siuan is elfeledkezett róla nagy izgalmában. Folyamatosan résen kell lenniük, ha meg akarják őrizni a titkukat!

– Valamit titkoltok, ugye? – kérdezte Myrelle. – Senkinek nincs annyi titkocskája, mint nektek kettőtöknek! Nem, ne is álmodjatok róla, hogy megkérdezem, mi az, mert nem fogom! – Az arckifejezése alapján kis híján belehalt a kíváncsiságba.

– Nem a mi titkunk – válaszolta Siuan, és Moiraine önkéntelenül is felvonta a szemöldökét, mielőtt rájött volna, mit tesz. Miben mesterkedik Siuan? Megpróbál a Daes Dae'mar szabályai szerint játszani? Moiraine már próbálta neki megtanítani, hogyan működik a Házak Játéka: Cairhienben még a szolgák és a parasztok is tudták, miként kell előnyökért manőverezniük, és mit tegyenek azért, hogy eltérítsék a többieket a terveiktől és a titkaiktól. Cairhienben a nemesek és a közrendűek egyaránt a Daes Dae'mar szabályai szerint éltek, még sokkal inkább, mint másutt, és a Játékot a világon mindenhol játszották, még ott is, ahol váltig tagadták az emberek. Moiraine erőfeszítéseit azonban nem koronázta sok siker: Siuan egészen egyszerűen túlságosan is nyílt volt ahhoz, hogy jó játékos legyen. – De Moiraine dolgában segíthetnél nekem – folytatta; ez még jobban meglepte Moiraine-t, mert a gyakorlás mindig csak kettejük ügye volt. – Az én trükkjeimet mostanra már túlságosan is jól ismeri!

Myrelle felnevetett, és vidáman dörzsölte a kezét. Leült a másik székre, és a Hatalom fénye felragyogott körülötte is.

Moiraine elszántan hátat fordított nekik, és újra belekezdett a második fonatba, de Siuan rászólt.

– Az elejétől, Moiraine! Több eszed is lehetne! Tudod, hogy tökéletesen be kell gyakorolnod a sorrendet is, hogy véletlenül se keverd össze!

Moiraine sóhajtott egyet, és ismét csinált egy ezüstös kék Levegő érmécskét, aztán folytatta.

Siuannak igaza volt abban, hogy az ő trükkjeit már ismerte. Mindig a lehető legrosszabb pillanatban csiklandozta meg, váratlanul, kellemetlen helyeken megbökdöste, zavarba ejtően megsimogatta, vagy ijesztő zajokat sivíttatott a füle mellett. És persze a lehető legdöbbenetesebb dolgokat vágta a fejéhez, ami csak eszébe jutott; márpedig igen élénk képzelete volt, és az sem sokat számított, hogy a nővérek a nyelvezetét már gondozásba vették. Persze attól, hogy ismerte a trükkjeit, még nem volt könnyebb tökéletes önuralommal állnia őket. Kétszer is újra kellett kezdenie a gyakorlást Siuan miatt. Myrelle pedig még rosszabb volt. Szerette a jeget. Viszonylag könnyű volt jeget csinálni, nem kellett hozzá más, csak Víz és Tűz, hogy kivonják a levegőből. De Moiraine igazán kíváncsi lett volna rá, hogy Myrelle azt hogyan éri el, hogy a jég a ruhájában jelenik meg, méghozzá a lehető legrosszabb helyen! Myrelle kis fonatokat is fókuszált, alattomosan csipkedte, vagy élesen rásuhintott, mintha csak ostorral csaptak volna végig rajta, és néha meg akkorákat sózott a fenekére, mintha egy bőr nadrágszíjjal a kezében állt volna mögötte. A csípések és az ütések valódiak voltak; valódi zúzódásokat hagytak maguk után. Myrelle egyszer Levegőből font kötelekkel felemelte a földről is. Moiraine biztos volt benne, hogy csak Myrelle lehetett az, Siuan sosem tett ilyesmit. A nő nem csak felemelte, de lassan fejjel lefelé fordította, míg csak a lábai a mennyezetre nem néztek, és a szoknyája az arcába nem borult. Moiraine zakatoló szívvel, kétségbeesetten lökdöste fel a ruhát a helyére. Nem azért, mert szégyellős volt, hanem mert látnia kellett ahhoz, hogy tovább fonjon. Ha csak meg akarta volna tartani a fonatot, nem kellett volna látnia, de a fonáshoz igenis szüksége volt a szemére, és ha ez az Öt Hatalomból álló bonyolult fonat összeomlott, olyan fájdalom vágott végig azon, aki fonta, mintha csak végigcsúszott volna a szőnyegen, és utána izzó vashoz ért volna – épp csak az egész testére kiterjedt, és vagy háromszor olyan éles volt. Ezt a fonatot sikerült is befejeznie, de Myrelle összességében hatszor is megtörte az összpontosítását!

Moiraine egyre dühösebb lett, de persze magára, és nem Myrelle-re. Minden beavatott egyetértett abban, hogy amit a nővérek kitalálnak a vizsgára, az százszor rosszabb, mint ami a barátaik eszébe juthat a gyakorlás során. Pedig ha igazi barátok voltak, akkor amúgy is a lehető legszörnyűbb dolgokkal álltak elő, épp csak annyira fogták vissza magukat, hogy kárt ne tegyenek az illetőben gyakorlás közben. A Fényre, ha Siuan és Myrelle ilyen rövid idő alatt már hatszor is kifogott rajta, mennyi esélye lesz, ha valóban eljut a próbára? De megingathatatlan elszántsággal próbálkozott tovább. Át fog menni a próbán, és ráadásul elsőre! Át fog menni!

Ismét a második fonatnál járt, mikor újra kinyílt az ajtó. Elengedte a szálakat, és vonakodva elengedte a saidart magát is. Mindig nehéz volt elengedni az Egyetlen Hatalmat. Mintha csak az élet is elfakult volna a Forrással együtt, és a világ darabos lett, durva. De amúgy sem lett volna ideje, hogy még a novíciáknak tartott óra előtt befejezze az egészet! A beavatottaknak nem volt órájuk, mivel igencsak drága mulatság lett volna, megengedhetetlenül sokba került, és az idő múlását jelző gongok szavát nem mindig lehetett hallani a Tornyon belül, úgyhogy a legtöbben félelmetes időérzéket fejlesztettek ki magukban a tanulóéveik alatt. A beavatottaknak ugyanúgy nem volt szabad késniük, mint a novíciáknak.

Az ajtóban álló nő nem volt a barátjuk. Tarna Feir még Siuannál is magasabb volt. Altara Andorhoz közeli, északi részéből származott, de nem csak abban különbözött Myrelle-től, hogy a haja halványsárga volt. A beavatottaknak nem volt szabad arrogánsnak lenniük, de elég volt egyetlen pillantást vetni a hideg, kék szemekbe ahhoz, hogy megmutatkozzon bennük Tarna gőgje. Humora sem volt, és senki nem hallott róla, hogy valaha életében tréfálkozott volna. Tarna egy évvel Siuan és Moiraine előtt kapta meg a gyűrűt, kilenc évig volt novícia, de sem novícia korában, sem beavatottként nem volt sok barátja. De mintha neki ez fel sem tűnt volna. Nagyon sokban különbözött Myrelle-től.

– Számíthattam volna rá, hogy titeket együtt talállak – mondta hűvösen. Mintha sosem lett volna benne szenvedély. – Nem értem, miért nem költöztök egy szobába! És Myrelle, mostantól te is Siuan kis társaságába tartozol?

Mindezt a lehető legsemlegesebb hangon mondta, de Myrelle szeme már ennyitől is lángot vetett. Siuan körül már kialudt a ragyogás, de Myrelle még nem engedte el a Forrást. Moiraine remélte, hogy nem elég vad ahhoz, hogy használja is.

– Menj innen, Tarna – mondta Siuan, és kurtán, elbocsátóan intett –, dolgunk van! És csukd be az ajtót magad után!

Tarna meg sem mozdult.

– Sietnem kell, órát tartok a novíciáknak – mondta Moiraine Siuannak. Úgy tett, mintha Tarna ott sem lett volna. – Épp most tanulnak tűzlabdát szőni, és legalább egy meg fogja próbálni akkor is, ha nem vagyok ott! – A novíciáknak nem volt szabad fókuszálniuk, vagy akár csak a saidart magukba fogadniuk, ha nem volt ott mellettük egy nővér vagy egy beavatott, hogy figyelje őket, de mégis mindig megtették, ahányszor csak alkalmuk nyílt rá. Az új lányok egyáltalán nem hitték el, hogy valóban olyan veszélyes lenne, mint mondják, a régiek pedig úgy vélték, hogy már épp eleget tudnak ahhoz, hogy őket semmi baj ne fenyegesse.

– A novíciák szabadnapot kaptak – mondta Tarna –, úgyhogy ma nem lesz órád sem! – Láthatóan egy cseppet sem érdekelte, hogy elzavarták, és úgy beszélgettek, mintha ő ott sem lett volna. Tarna nyilván már első próbálkozásra könnyedén megkapja majd a kendőjét! – A beavatottakat az Ovális Előadóterembe hívatták! Az amyrlin szólni kíván hozzánk! Ó, és még valami, amit talán tudnotok illene! Gitara Moroso pár órája meghalt!

Myrelle körül kialudt a fény.

– Szóval ezt titkoltátok annyira! – kiáltott fel. A szeme még veszedelmesebben villogott, mint az előbb, mikor Tarna ócsárolta.

– Mondtam, hogy nem a mi titkunk! – mondta Siuan. Ez volt aztán a vérbeli aes sedai válasz! És épp elég volt ahhoz is, hogy Myrelle beleegyezően bólintson egyet, bár láthatóan nehezére esett. A szeme még mindig dühösen csillogott. Moiraine úgy vélte, hogy nemsokára neki is és Siuannak is meggyűlik majd a baja a semmiből előtűnő jégdarabkákkal.

Tarna még mindig nyitva tartotta az ajtót – vajon ez a némber sem érzi a fagyot, mint az aes sedai-ok? –, és elgondolkozva méregette Siuant és Moiraine-t.

– Igen, igen, ti ketten voltatok szolgálatban! Mi történt? Mi csak annyit hallottunk, hogy meghalt!

– Épp egy csésze teát vittem oda neki, mikor felsóhajtott egyet, és holtan a karjaimba zuhant – válaszolta Moiraine. És ez még Siuanénál is jobb aes sedai kitérés volt, hiszen minden szava megfelelt a valóságnak, épp csak az igazság maradt ki belőle.

Legnagyobb meglepetésére Tarna arcán a szomorúság árnyéka futott végig. Csak egy pillanatra, de mégis láthatóan. Tarna sosem mutatta ki az érzelmeit. Mintha kőből faragták volna.

– Gitara sedai nagyszerű asszony volt – mormolta. – Hiányozni fog!

– Miért kíván szólni hozzánk az amyrlin? – kérdezte Moiraine. Gitara halálát már nyilván bejelentették, és a szokásoknak megfelelően másnap lesz a temetése; ezt nem kell külön kihirdetniük. És Tamra csak nem akarta bejelenteni a beavatottaknak a Jövendőmondást!

– Nem tudom – válaszolta Tarna ismét hűvösen –, de nem kellene itt fecserésznem! Mindenki mást azonnal odarendeltek a reggeliző asztaltól! Ha futunk, talán még odaérünk az amyrlin előtt!

A beavatottaknak valamennyire méltóságteljesen kellett viselkedniük, hogy ezzel is készüljenek arra a napra, mikor megkapják a kendőt. Ehhez az is hozzátartozott, hogy nem szaladgálhattak, hacsak nem adták nekik parancsba, most azonban vágtattak, ahogy bírtak, még Tarna is ott rohant. Térdig felkapták a szoknyájukat, és nem is törődtek a folyosón ténfergő egyenruhás személyzet döbbent pillantásaival. Az aes sedai-ok sem váratták meg az amyrlint. A beavatottaknak még csak eszébe sem jutott ilyesmi.

Az Ovális Előadótermet ritkán használták. A lágyan ívelt dóm kupolájába kék eget és felhőket festettek, alatta vastag, faragott tekercsminta futott körbe a mennyezeten. Moiraine és társai érkeztek utolsónak a beavatottak közül, de a fényesre viaszolt fapadok így is csak negyedig voltak megtöltve. A terem hangosan zsibongott: mindenki azt találgatta, mit mond majd az amyrlin. A kupola úgy kongatta meg a zsivajt, mintha ezzel is csak azt akarta volna mutatni, mennyivel több beavatottra tervezték a termet. Moiraine nem volt hajlandó azon merengeni, hogy miért fogynak a beavatottak. Talán ha a nővérek... Nem. Nem marja magát ezen!

Szerencsére a terem első felén álló emelvény még mindig üres volt. Siuan és Moiraine a tömeg háta mögött ült le, és Tarna is melléjük telepedett, bár láthatóan nem velük volt. Úgy borult rá az egyedüllét, mint egy nagy köpeny. Myrelle még mindig meg volt sértődve, amiért nem szóltak neki Gitara haláláról, és felszegett fejjel a sor másik végére ült. A teremben lévő nők fele hangosan magyarázott valamit, és megpróbálta túlkiabálni a többieket. Szinte lehetetlen volt kivenni belőle bármit is, de az a pár mondat, amelyet Moiraine nagy nehezen elkapott, csupa ostobaság volt. Hogy mindegyikük leteheti a próbát a kendőért? Most rögtön? Aledrin alighanem agylázat kapott, ha ilyen marhaságokat beszél! Persze könnyen felizgatta magát! Brendas viszont még nála is rémesebb volt. Általában egészen értelmesen viselkedett, de most kitalálta, hogy most mindegyiküket hazaküldik, mert Gitara Jövendőmondás közben halt meg, és megjósolta a Fehér Torony, de az is lehet, hogy az egész világ végét. Délre alighanem több tucat híresztelés kering majd arról, hogy Gitara ezt vagy azt jövendölte meg a halála előtt – már ha mostanra még nem találtak volna ki ennél is több dajkamesét; a beavatottak közt úgy nőtt a pletyka, mint rózsa az üvegházban –, de Moiraine egyiket sem hallotta volna szívesen. Ha meg akarja tartani a titkukat, úgy kell csavargatnia az igazságot, mint még soha; az elkövetkezendő pár napban legalábbis biztosan. Remélte, hogy nem rontja el.

– Vajon tud is valaki valami biztosat – kérdezte meg Siuan a mellette ülő beavatottat, akinek egészen a derekáig ért egyenes, fekete haja, és a kezét fekete tetoválás éktelenítette több helyütt is –, vagy csak össze-vissza beszélnek?

Zemaille egy pillanatig józanul méregette, aztán biccentett.

– Szerintem csak beszélnek!

Zemaille sosem siette el a választ. Ami azt illeti, mindig józan volt, és elgondolkozó. Alighanem a Barnát választja majd, ha nővérré emelik. Vagy talán a Fehéret.

Ritkaság volt a Toronyban, a Tengeri Nép, az Atha'an Miere leánya. Csak négy aes sedai volt most közülük, mindannyian Barnák, és köztük ketten is legalább olyan idősek voltak, mint Gitara. Az Atha'an Miere leányai sosem jöttek a Toronyba, hacsak nem jelentkezett bennük a szikra, vagy nem tudtak valahogy elkezdeni maguktól is tanulni. Ilyen esetben a Tengeri Nép küldöttsége mindig elkísérte a lányt a Toronyig, aztán amilyen hamar csak tudtak, fordultak is vissza. Az Atha'an Miere nem szeretett sokáig távol lenni a sós víztől, és Tar Valon több mint négyszáz tengeri mérföldre feküdt a legközelebbi tengeri kikötőtől.

Zemaille viszont mintha teljesen el akarta volna felejteni a származását. Sosem beszélt a Tengeri Népről, csak ha egy aes sedai kérdezgette. És fegyelmezett volt. Azok alapján, amit Moiraine hallott, már a Toronyban töltött első naptól fogva csak arra törekedett, hogy elérje a kendőt, pedig nem volt valami jó tanuló. Már nyolc éve volt beavatott, és előtte tíz évig volt novícia, és Moiraine is többször látta, amint hosszasan elügyetlenkedett egyik vagy másik fonattal, aztán olyan tökéletesen helyre rakta, hogy az ember nem is értette, miért nem sikerült már sokkal előbb. Igaz, mindenki a maga ütemében haladt, és a Torony senkit sem hajtott gyorsabban, mint amennyi tellett tőle.

Az előttük lévő sorban felkapta a fejét egy magas beavatott, és nagy nehezen hátra tekergőzött. Szinte ugrált izgalmában.

– Mondom, hogy a Jövendőmondásról van szó! Gitarára rátört a Jövendőmondás, mielőtt meghalt volna, és az amyrlin most elmondja nekünk is, mit látott! Ti ketten voltatok szolgálatban odabenn, mikor meghalt, ugye? Mit mondott?

Siuan megdermedt, és Moiraine már épp hazugságra nyitotta a száját, de Tarna megmentette.

– Moiraine mondta már nekem, hogy Gitarát nem fogta el a Jövendőmondás, Aisling! És megtudjuk, hogy az amyrlin mit akar, amint megérkezett! – Mint mindig, most is hűvös volt a hangja, bár nem éles. Aisling ennek ellenére vadul elvörösödött.

Del Aisling a Torony másik ritkasága volt, a Tuatha'an, a kolompárok gyermeke. A Tuatha'an tagjai hivalkodó színűre mázolt lakókocsikban éltek az egyik faluból a másikba utazva, és a Tengeri Néphez hasonlóan ők sem akarták, hogy magukat tanító vadak éljenek közöttük. Ha valamelyik csapat rájött, hogy az egyik lányban felébredt a szikra, megfordították a kocsijukat, és amilyen gyorsan csak tudtak, Tar Valon alá utaztak. Verin, a zömök Barna, aki még Moiraine-nél is alacsonyabb volt, azt tanította, hogy a kolompár lányok még csak nem is próbáltak meg maguktól megtanulni fókuszálni, és egyáltalán nem akartak fókuszálni vagy aes sedai-ok lenni.

Biztos hogy így is volt, hiszen Verin ezt tanította, de Aisling legalább olyan elszántan vetette magát a tanulmányaiba, mint Zemaille. Bár jóval nagyobb sikerrel. Alig öt év után megkapta a gyűrűt, ugyanabban az évben, mint Siuan és Moiraine, s Moiraine úgy vélte, hogy legfeljebb egy éve lehet már csak hátra a kendőig.

Az emelvény mögött kinyílt egy ajtó, és Tamra libegett be rajta. Ugyanazt a sötétkék ruhát viselte, mint előző éjszaka, a nyaka körül pedig ott fénylett az amyrlin stólája. Moiraine az elsők között látta meg, az elsők között pattant talpra, de egy szempillantás múlva már mindenki állt, és vágni lehetett volna a csöndet. Olyan különös volt magában látni az amyrlint! Ha Tamra nagy ritkán felbukkant a folyosón, mindig legalább két-három aes sedai kísérte – néha csak egyszerű nővérek voltak azok, akik valami folyamodvánnyal éltek, máskor a Torony Csarnokának Ülnökei beszéltek meg vele valami, a Csarnok elé terjesztett ügyet. Moiraine fáradtnak látta. Ó, persze kihúzta magát, és olyan arckifejezéssel méregette őket, mintha képes lenne a falon is átgyalogolni, ha úgy hozza a sors, de a szemében olyan mély fáradtság égett, amelynek vajmi kevés köze lehetett az alváshiányhoz.

– Hálából azért, hogy továbbra is őrzik Tar Valon békéjét – kezdte, a hangja könnyedén elért mindenkihez –, úgy döntöttem, hogy a Torony száz aranykoronát ad minden egyes nőnek, aki az első katonák megérkezése és a veszedelem elmúlása közti napokban adott életet gyermekének! Épp ezekben a percekben jelentik be a hírt az utcákon is!

Senki nem volt olyan ostoba, hogy az amyrlin szavába vágjon, de erre jó páran felmordultak. Siuan is; bár ő tulajdonképp inkább csak nyögött egyet. Soha életében nem látott még tíz aranykoronát sem egy kupacban, nemhogy százat! Száz koronából már jókora gazdaságot lehetett venni, vagy ki tudja, hány halászhajót!

Tamra nem törődött azzal, hogy kik és hányan szegték meg a szabályokat, hanem megtorpanás nélkül folytatta.

– Mint közületek jó páran már nyilván tudják, a hadsereg nem csak katonákból áll, hanem mások is követik őket; néha többen is, mint ahányan egyáltalán harcolnak! Közülük sokan mesteremberek, a háborúhoz elengedhetetlen páncélkovácsok, fegyverkovácsok, patkolókovácsok és bognárok, de közéjük tartoznak a katonák feleségei és az egyéb nők is. Minthogy a hadsereg védte pajzsként Tar Valont, úgy döntöttem, hogy ezekre a nőkre is kiterjesztem a jutalmat!

Moiraine azon kapta magát, hogy az alsó ajkát harapdálja, és sietősen abbahagyta. Régi rossz szokása volt, bár igyekezett elhagyni. Semmi értelme nem lett volna ilyen egyértelműen kimutatni, hogy épp veszettül jár az agya. De legalább most már tudták, hogy Tamra mit akar! Nyilván azt hiszi, hogy a gyermek nemsokára megszületik! De mi a Fényt akarhatott azzal, hogy mindezt a beavatottaknak is bejelentette?

– A veszély még fennállhat egy ideig – mondta Tamra –, bár ma reggel azt jelentették, hogy az aielek talán visszavonulnak. Ennek ellenére a helyzet elég biztonságosnak tűnik ahhoz, hogy elkezdjük begyűjteni a neveket, legalább a városhoz legközelebb eső táborokban. Ahhoz, hogy igazságosan járjunk el ezekkel a nőkkel szemben, a lehető leghamarabb össze kell írnunk őket, még mielőtt bármelyikük is hazamenne! Ha az aielek tényleg elvonulnak, jó páran hazatérnek! A katonák jó része követi az aieleket, és a tábori követők is hamarosan utánuk erednek. Nyilván pár nő útnak indul, mielőtt megtalálnánk őket, úgyhogy azokat is össze kell írnotok, akik szültek, de már nincsenek a táborban. Mindent írjatok le, ami segíthet a felkutatásukban! Írjátok fel, hogy ki az apa, hogy melyik városból vagy faluból, melyik országból jöttek; írjatok fel mindent! Mindegyikőtöket a Torony négy őre kíséri el, hogy senki se zavarhasson benneteket!

Moiraine kis híján megfulladt, de csak sikerült csendben maradnia. A kevésbé fegyelmezett beavatottak döbbenten tátogtak. Már az is ritka volt, hogy egy beavatott elhagyhatta a várost, de hogy nővérek kísérete nélkül kiengedjék őket? Ez hallatlan!

Tamra apró, engedékeny mosollyal kivárta, hogy magától helyre álljon a rend. Nyilván tudta, hogy most halálosan megdöbbentette őket. És nyilván meghallott valamit, amit Moiraine nem kapott el. Amint ismét csend lett, az amyrlin hozzátette:

– Ha azt kellene hallanom, hogy valaki az Egyetlen Hatalmat használta, hogy megvédje magát, Alanna, az a valaki nagyon kényelmetlenül ül majd, miután meglátogatta a novíciák főnökasszonyát!

Egyik-másik beavatott még mindig elég zavart volt ahhoz, hogy most felkuncogjon, sőt, volt, aki hangosan nevetett. Alanna a szíve mélyén félős volt, de elszántnak és bátornak akarta mutatni magát. Mindenkinek elmondta, hogy a Zöldbe, a Csata ajahba fog tartozni, és egy teljes tucat őrzője lesz. Csak a Zöldek kötöttek magukhoz egynél több őrzőt. Persze ennyi őrzője nem volt senkinek sem, de Alanna már csak ilyen volt: mindig, mindent eltúlzott.

Tamra ismét tapsolt egyet, és egy csapásra elhallgattak a kuncogók és a kacagók. Még az ő engedékenységének is voltak határai.

– Mindannyian vigyázzatok magatokra, és engedelmeskedjetek a mellétek rendelt katonáknak! – Most már nem mosolygott, és a hangja is határozottan csengett. Az Amyrlin Trón nem tűrte el, hogy az uralkodók ellene szegüljenek az akaratának; a beavatottakkal miért bánt volna könnyebben? – Tar Valon falain kívül nem csak az aielek jelentenek rátok veszélyt! Néhányan aes sedai-nak hisznek majd benneteket, és nyugodtan meghagyhatjátok őket ebben a hitben, egészen addig, amíg nem kell azt állítanotok, hogy nővérek vagytok. – Most még inkább elmélyült a csend; a Torony egyik legalapvetőbb törvénye mondta ki, hogy senki más nem állíthatja magáról, hogy aes sedai, csak a beavatott nővérek, és ez azon törvények közé tartozott, amelyet a Torony hatáskörén kívül eső nőkkel szemben ugyanolyan szigorral alkalmaztak. – De jó pár gazember csak egy csinos fiatal arcocskát lát majd. Könnyű prédának vélnének benneteket, ha nem lenne ott a kíséretetek. Jobb nem kísérteni a sorsot, és elkerülni a gondot! És azt se feledjétek, hogy a hadseregben ott vannak a Fény Gyermekei is! A fehérköpenyek felismerik a beavatottak ruháját, és ha úgy vélik, hogy különösebb kavarodás nélkül át tudják lőni a szívét, hát legalább olyan szívesen megölik, mintha egy aes sedai-jal végezhetnének!

Hihetetlennek tűnt, hogy a terem még csendesebb lehet, de mégis ez történt. Moiraine úgy érezte, hogy szinte hallja, hogyan lélegeznek a többiek, épp csak mintha mindenkiben bennszakadt volna a lélegzet. Ha egy aes sedai eltűnt valahol a világban, és ez megtörtént olykor-olykor, először általában az jutott a többi eszébe, hogy a fehérköpenyek végeztek vele. A Gyermekek árnybarátoknak tartottak minden aes sedai-t, és úgy vélték, hogy az Egyetlen Hatalom használata olyan szentségtörés, melyre csak a halál az egyetlen méltó büntetés – és bármikor szívesen végrehajtották az ítéletet. Senki sem értette, miért jöttek el megvédeni Tar Valont. A beavatottak közül legalábbis senki sem.

Az amyrlin lassan végigfuttatta a tekintetét a sorokon. Végül aztán biccentett egyet, és láthatóan elégedett volt, hogy a figyelmeztetés hatott.

– A Nyugati Istállóban már nyergelik a lovaitokat. Az ebédcsomagot a nyeregtáskában találjátok, akárcsak mindazt, amire szükségetek lehet! Most pedig térjetek vissza a szobáitokba, vegyetek fel egy erős cipőt és a köpenyeteket! Hosszú napotok lesz, és hideg. A Fény áldása kísérjen benneteket! – Ezzel el is bocsátotta őket; egy emberként álltak fel és pukedliztek, de amint elindultak a kijárat felé a padsorok közt, Tamra még egyszer megszólalt, mintha csak most jutott volna eszébe. – Ó, és még valami! – Mindenki azonnal megállt. – A nő nevével együtt jegyezzétek fel a gyermek nevét és nemét is, hogy melyik napon, és pontosan hol született! A Torony feljegyzéseinek ebből a szempontból is teljesnek kell lenniük! Most már mehettek! – Mintha csak az utolsó pillanatban jutott volna az eszébe, és nem ez lett volna a legfontosabb! Az aes sedai-ok így rejtették el mindenki szeme előtt a dolgokat. Volt, aki szerint az aes sedai-ok találták ki a Házak Játékát is.

Moiraine nem bírta megállni, hogy ne nézzen össze Siuannal. Siuan szíve mélyéből gyűlölt mindent, ami akárcsak távolról is az írnoki munkára emlékeztetett, de most szélesen vigyorgott. Segítenek megtalálni az Újjászületett Sárkányt! Igaz, csak a nevét fogják feljegyezni, és az anyjáét, de egy beavatott ennél nagyobb kalandban nem reménykedhetett.

Negyedik fejezet

A Tornyon kívül

Moiraine szobája nem sokban különbözött Siuanétól. A két párnázatlan, egyenes hátú szék és az aprócska, szögletes asztalka akár ugyanabból a nincstelen parasztházból is kikerülhetett volna, bár egy tanyán nem lett volna négy könyv. Moiraine ágya keskenyebb volt, mint Siuané, illiani szőnyege kerek és virágmintás, imitt-amott már foldozott, és az ő mosdóállványán a tál szenvedett súlyos sérüléseket valamikor a múltban. A tükör egyik sarka megrepedt. Ettől eltekintve azonban akár ugyanaz a szoba is lehetett volna. Moiraine még csak nem is vesződött a tűzrakással. Óvatosabban elrendezte este a parazsat, mint Siuan, de most nem maradt olyan sokáig a szobában, hogy ilyen rövid idő alatt felmelegedhetett volna a levegő.

Belekotort a ruhásszekrény aljába – kicsit nagyobb volt, mint Siuané, de éppolyan dísztelen –, és előrángatott egy pár jó erős cipőt. Már a puszta látványtól elfintorodott. Ronda volt, sokkal vastagabb bőrből szabták, mint az itteni cipellőjét, és a cipőfűzővel egy nyerget meg lehetett volna javítani. De ebben száraz maradt a lába a legnagyobb hóban is, míg a kis papucscipőkben szétázott, összefagyott volna. Elővett egy pár vastag gyapjúharisnyát, leült a megvetetlen ágy szélére, és lassan felhúzta a már rajta lévő harisnya fölé. Egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy még egy adag fehérneműt is felvegyen. A Toronyban hideg volt, ám bárhová mennek is, ott még hidegebb lesz. De nem volt rá idő. És különben sem akart levetkőzni ebben az irgalmatlan fagyban. Nyilván valami védett helyen írják majd össze a listát, és tűz is lesz a közelben, vagy legalább egy parázstartó. Másképp nem is lehetne. A táborokban nyilván a legtöbben aes sedai-nak fogják nézni őket, épp ahogy Tamra mondta.

A szekrényből ezek után egy keskeny, szépen megmunkált bőröv került elő ezüst csattal és egy egyszerű hüvelyű, vékony, ezüst markolatú tőrrel. A penge alig volt hosszabb Moiraine tenyerénél. Nem volt rajta, mióta csak a Toronyba érkezett, és először igencsak szokatlan volt a derekán. Jóllehet, megtiltották, hogy az Egyetlen Hatalommal védje meg magát, de szükség esetén a tőr is megteszi! Az erszényét is átcsatolta rá az ágyon hagyott fehér bőrövről, és egy pillanatra elgondolkozott. Az mind szép és jó, hogy Tamra szerint mindent megtalálnak a nyeregtáskában, amire csak szükségük lehet, de sosem volt jó ötlet másra bízni, hogy mindennel ellássa az embert – még magára az Amyrlin Trónra sem. Moiraine betette hát elefántcsont fésűjét és elefántcsont nyelű hajkeféjét egy bőrtáskába. Bármilyen sürgős is összeírniuk a neveket, nem hitte volna, hogy egy ápolatlan beavatotthoz ne lenne pár keresetlen szavuk a nővéreknek. Becsúsztatta mellé sötétkék bőr lovaglókesztyűjét is, amelyen épp csak egy kis finom hímzés ékeskedett. Ezt egy aprócska varrókészlet követte egy faragott fekete fadobozban, egy gombolyag erős szalag, két pár tartalék harisnya, ha netán mégis beázna a cipője, és jó néhány különféle méretű kendő, ami mindig jól jöhet. Sietve elcsomagolt még pár hasznos holmit, például egy összecsukható kis kést, hátha nekik kell meghegyezniük a lúdtollakat; elvégre könnyen lehet, hogy azt kapnak majd a táborban! A nővéreket sosem kényszerítenék ilyen alantas munkára, de ők még nem voltak nővérek.

A vállára vetette a zsákot, felkapta a köpenyét – az alját és a csuklyáját ennek is hét színes csík szegte, akárcsak a beavatottak többi ruháját –, és épp időben rohant ki ahhoz, hogy lássa, amint Meidani és Brendas eltűnnek a lépcsőn. Csak úgy lobogott a köpenyük siettükben. Siuan türelmetlenül várta. Az ő vállán is kis bőrszütyő lógott a köpeny alatt, és kék szeme izgatottan csillogott. Nem ő volt az egyetlen, akit magával ragadott a pillanat. A lépcsőház túloldalán Katerine Alruddin szökkent ki a szobájából, és tele torokból kiabálva követelte, hogy Carlinya azonnal adja vissza a varrókészletét, aztán már rohant is vissza, meg sem várta a választ.

– Alanna, Pritalle, tudtok kölcsönadni egy pár tiszta harisnyát? – kiáltott fel valaki egy emelettel lejjebbről.

– Tegnap már adtam neked egyet! – válaszolta valaki fentről.

Az egész lépcsőházban ajtók csapódtak, nők szaladtak ki-be, hol Temaile-t, hol Desandrét, hol Coladarát, hol Atuant keresték, hol valaki mást, hogy adja vissza ezt, vagy adja kölcsön azt. Ha akárcsak egy nővér is a környéken lett volna, mindegyiküket komoly bajba sodorta volna ez a hangzavar.

– Mi tartott ilyen sokáig, Moiraine? – kérdezte Siuan lihegve. – Gyere már, mielőtt még itt hagynak minket!

Hosszú léptekkel elindult, mintha valóban azt hitte volna, hogy az őrök elmennek nélkülük, ha nem sietnek. Ez persze lehetetlen volt, de Moiraine sem tétovázott. Minek tétovázott volna, ha egyszer elhagyhatja a várost? Ráadásul épp most!

Odakinn a nap még mindig félúton sem járt delelőre. Sűrűsödő, sötétszürke fellegek száguldottak át az égen. Lehet, hogy még napszállta előtt ismét havazni kezd. Ez semmivel sem könnyítené meg az előttük álló feladatot. Könnyű járás esett, mivel a Toronynak beavatottai számára fenntartott épületszárnya mögött emelkedő Nyugati Istállóig felsöpörték a széles, kaviccsal felszórt útról a havat. Persze nem a beavatottak kedvéért: a legtöbb nővér is a Nyugati Istállóban tartotta a lovát, és a munkások szükség esetén akár naponta kétszer vagy háromszor is megforgatták a hólapátokat.

Az istálló maga egy három emelet magas, sötétszürke kőépület volt, nagyobb még a Nappalota márványistállóinál is, de most az előtte ásító, kockaköves udvart szinte megtöltötték a durva kabátú lovászok, a felnyergelt lovak és a Torony sisakos, szürke acél mellvértes őrei. Az őrök kabátja és köpenye sötét volt, szinte fekete: Tar Valon fehérrel kihímzett lángja szinte világított a ruhájukon. A mellvértre vetett hétszínű csíkos tabard elárulta a zászlósokat és az egy darab tisztet. Brendas és Meidani épp nyeregbe kászálódtak, és már vagy egy fél tucat beavatott indult meg lóháton, köpenybe, csuklyába burkolódzva, őreik gyűrűjében a Napnyugat Kapu felé. Moiraine egy pillanatig dühös volt, amiért ilyen sokan megelőzték őket. Vajon egyáltalán nem csomagoltak semmit? Másképp hogy lettek volna ilyen gyorsak? Na persze ők nem tudták, hogy tulajdonképp mit is keresnek! Ettől kicsit jobb kedve kerekedett.

Átverekedte magát a tömegen, és megkereste pej kancáját. Egy nyurga lovász tartotta a kantárját. Látványos nemtetszés ült ki keskeny arcára. Nyilván úgy vélte, hogy egy beavatottnak nem illene saját lovat tartania. Valóban kevesen tették – a többségük nem engedhetett meg magának egy lovat, és ráadásul ritkán volt rá alkalmuk, hogy kilovagoljanak a Tornyon kívülre –, de Moiraine Nyíllal ajándékozta meg magát, mikor megkapta a gyűrűt. A mai napig úgy vélte, hogy ez a makacsság kis híján Merean szobájába vezetett. Ennek ellenére nem bánta meg, hogy megvette Nyilat. A kanca nem volt valami nagy, de Moiraine utálta, ha kisgyereknek néz ki, és a nagyobb lovakon bizony ennek meg volt az esélye. És Nyíl még sokáig futott, mikor a nagyobb lovak már rég kidőltek. A gyors ló igencsak jó dolog volt, de a kitartó ló még annál is jobb. És Nyíl gyors is volt, kitartó is. És olyan kerítéseken is át tudott ugrani, amelyektől a legtöbb másik ló meghőkölt. Mikor ez kiderült, tényleg a novíciák főnökasszonyánál találta magát. A nővérek nem értékelték, ha egy beavatott puszta kedvtelésből a nyaktörést kockáztatta. Nagyon nem értékelték.

A lovász a kezébe akarta nyomni a kantárat, de Moiraine először a magas nyeregkápára akasztotta a bőrzsákot, aztán felhajtotta a nyeregzsák füleit. Az egyik oldalon egy asztalkendőbe csavarva egy fél fekete cipót talált, olajos papírban pár szem szárított sárgabarackot, és egy jókora, halványsárga sajtkaréjt. Ennyit sosem tudott volna megenni egymaga, de akadt nála nagyobb étkű beavatott. A nyeregtáska másik oldalán egy fényesre csiszolt fa írótábla, egy jókora köteg finom papír és két acélhegyű toll volt.

Nem lesz túl sok szükségem a tollkésre, gondolta szomorkásan, de igyekezett semleges arckifejezést ölteni. Nem akarta, hogy a lovász zavarban lássa. És különben is, legalább készült.

Az írótáblában helyet találtak egy szorosan bedugaszolt, nehéz tintásüvegnek is. A lovász leplezetlen vidámsággal nézte, ahogy Moiraine alaposan megrázza az üvegcsét, hogy meggyőződjön róla, valóban szorosan tart a dugó. Persze vihoghatott, amennyit csak akart, és még a kezét sem kellett a szája elé tennie – de nem neki kellett volna feltakarítania mindent, ha a tinta belefolyik a táskába! Moiraine olykor szívből sajnálta, hogy a szolgák nem ugyanúgy nézték a beavatottakat, mint a novíciák.

A lovász túlzott meghajlással köszönte meg, mikor végre átvette a kantárt, és összefont tenyérrel lehajolt, hogy a lóra segítse – ez is mérhetetlen gúnyról árulkodott –, de Moiraine nem fogadta el a segítségét. Felhúzta szoros lovaglókesztyűjét, és könnyedén a nyeregbe szökkent. Na, ezen vihogjon, ha akar! Már kiskorában felültették az első pónijára – persze még csak futószáron – amint elengedett kézzel tudott járni, és tízéves volt, mikor az első rendes lovát kapta.

Sajnos a beavatottak ruhái nem voltak felhasítva, hogy kényelmesebben lehessen bennük lovagolni, és az, hogy hiába próbálta lerángatni a szoknyáját a lábszárára, némileg rontott az összképen. Pedig nem szégyellős volt, csak fázott. Vagy legalábbis nem volt annyira szégyellős. Észrevette azonban, hogy némelyik őr az ő harisnyás lábszárát méregeti, és vadul elvörösödött. Kis híján a térdéig kilátszott a lába! Igyekezett úgy tenni, mintha a férfiak a világon sem lettek volna, és elindult, hogy megkeresse Siuant.

Siuannak is akart venni egy lovat, hogy megünnepeljék a gyűrűt, és most azt kívánta, bárcsak ne hagyta volna magát lebeszélni róla. Siuannak minden gyakorlásra szüksége lett volna. Olyan ügyetlenül mászott fel a hátasára, hogy még ez a zömök, láthatóan igen békés szürke herélt is hátrafordította a fejét, és elítélő pillantásokkal méregette. Kis híján leesett, mikor a másik lábát is megpróbálta a kengyelbe tenni. Miután ezzel is megvolt, olyan erősen megmarkolta a kantárt, hogy sötétszürke kesztyűje majdnem szétrepedt, és elszánt arcot vágott, mint aki tudja, hogy most élete egyik legnehezebb próbatétele előtt áll, és könnyen megeshet, hogy elbukik. Tulajdonképp ez így is volt. Siuan tudott lovagolni, épp csak rettenetesen rosszul. Egyik-másik férfi az ő térdig kivillanó lábát is jól megnézte magának, de Siuan mintha észre sem vette volna, mi történik körülötte. Persze akkor sem jött volna zavarba, ha történetesen észreveszi. Azok alapján, amit mesélt, mikor a halászbárkán dolgozott, fel kellett kötnie a szoknyáját, és gyakran még jóval a térde fölött is kilátszott a lába!

Amint mind a ketten nyeregben voltak, egy fiatal alhadnagy – egyetlen rövid, fehér bokréta a sisakján jelölte csak a rangját – odaintett melléjük nyolc őrt. Az alhadnagy igazán csinos volt, már amennyire a sisakrostélyon át ezt meg lehetett ítélni, de a Torony őrei okosabbak voltak annál, semmint hogy rámosolyogjanak a beavatottakra, és még csak meg sem nézte őt és Siuant, mielőtt elfordult volna. No nem mintha Moiraine örült volna, ha rámosolyog, vagy mintha ő maga vissza akart volna mosolyogni – nem volt ő már ostoba kis novícia! –, de szívesen elnézegette volna még egy darabig.

A kíséretük vezetője egyáltalán nem volt csinos. A magas, ősz zászlós arcán örökös elégedetlenség honolt, és kurtán, mély, reszelős hangon mutatta be magát – Steler –, aztán máris laza gyűrűbe fogta őket az embereivel, és további magyarázkodás nélkül a Napnyugat-kapu felé indította loncsos deres heréltjét. Az őrök sietve utána indultak, és Moiraine azon kapta magát, hogy őt és Siuant bárányként terelik maguk között. Bárányként! Nehezére esett megőriznie a nyugalmát. De jó is volt gyakorolnia! Siuan láthatóan úgy vélte, hogy neki semmiféle gyakorlásra nincsen szüksége.

– A nyugati partra kellene mennünk – szólalt meg, és mérgesen méregette Steler hátát. A férfi nem válaszolt. Siuan a szürke húsos farába vágta a sarkát, és a zászlós mellé léptetett; kis híján lecsúszott a nyeregből a manőver közben. – Hallotta, mit mondtam? A nyugati partra kellene mennünk!

A zászlós hangosan felsóhajtott, és végre Siuan felé fordult. Alaposan végigmérte.

– Azt mondták, hogy a nyugati partra vigyem magukat... – Elgondolkozott, mintha nem tudná, hogy milyen címen szólítsa. Az őröknek ritkán volt rá alkalmuk, hogy beavatottakkal beszéljenek. Láthatóan semmi sem jutott eszébe, mert mindenféle megszólítás nélkül, és sokkal határozottabban folytatta. – Most pedig ha bármelyiküknek baja esik, az eljut az én fülembe is, és nem akarok ilyesmit hallani, úgyhogy maradjanak csak szépen a gyűrűben, jól van? Jól van, jól van, most már menjen! Vagy addig itt állunk, amíg el nem indul!

Siuan álla megfeszült, de bevárta Moiraine-t, és mellette lovagolt tovább.

Moiraine körbenézett, és meggyőződött róla, hogy egyik katona sem hallhatja, mit mond.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy mi találjuk meg, Siuan! – suttogta. Persze ő is ebben reménykedett, de ez a valóság volt, nem pedig valami mutatványos meséje! – Lehet, hogy még meg sem született!

– Nekünk is ugyanannyi esélyünk van rá, mint bárki másnak – mormolta Siuan. – Sőt, még több, hiszen mi tudjuk is, hogy mit keresünk! – Még mindig mogorván méregette a zászlóst. – Ha magamhoz kötök majd egy őrzőt, teszek róla, hogy azt tegye, amit mondok neki!

– Meg akarod kötni Stelert? – kérdezte Moiraine ártatlanul. Siuan olyan döbbent iszonyattal nézett vissza rá, hogy már-már felnevetett. De Siuan ugyanakkor kis híján megint leesett a lóról, és ezen már nem tudott ilyen jól mulatni.

Miután átértek a vaspántos Napnyugat-kapun, és maguk mögött hagyták a vaskos fába vert, aranyozott, lenyugvó napkorongokat, amelyekről a kaput elnevezték, hamar világossá vált, hogy délnyugatra tartanak a felkövezett utcákon, az Alindaer-kapu felé. A városnak számtalan vízi kapuja volt a kisebb csónakok számára, és a Déli-kikötőben és az Északi-kikötőben a folyami hajók is kényelmesen le tudtak horgonyozni, de csak hat hídkapu nyílt a szárazföldre. Az Alindaer-kapu a legdélebbi volt a három nyugatra vivő kapu közül, és ez nem jósolt sok jót arra nézve, hogy a Sárkány-bérc közelébe jutnának, de Moiraine nem hitte volna, hogy Steler hajlandó az ő kérésük miatt megváltoztatni az útirányt. Amit nem tudsz megváltoztatni, azzal meg kell tanulnod együtt élni, mormolta magában savanyúan. Siuan alighanem a fát is átharapná most dühében.

Siuan azonban csak Steler hátát bámulta csendesen. Most már nem volt dühös a tekintete, inkább úgy nézett, mint amikor valami rejtvényen törte a fejét – és Siuan szerette a nehéz feladványokat, a bonyolult kirakós játékokat, amelyekről senki sem hitte volna, hogy valaha szét lehet szedni őket. De Siuannak mégis mindig sikerült. És a találós kérdésekkel és a számtani feladványokkal is legalább ilyen jól boldogult. Siuan olyan dolgokban is meglátta a rendszert, amelyekben senki más nem. Most annyira elfoglalta a zászlós méregetése, hogy szinte könnyedén lovagolt, ha nem is valami ügyesen. De legalább nem akart minden lépésnél leesni a lóról.

Lehet, hogy azt is kitalálta, Stelert mivel lehetne meggyőzni, de Moiraine-t a maga részéről sokkal jobban érdekelte a város. Végtére is még a beavatottak sem hagyhatták el minden nap a Tornyot, és Tar Valon volt a legnagyobb, a legszebb város az általuk ismert világon. Sőt, bizonyára az egész világon! A sziget kis híján tíz mérföld hosszú volt, és a nyilvános parkok és a magánkertek – valamint természetesen az Ogier liget – kivételével város fedte minden talpalatnyi földjét.

Széles utakon lovagoltak végig. Láthatóan már az első nap eltakarították róluk a havat, és szinte alig lehetett lépni az emberektől. A legtöbben gyalog voltak, bár itt is, ott is hordszékek és zárt gyaloghintók törtek át a tömegen. Ennyi ember között azonban gyorsabban lehetett haladni gyalog, mint lovon, és csak a leggőgösebbek és a legmakacsabbak – egy teari nemesasszony, a nyaka szinte merev a magas, kemény csipkegallérban, mögötte a szolgái és a testőrei; egy csapat józan tekintetű kandori kereskedő, széles ezüstláncaik csak úgy csillogtak a mellkasukon; és kisebb csapatokban színes ruhájú, kunkorira fésült bajszú murandyi udvaroncok, akiknek odakinn lett volna a helyük a csatában – ragaszkodtak a lovukhoz. No és azok, akik messzire indultak, tette hozzá Moiraine röstelkedve, és újra megpróbálta lehúzogatni a lábszárára a szoknyáját, persze ezúttal is hiába. Mérgesen ránézett arra a ferde szemű saldaeai gazfickóra, akinek majdnem kiesett a szeme, úgy méregette. Egyszerű gyapjúruhája alapján kereskedő lehetett vagy mesterember. A Fényre, a férfiak sosem értették, hogy egy nő mikor akarja, hogy megnézzék, és mikor nem! Vagy csak nem törődtek vele... Mindenesetre Steler és a katonái a puszta jelenlétükkel is utat törtek a tömegben. Senki sem akart a Torony nyolc állig felfegyverzett őrének útjába állni. Moiraine nem hitte volna, hogy a tömegben bárki is tudná: a csíkos fehér ruha a Fehér Torony beavatottait jelöli. Sokan utaztak Tar Valonba, de csak azok nem kerülték el a Torony környékét is, akiknek az aes sedai-okkal volt dolga.

A tömegben mintha minden nemzet képviseltette volna magát. Persze már a közmondás szerint is – "a világ Tar Valonba tart" – volt némi alapja. Voltak ott elfátyolozott arcú taraboniak a messzi nyugatról, egészen a szemükig húzták az átlátszó fátylakat, átvillant alóla tömött bajszuk, és voltak ott tengerészek is, cserzett bőrű, mezítlábas férfiak, akik még ebben a hidegben sem bajlódtak kapcával és meleg ruhával. Az Erininen vitorlázó hajókról jöttek. Egy lemezpáncélos határvidéki lovagolt velük szembe: kőarcú shienari volt, ívelt sisakja a nyeregkápán lógott, és a feje teljesen kopaszra volt borotválva, csak a feje búbján ült egy hosszú konty. Nyilvánvalóan futár volt, a Toronyba küldték, és Moiraine egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy megállítsa-e. De neki nyilván nem árulta volna el, miféle üzenetet hozott, és még Steler emberein is át kellett volna verekednie magát. A Fényre, hogy utálta, hogy nem tudhatja meg, mi hírt hozott!

Moiraine jó pár sötét ruhás cairhienit is látott – kiríttak a tömegből, alacsonyabbak és sápadtabbak voltak mindenki másnál. Voltak ott díszesen hímzett köpenybe csavart altarai férfiak is, asszonyaikkal, akik szoroson összefogták magukon élénk színű vörös-zöld, sárga köpenyeiket, hogy ha már mélyen kivágott ruháik nem védik meg őket a hidegtől, legalább az melegítse őket. Csíkos kabátú, vagy csipkés ruhájú teariek mellett is elsiettek, és egyszerű ruhás andoriak mellett, akik úgy vágtak át a tömegen, mintha nemcsak pontosan tudnák, hová akarnak menni, de mielőbb oda is szeretnének érni. Az andoriak egyszerre mindig csak egy problémával törődtek – makacs népség voltak, gőgösek és fantáziátlanok. Fél tucat díszes köpenyű, rézbőrű domani nő mellett is elhaladtak – nyilván kereskedők voltak, a legtöbb domani nő, aki elhagyta az otthonát, kereskedő volt –, épp húsos pitét vettek egy utcai árustól. Kicsivel odébb Moiraine egy arafellit pillantott meg. A férfi kabátujját vörös csíkok díszítették, fekete haja két, ezüst csengőkkel ékesített fonatban hullott a hátára. Épp egy zömök illianival veszekedett, akit azonban mintha jobban érdekelt volna, hogy minél szorosabban magára csavarhassa élénk csíkos köpenyét. Moiraine még egy szénfekete bőrű fickót is megpillantott, aki akár a Tengeri Nép tagja is lehetett, bár néhány teari is ilyen sötét bőrű volt. A fickó megfakult köpenyébe burkolta a kezét, úgyhogy nem látszott, hogy van-e rajta tetoválás, vagy sem.

Ennyi ember már meglehetősen nagy zajt csapott pusztán azzal, hogy halkan beszéltek, és a tetejébe még a szekerek és kordék megolajozatlan tengelyei is csikorogtak, a lovak patkói fémesen kopogtak a kockakövön, a vasalt kerekek pattogva forogtak. A kocsihajtók fennhangon kiabáltak, hogy utat, utat, az utcai árusok szalagokat, tűket, pirított mogyorót és még vagy két tucat különféle dolgot kínálgattak hordókból, nyakba akasztható tálcákról. A hideg dacára is zsonglőrök és artisták mutatták be tudományukat az utcasarkokon, fuvolások, hárfások, dudások játszottak földre tett kalapjukat őrizve, és boltosok kiabáltak az üzlet ajtajában állva, hogy az ő árujuk szebb is, jobb is, olcsóbb is a többiekénél. Az utcaseprők seprűvel, lapáttal és kis kordékkal takarították fel a lovak potyadékát meg a többi szemetet, és folyamatosan kiabáltak, hogy "utat a tiszta cipőknek! Utat, ha tiszta cipőket akar!". Az egész olyan... hétköznapi volt. Mintha senki még csak észre sem vette volna a levegőt megülő, savanykás füstöt. A Tar Valon falai előtt tomboló csata mit sem változtatott a falak mögött zajló életen. Talán még egy háború sem lenne elég ehhez. De mindezt persze Cairhienben is láthatta volna Moiraine, még ha nem is ilyen tömegben vagy változatosságban. Tar Valonban a város maga volt a legfőbb látnivaló.

A Fehér Torony a város közepén emelkedett, vastag, csontfehér nyílként meredt az égre, és csaknem száz öl magasra tört. Mérföldekről is látni lehetett. A városba érkezők először ezt látták meg, jóval, mielőtt a falak feltűntek volna. Ez volt az aes sedai-ok hatalmának szíve, és már ez az egyetlen épület is elegendő lett volna ahhoz, hogy kiemelje Tar Valont a világ többi városa közül, de a falakon belül más tornyok is emelkedtek. Nemcsak egyszerű tornyok, hanem spirálisan csavarodó, ferde tornyok, némelyek olyan közel egymáshoz, hogy hidak kötötték össze őket száz, kétszáz láb magasban, vagy még annál is feljebb. Még Cairhien híres, tetőtlen tornyai sem versenyezhettek velük. Minden téren volt egy szökőkút vagy egy emlékmű, netán egy szobor, és gyakorta ötven láb magas emelvényeken álltak, de az épületek többsége is felülmúlta más városok emlékműveit. A tehetősebb kereskedők és bankárok palotáit kupolák, tornyocskák, árkádos sétányok tarkították, de a körülöttük tömörülő fogadók, kocsmák és istállók, lakóházak, az egyszerű nép lakásai is olyan aprólékos faragványokkal és domborművekkel voltak ékesek, hogy az másutt egy palotának is dicséretére vált volna. Jó néhány egyszerű lakóház inkább palotának tűnt. Szinte mindegyiket az ogierek emelték, ők pedig csak a szépségért építettek. És ahol az ogier kőművesek szabad kezet kaptak, még csodálatosabb épületek emelkedtek – márpedig szinte minden utcába jutott vagy fél tucat ilyen építmény is. Egy háromemeletes bankház úgy nézett ki, mint egy épp szárnyra kapó, aranytollú márvány madárcsapat, a kandori kereskedők céhháza pedig parton vágtázó lovakat idézett, vagy talán a partra vetődő habból születő lovakat, és az egyik legnagyobb fogadó, a Kék Macska mindenben megfelelt a nevének – pontosan úgy nézett ki, mint egy alváshoz összegömbölyödött, kék macska. A Nagy Halpiac, a város legnagyobb halpiaca mintha halraj lett volna, hatalmas, zöld, vörös és csíkos halak raja. Más városokban is voltak ogierek által emelt épületek, de sehol sem annyi, mint Tar Valonban.

Az egyik ogier építményt felállványozták, és Moiraine csak annyit tudott kivenni, hogy az épületet zöld meg fehér kő fedte, és mintha csupa ív lett volna a felszíne. Ogier kőművesek serénykedtek a faemelvényeken, páran jókora fehér kőtömböket emeltek épp egy, az utca fölé kilógó fadaruval. Még az ogierek munkáját is ki kellett javítani időről időre, és az ember kőművesek nyomába sem érhettek az ogierek tudásának. Mégis ritkán lehetett csak ogiert látni. Az egyikük most az utcán állt, az első emelvényre felvezető, széles létra legalsó fokánál. Hosszú, sötét kabátja a csizmája karimájáig ért, és a hóna alatt jókora papírköteg fehérlett. Nyilván tervrajzokat vitt magával. Hunyorogva talán embernek is lehetett volna nézni. Hunyorogva; no és ha az illető nem vette figyelembe, hogy az ogier hatalmas szeme egy vonalban volt Moiraine-ével, amikor ellovagoltak előtte. És hogy a haját áttörve az égnek emelkedett szőrpamacsos, hosszú füle, hogy az orra majdnem olyan széles volt, mint az egész arca, és a szája szinte kettészelte az ábrázatát. A szemöldöke úgy lógott, mint valami különös bajusz. Moiraine udvariasan meghajolt felé a nyeregben, és az ogier hasonló komolysággal viszonozta a köszönést. Ráérősen simogatta mellközépig érő, vékony szakállát. De a füle vadul megrándult, és Moiraine látni vélte, amint elfordul, és elmosolyodik, mielőtt nekiáll felmászni a létrára. Az az ogier, aki Tar Valonba jött, nyilván felismerte a beavatottak ruháját.

A lány elvörösödött, és oldalvást Siuanra pillantott; remélte, hogy a másik nő nem látta, mi történt. Siuan továbbra is Stelert méregette. Lehet, hogy fel sem tűnt neki az ogier! Siuan teljesen el tudott merülni a rejtvényeiben, de hogy egy ogiert ne vegyen észre...!

Már majdnem egy órája elhagyták a hatalmas Tornyot, mikor végre elérkeztek az Alindaer Kapuhoz. Olyan széles volt, hogy akár hat szekér is áthajthatott volna rajta egymás mellett, és magas, lőrésekkel tarkított bástyák védték. A város hatalmas, fehér falait mindenhol tornyok őrizték, melyek mélyen a vízbe törtek, de egyik sem volt olyan magas vagy olyan erős, mint a hidak bástyái. A gigantikus, bronzpántos kapuk tárva-nyitva álltak, de a kaputornyokban nem pihentek az őrök, és bármikor készek voltak lezárni a bejáratot. Az út mellett két tucat alabárdos katona méregette a járókelőket. Nem voltak valami sokan. Siuan, Moiraine és a kíséretük úgy vonzotta magára az őrök tekintetét, mint mágnes a vasreszeléket. Bár inkább csak a csíkos ruhák tehettek róla. Ennek ellenére senki nem szólt egy szót sem, hogy beavatottak miért hagyják el a várost, úgyhogy valószínűnek tűnt, hogy egy másik csapat már előbb átlovagolt a kapun. Az utcákon zúgó tömeggel ellentétben a kapunál szinte senki sem volt. Aki Tar Valon falainak biztonságában akarta kivárni a csata végét, már réges-rég odabenn volt, és a békét idéző benti hangulat dacára még senki sem vélte biztonságosnak a távozást. Az egyik őr az út mentén, egy széles vállú zászlós, odabiccentett Stelernek. Steler visszabólintott, de nem állt meg.

A lovak patái alatt megdöndült a híd, és Moiraine-ben bennszakadt a lélegzet. A hidak maguk is csodának számítottak, az Egyetlen Hatalom segítségével építették őket, és a csipkekő majdnem egy mérföldön át ívelt a víz felett, mire ismét földet ért a túlpart mocsaraiban. Közben nem támasztotta meg egyetlen pillér sem, és középen olyan magas volt, hogy a legnagyobb folyami hajó is kényelmesen elsiklott alatta. De nem ez rázta meg ennyire. Hanem az, hogy kinn volt a városból. A nővérek erősen beleverték a novíciákba, hogy már az is szökési kísérletnek számít, ha valamelyik hídra teszik a lábukat; márpedig egy novícia ennél csak egy súlyosabb bűnt követhetett volna el: ha embert is öl. Ugyanez állt a beavatottakra is, bár őket már nem kellett emlékeztetni a dologra. És most kinn volt a városból, szabadon, mintha csak megkapta volna már a kendőt! Végignézett a körülötte lovagoló katonákon. Jól van na, majdnem olyan szabadon!

A híd legmagasabb pontján, vagy ötven lépésnyire a folyó felett Steler hirtelen megálljt parancsolt. Vajon elég bolond lenne, hogy innen akarja megcsodálni a Sárkány-bércet, hogy épp itt nézze, amint törött csúcsából füstszalag kunkorodik az égre? Moiraine örömében szinte elfeledkezett a hidegről, de az Alindrelle Erininről lecsapó éles szél bevágott a köpenye alá, és hamar eszébe juttatta. Az égett fa bűze a szélben mintha még erősebb lett volna. És most jött rá, hogy a harsonák is elhallgattak. Valamiért a csend legalább olyan nyomasztóan hatott rá, mint előtte a nagy harsogás.

Aztán észrevette a híd lábánál ténfergő lovascsapatot. Kilenc vagy tíz férfi várakozhatott odalenn, a város falait méregették. Moiraine már egyáltalán nem aggódott amiatt, hogy vajon miért hallgattak el a harsonák. A lovasok fényes mellvértje, fémsisakja ezüstösen csillogott, és hosszú, fehér köpenyük alja a lovuk farára terült. Moiraine magához ölelte a Forrást, hagyta, hogy eltöltse az öröm és az élet, de jelenleg ennél még sokkal fontosabb volt, hogy a Hatalom a szemét is megélesítette. Amint azt gyanította, a lovasok mellére baloldalt lobogó, arany napkorongot hímeztek. A Fény Gyermekei. És el merészelik állni az utat Tar Valon egyik hídján? Jól van, csak Siuan, ő maga és a kíséretük járt arra, de az elv! És az, hogy csak Siuan, ő maga és a kíséretük járt erre, tulajdonképp csak rontott a helyzeten. Teljesen elviselhetetlenné tette.

– Steler zászlós! – szólalt meg hangosan. – A fehérköpenyek nem késztethetik meghátrálásra a Torony beavatottjait! Sem a Torony őreit! Tovább lovagolunk!

Az az ostoba fickó még csak hátra sem nézett rá, továbbra is a fehérköpenyeket méregette. Talán ha fejbe vágja egy kicsit egy Levegő fonattal...

– Moiraine! – súgta Siuan alig hallhatóan, de annál élesebben.

Moiraine döbbenten nézett a barátnőjére. Siuan mérgesen bámult vissza rá. De honnan tudhatta? Még csak nem is kezdett neki a fonatnak! Persze Siuannak igaza volt. Nem engedhették meg maguknak. Moiraine szégyenkezve elengedte a saidart, és felsóhajtott, mikor kiürült belőle ez a gyönyörűséges elevenség. Megremegett, és még szorosabban maga köré csavarta a köpenyét. Mintha az bármit is segített volna.

A fehérköpenyek végül megfordultak, és visszalovagoltak a faluba. Alondaer jókora falu volt, szinte már város; a házak két, olykor háromemeletesek is voltak, szép kék cseréptetővel, saját fogadóival, boltjaival és piacaival. A fehér hótakaró tisztának és békésnek mutatta. A fehérköpenyek pár pillanatra teljesen eltűntek. Steler azonban nem ugratta meg a lovát, amíg nem látták őket ismét feltűnni két épület közt, az északra tartó utcán, és még így is folyamatosan ide-oda forgatta a fejét, és egy pillanatra sem vette le a kezét a kardmarkolatáról. Az előttük ásító utcákat figyelte már a hídról lefelé tartva. Ahol egy csapat fehérköpeny feltűnt, ott akár több is meglapulhatott. Moiraine-t hirtelen elöntötte a hála, hogy Steler és az emberei mellettük vannak. Egy tőrrel ugyan nem érne sokat a fehérköpenyek nyílvesszői ellen! Az úti előkészületei mégsem bizonyultak valami hasznosnak.

Mikor elérték a városka szélét, Siuan ismét megnógatta a szürke heréltet, és a zászlós mellé léptetett. Még mindig úgy elfoglalták a gondolatai, hogy szinte... no nem, kecsesen azért nem lovagolt, de szinte már magabiztosan ült a nyeregben.

– Steler zászlós! – A hangjában határozottság, udvarias jó szándék, és nagy adag magabiztosság csendült. Kifejezetten parancsoló volt. Steler odafordult hozzá, és döbbenten pislogott. – Természetesen ön is tudja, hogy miért vagyunk itt – folytatta Siuan, és meg sem várta, hogy a férfi rábólintson. – Valószínűleg azok a nők indulnak el elsőnek haza anélkül, hogy hallanának a felajánlott jutalomról, akik a várostól legtávolabb fekvő táborokban élnek. Tegnap még minden bizonnyal veszedelmes lett volna ellátogatnunk hozzájuk, de az amyrlinhez érkezett hírek szerint az aielek visszavonulnak! – A Fényre, úgy beszélt, mintha az amyrlin rendszeresen megbeszélte volna vele a beérkező híreket! – Az amyrlin kifejezett nemtetszését helyezte kilátásba, ha ezek közül a nők közül bárki is elmenne anélkül, hogy hírt kapna a jutalomról, zászlós, úgyhogy én azt javasolnám, kövessük az amyrlin akaratát, és kezdjük a távolabbi táborokkal! – intett egyet, és Moiraine-en kívül mindenki véletlennek hitte volna, hogy épp a Sárkány-bércre mutat. – Az Amyrlin Trón így kívánná!

Moiraine visszafojtott lélegzettel nézte. Megtalálta volna a megoldást?

– Az Erinin innenső partján nincsen egyetlen aiel sem, én legalábbis úgy hallottam – válaszolta Steler beleegyezően. A következő pillanatban azonban eltaposta Moiraine reményeit. – De azt az utasítást kaptam, hogy a folyóhoz legközelebb eső táborokkal kezdjük, és így is lesz! Azt is mondták, hogy ha valaki akadékoskodik, azt azonnal vigyem vissza Tar Valonba! Nem akadékoskodnak, ugye? Rögtön gondoltam!

Siuan meghúzta a lova kantárját, bevárta Moiraine-t, és tovább léptetett Nyíl mellett. Nem ráncolta a homlokát, de a jeges tekintettel méregette a zászlós hátát. Hirtelen körbevette a saidar ragyogása.

– Siuan, ne! – mondta Moiraine halkan. Siuan összevont szemöldökkel nézett vissza rá.

– Miért, lehet, hogy csak jobban akartam látni! Hátha van még odakinn pár fehérköpeny!

Moiraine felvonta a szemöldökét, és Siuan elvörösödött. Kialudt körülötte a ragyogás. Moiraine csak azt nem értette, miért néz rá ilyen döbbenten. Hat évig szinte egymás zsebében éltek, és Moiraine már egy pillantásból felismerte, ha Siuan rosszban sántikált. De bármilyen intelligens is volt Siuan, néha nem látott a szemétől!

– Nem értem, te hogyan viseled el – motyogta a magasabb nő, és félig felemelkedett a nyeregben. Moiraine-nek meg kellett fognia, hogy le ne bukfencezzen a földre. – Ha még ennél is messzebb van a tábor, egy nővér kell, hogy meggyógyítson!

– Van nálam gyógykenőcs – mondta Moiraine, és elégedetten megveregette a nyeregről lógó kis bőrtáskát. A tollkés és a tőr ugyan haszontalannak bizonyult, de legalább a kenőcsöt nem felejtette el!

– Ha egy hintó lenne odabenn, annak nagyobb hasznát vettem volna – morogta Siuan, de Moiraine csak mosolygott rajta.

Alindaer üres volt és csendes. A falut legalább háromszor felégették a Trallok Háborúk során, egyszer a Második Sárkány háborújának vége felé, és kétszer Tar Valon ostroma alatt, mikor Sasszárny Artur seregei húsz évig próbálták bevenni a várost. Láthatóan a lakók most sem vártak kevesebbet. Itt egy széket láttak a hófödte utca közepén, ott egy asztalt, gyermekjátékokat, egy lábost – mindet menekülés közben hagyták el az emberek, mikor ingó vagyonukkal Tar Valon biztonsága felé vették az utat. De ugyanakkor minden ablakot szorosan bezsaluztak, minden ajtót becsuktak, és alighanem jól be is zártak, hogy ami odabenn van, az megvárja visszatérő gazdáit. Ám az égett bűz itt még erősebb volt, mint a hídon, és a nyikorgó cégéreken, a hó alatt megbújó kövön dobbanó patkókon kívül nem volt semmi nesz. Így már nem békésnek és tisztának tűnt a városka, hanem halottnak.

Moiraine őszintén megkönnyebbült, mikor végre maguk mögött hagyták a falut, még akkor is, ha délre tartottak, egyre messzebb a Sárkány-bérctől. A vidéknek csendesnek kellett volna lennie, és az égett szag valóban elfakult, ahogy egyre messzebb jutottak. Siuan láthatóan nem örült, hogy távolodnak a bűztől. Időről időre hátrapislogott a Sárkány-bérc hatalmas, fekete oszlopára – ilyenkor Moiraine-nek gyakran meg kellett támasztania, hogy le ne essen a lóról –, és olykor hangosan csikorgatta a fogát. Sokat beszélgettek arról, hogy melyik ajahhoz fognak majd csatlakozni, és bár Moiraine már réges-rég a Kék mellett döntött, néha úgy érezte, hogy Siuan végül mégiscsak a Zöldet választja.

Az első táborra vagy két mérföldnyire Alindaertől akadtak rá. A kocsik, kordék, sátrak, ágakból rögtönzött kis hajlékok szabálytalan halmazát főzőtüzek tarkították. Ahány sátor, annyiféle volt, mind egy szálig más színű, formájú, állapotú. Három különböző üllőn csengett a kalapács, és gyerekek rohangáltak fel-alá. Kiabáltak, játszottak a letaposott hóban, mintha nem is tudták volna, hogy az apáik a csatamezőn harcolnak, vagy talán már nem is élnek. Talán tényleg nem tudták. Ha így volt, szerencsések voltak, hogy elfelejthették egy pillanatra. A lovak kikötésére felvert állványok szinte teljesen üresek voltak, és a kovácsokon kívül kevés férfit lehetett látni, de egy vászonsátor előtt hosszú sorban álltak a nők – több mint ötvenen voltak! –, és egy asztalnál egy beavatott ült négy Toronyőr társaságában, úgyhogy Steler még csak le sem lassított. Moiraine sietve magához ölelte a Forrást, és érezte, hogy Siuan is így tesz. Persze csak azért, hogy jobban lássák, kinek jutott ez a tábor. A beavatott arcát vékony, gyöngyökkel díszített taraboni fonatok tömkelege takarta el. Sarene volt a legszebb a beavatottak között, talán az egy Ellid kivételével, de mintha észre sem vette volna, milyen szép, amit Ellidről nem lehetett volna elmondani. Sarene ugyanakkor döbbenetesen összeférhetetlen volt ahhoz képest, hogy egy boltos lánya volt, és az anyja alighanem örült, hogy éles nyelvű lánya elment végre Tar Valonba.

– Remélem, ezúttal nem keveredik bajba – mondta Siuan halkan, mintha csak olvasott volna Moiraine gondolataiban. De nem kellett hozzá különleges kötődés: mind a ketten túlságosan is jól ismerték már Sarene-t. A barátjuk volt, de igencsak tüskés barátnak számított. Csak azért voltak még mindig jóban vele, mert láthatóan ugyanúgy nem tűnt fel neki, ha valami bántót mondott, mint az, hogy milyen hihetetlenül szép.

Vagy száz lépéssel később Siuan körül kialudt a ragyogás, és Moiraine is elengedte az Egyetlen Hatalmat. Végtére is megláthatta volna őket egy nővér.

A következő tábor alig egy mérfölddel délebbre terült el. Még nagyobb volt és még rendezetlenebb, és itt még senki sem látott neki a nevek összeírásának. A zaj is nagyobb volt, hat üllő csilingelt folyamatosan, és vagy kétszer annyi gyermek kiabált. A férfiak azonban ugyanúgy hiányoztak, és lovat sem nagyon láttak a hosszú lóállások előtt, de meglepő módon számos zárt lakókocsit találtak. Moiraine arca megrándult, mikor meghallotta a murandyiak éneklő tájszólását. Murandy népe veszekedős, sértődékeny fajta volt, olyan becsületbeli kérdéseken ölték egymást, amelyek másoknak még csak fel sem tűntek. De mikor Steler akkorát ordított, hogy egy bika is riadtan elfutott volna, és bejelentette jövetelük célját, senki sem veszekedett. Két elnyűtt köpenyű, nyúlánk fiatal legényke sietve előhozott egy asztalt, és egy-egy széket Moiraine-nek és Siuannak. Szabad téren állították fel az asztalt, de két másik kölyök háromlábú parázstartókat is hozott, és az asztal két végére állították. Úgy tűnt, hogy az egész mégsem lesz olyan vészes.

Ötödik fejezet

Az emberi szív

Mikor aztán Moiraine helyet foglalt az egyik zsámolyon, és a kinyitott írótábla előtte hevert az asztalon, már igenis vészesnek ítélte meg a helyzetet. A parázstartókból áradó meleg pillanatok alatt szétoszlott a nyílt levegőben, alig enyhítette a fagyos hideget, a szürkés füst viszont az arcába csapott, csípte a szemét, és néha megköhögtette. Az erős cipő és a két harisnya dacára is átfagyott a lába lovaglás közben, és most, hogy a letaposott havon pihent, csak még jobban fázni kezdett. És kis híján száz nőből álló tömeg gyűlt össze előttük. Szinte mindegyikük a gyermekét szorongatta, és egyszerre ordítottak, hogy az ő, az ő nevüket írják fel elsőnek. A többségük egyszerű, vastag gyapjúruhát viselt, de vagy fél tucat nő selyemben, vagy legalábbis díszesen hímzett, jó szabású ruhában volt, ami vagyonra vagy nemességre, esetleg mind a kettőre utalt. Ám ők is ugyanolyan hangosan ordítottak, mint a többiek. Nemesasszonyok, és megpróbálják túlkiabálni a köznépet! A murandyiaknak tényleg fogalmuk sem volt arról, hogyan illene viselkedniük.

Steler a csípőjére tett sisakkal ordított, míg csak egészen bele nem lilult a feje, és folyamatosan mondta, hogy maradjanak már csendben és álljanak sorba, de senki sem figyelt oda rá. Két katona megindult feléjük, mintha el akarná lökdösni a nőket, de a zászlós kurta kis mozdulata megállította őket. Kész szerencse. Az ilyesmi könnyen zavargásba fajulhatott volna. Moiraine felállt, hogy rendezze a helyzetet, bár halvány fogalma sem volt, hogyan kezdjen hozzá. Soha még csak ehhez hasonlót sem látott a birtokain, és ami azt illeti, nem hitte, hogy az intézőinek ilyen fegyelmezetlen tömegekkel kellett volna szembenézniük, még akkor sem, ha az emberek nyilván nyersebbek voltak az intézővel szemben, mint az úrnővel. De Siuan megelőzte. Mogorva arccal mászott fel a zsámoly tetejére. Úgy markolta a köpenyét, mintha csak így bírná megállni, hogy ne rázza az öklét.

Körbeölelte a saidar fénye, és Levegőt és Tüzet font egybe. Egyszerű fonat volt, alig használt valami kevéske Hatalmat, de mikor a lány megszólalt, mennydörgően robajlott a hangja.

– Csend legyen! – Egyszerű parancs volt, bár meglehetősen látványosan adta ki. Nem hallatszott mérgesnek, ám a nők riadtan húzódtak vissza, és azonnal elhallgattak. Még a kalapácsok sem csengtek az üllőn. Az egész tábor elcsendesedett, és Moiraine azt is hallotta, hogy a kikötött lovak idegesen dobolnak a havon. Steler elismerően biccentett Siuan felé. Moiraine mindig is tudta, hogy az altisztek szeretik a hangos embereket. Az asztal körül álló nők mérgesen meredtek rájuk. Pár csecsemő éles visításba kezdett, és mikor Siuan folytatta a mondandóját, már nem használta az Egyetlen Hatalmat. Persze így is hangosan, határozottan beszélt. – Ha akárcsak egy petákot is látni akarnak, álljanak csak szépen sorba! A Fehér Torony nem áll szóba fegyelmezetlen gyerekek csürhéjével! Viselkedjenek felnőtt nőként, vagy megbánják, hogy nem hallgattak rám! – biccentett is egyet a hatás kedvéért, és összevont szemöldökkel végigmérte a tömeget, hogy lássa, megértették-e. Megértették.

Amint lemászott a székről, a nők sietve két sorba álltak, és Moiraine úgy látta, nem nagyon könyököltek, hogy előbbre kerüljenek. Természetesen a finomabb öltözetű nők kerültek előre, de még ők sem álltak felette az alkalmankénti lökdösődésnek, és csúnyán néztek egymásra. Talán kereskedők voltak, bár Moiraine el sem tudta képzelni, hogy itt miféle üzletet remélhettek. De egyszer látott két jól öltözött, láthatóan jó nevelést kapott murandyi kereskedőt ökölharcba keveredni az utcán. A végén már a csatorna szennyében fetrengtek. A kicsinyes tolakodás dacára sem szólalt meg senki sem, és akinek sírt a gyermeke, az is igyekezett mielőbb lecsillapítani. Tíz, talán tizenkét éves lányok gyűltek össze az egyik oldalon kis csoportban, szorosan magukra csavarták a köpenyüket, és hol rá, hol Siuanra mutogattak. Izgatottan suttogtak. Moiraine mintha hallotta volna, hogy az "aes sedai" is elhangzik.

Egy másik lány, három vagy négy évvel idősebb ezeknél, nagyjából olyan öreg, mint amilyen Moiraine lehetett, mikor Tar Valonba érkezett, kicsivel odébb leste őket, bár persze úgy tett, mintha a legkevésbé sem érdekelné, kik ezek. Sok lány álmodozott arról, hogy aes sedai lesz, de csak kevesen voltak elég bátrak ahhoz, hogy a tettek mezejére lépjenek. Moiraine jobb oldalt hátravetette a köpenyét, lecsavarta a tintatartó tetejét, és kezébe vette a tollat. A kesztyűjét nem vette le; a vékonyka bőr nem védte igazán a hideg ellen, de a semminél még így is több volt.

– A neve, asszonyom? – A kövérkés, mosolygós nő magas nyakú, zöld lovaglóruhája ugyan nem a legjobb selyemből készült, de mégiscsak selyem volt, akárcsak prémszegélyes, vörössel és arannyal dúsan hímzett kék köpenye. És minden ujján ékköves gyűrű csillogott. Lehet, hogy nem volt nemes, de a hízelgés nem került semmibe. – És a gyermek neve?

– Meri do Ahlan a'Conlin úrnő vagyok, Katrine do Catalan a'Coralle, Murandy első királynőjének egyenes ági leszármazottja! – A gömbölyded nő még mindig mosolygott, de a hangja gőgösen, jegesen csengett. Énekelve, lágy murandyi kiejtéssel beszélt. Az ember azt hitte volna, aki ilyen dalolva beszél, az alighanem békés természetű, de a murandyiak megcsúfolták ezt az elképzelést. Az asszony egy kurta mozdulattal előrángatott egy sötét gyapjúruhába burkolt, zömök nőt. A nő fejét vastag sál fedte, és a karjában egy gőgicsélő csecsemő hevert, olyan alaposan becsomagolva, hogy csak az arcocskája látszott ki. – Ez a fiam, Sedrin! Épp egy hete született! Természetesen nem voltam hajlandó otthon maradni, mikor a férjem háborúba indult! Bekereteztetem majd a pénzt, hogy Sedrin mindig tudja, hogy a Fehér Torony megtisztelte!

Moiraine elharapta a megjegyzést, hogy Sedrinnek százakkal, ha nem ezrekkel kell osztoznia ezen a megtiszteltetésen, már ha a többi táborban nem volt sokkal kevesebb gyerek. A Fényre, sosem hitte volna, hogy ennyien szültek! Rezzenéstelen arccal méregette egy pillanatra a csecsemőt. Nem volt ártatlan – látott már fedeztetést, és segített is a lovak tenyésztésében; ha valaki nem tudta, mi hogy megy, honnan tudhatta, hogy a szolgái jól csinálják-e, vagy sem? –, de a csecsemőkhöz nem értett. A gyerek könnyen lehetett egy hetes, de akár két hónapos is azok alapján, amit a csecsemőkről tudott. Steler és a katonái az asztaltól nem messze várakoztak, hogy baj esetén könnyen közbeléphessenek, de ebben nem segíthettek. Moiraine legalábbis nem tudta volna rávenni magát, hogy a segítségüket kérje. Ha a'Conlin úrnő hazudott, hát egy nővérnek kell majd elrendeznie! Moiraine sietve oldalra pillantott. A Siuan előtt álló nő karjában nagyobb volt a gyerek, mind Sedrin, de Siuan csak írt.

Moiraine a tintába mártotta a tollát, és észrevett egy nőt, aki gyermekét szoptatva vonult el az asztal mellett. A nő köpenye nem takarta el teljesen a csecsemőt – nem tűnt nagyobbnak Sedrinnél, de az anyja mégis látványosan nem törődött a sorral.

– Miért nem áll sorba az az asszony? Túl nagy a gyereke?

A'Conlin úrnő mosolya elfakult, és a nő felvonta a szemöldökét. A hangja még hidegebb lett.

– Nem szoktam számon tartani a táborban lakók minden porontyát! – Parancsolóan az asztalon fekvő papírra bökött. Az ujján jókora, de láthatóan hibás opál csillogott. – Írja le a nevem! Vissza kívánok térni sátram melegébe!

– Leírom a nevét és a többi szükséges adatot, amint megválaszolja a kérdésemet! – mondta Moiraine, és igyekezett olyan parancsolóan hangzani, mint Siuan.

Nem sikerült valami jól. Meri a'Conlin összevonta a szemöldökét, harciasan lebiggyesztette a száját, és láthatóan közel állt ahhoz, hogy ráordítson Moiraine-re. Vagy megüsse. Mielőtt azonban idáig fajultak volna a dolgok, a kerek képű szolgáló sietve előrelépett, és kurtán, gyorsan meghajolt.

– Careme lánya napra pontosan egyidős Sedrin úrral, megbocsásson, hogy beleszólok, úrnőm, megbocsásson, hogy beleszólok, aes sedai! De az a fickó, akit Careme férjéül szemelt ki, elszökött, mert őrző akart lenni, és akihez végül hozzáment, azt meg nem szereti annyira! – hangsúlyosan megrázta a fejét. – Ó, ő aztán semmit sem akar a Fehér Toronytól! Careme aztán semmit sem!

– Ennek ellenére ő is megkapja a jutalmat – mondta Moiraine határozottan. Tamra végtére is azt mondta, hogy minden nőnek le kell írniuk a nevét! Egy pillanatra elgondolkozott rajta, hogy Careme szerelme vajon elérte-e a célját? Kevés férfi rendelkezett az ehhez szükséges képességekkel. Az őrzők nem csupán fegyveresek voltak, hanem maguk is fegyverek, és ez még csak az első követelmény volt. – Mi a teljes neve? És a gyermekéé?

– Careme Mowly, aes sedai, és a lánya Ellya – Csodák csodájára a'Conlin úrnő mintha megelégedett volna azzal, hogy a szolgálólánya válaszoljon. És nem csak, hogy megelégedett vele, még a támadó fintor is leolvadt az arcáról, és most óvatosan méregette Moiraine-t. Talán tényleg csak határozottan kellett velük beszélnie. Talán ez elég is volt – ez, és hogy aes sedai-nak hitték.

– Melyik faluból vagy városból? – kérdezte Moiraine, miközben a válaszokat írta.

– És pontosan mikor született a lánya? – kérdezte Siuan. Siuan levette a kesztyűjét, melyet névnapjára kapott Moiraine-től, nehogy véletlenül összetintázza. Az előtte álló, türelmetlen nemesasszony kifejezetten szép lett volna, ha az orra nem olyan szerencsétlen. És elég magas volt, még Siuannál is egy jó tenyérnyivel magasabb. – Egy szénapajtában, egy mérföldnyire nyugatra? Nem, valóban nem az a fajta hely, ahol az örökösének születnie kellett volna! Talán nem kellett volna szülés előtt ilyen kevéssel kilovagolnia, hogy a közelben folyó csatáról ne is beszéljek! És mondja csak, hallott bárkiről, aki az elmúlt tizenhat napban szült, de most nincs itt? És hogy hívják? Nem, ne beszéljen vissza, hölgyem! Csak válaszoljon szépen! – A nő válaszolt, és nem is mert tovább panaszkodni. De persze Siuan modorával nem lehetett vitatkozni. Nem emelte fel a hangját, nem hagyta el egy dühös szó sem a száját, egyszerűen csak megkérdőjelezhetetlenül irányította a beszélgetést. De hogyan csinálta?

Bár Moiraine reménykedett valamiféle kalandban, mely az Újjászületett Sárkány felkutatása közben éri majd őket, az efféle gondolatok hamar köddé oszlottak. Már annak sem örült, hogy a városfalakon kívül lehetnek. Hamarosan beleunt abba, hogy újra és újra ugyanazokat a kérdéseket tegye fel, leírja a válaszokat, a megtelt lapokat gondosan arrébb tegye, hogy megszáradjanak, és az egészet újrakezdje egy új papíron. Csak akkor szakította meg kicsit az örök kört, ha épp megmelengette a kezét az asztal innenső végéhez állított parázstartó felett. Az adott körülmények között ez leírhatatlan gyönyör volt, mert az ujja már sajgott a hidegtől, de azért izgalmasnak nem nevezte volna. Egyetlen meglepetés adódott, ez pedig a nem Murandyból származó nők száma volt.

Úgy tűnt, hogy a háborúba induló katonák gyakorta út közben házasodtak össze valami külhoni lánnyal. Egy idő után a kovácsok ismét nekiláttak a munkának, az üllők hangosan csengtek, és páran egy szekéren is dolgozni kezdtek, új kereket akartak ráilleszteni. A folyamatos zúgás-bongás, csattogás megfájdította Moiraine fejét. Rettenetesen érezte magát.

Mindent megtett, hogy ne a vele szemben álló nőkön töltse ki a mérgét, bár páran mindent megtettek, hogy magukra haragítsák. A nemesasszonyok egy részét alig lehetett lebeszélni arról, hogy ne sorolják el a családfájukat egészen Sasszárny Artur idejéig, vagy még régebbig visszamenően, míg az egyszerű ruhás nők közül páran nem voltak hajlandóak megadni az apa nevét, vagy hogy hol laknak, és olyan gyanakodva méregették az ilyen kérdéseknél, mintha csak azt hinnék, így akarja elcsalni tőlük a pénzt. Egy határozott pillantással a legtöbbjüket el lehetett hallgattatni. Még a murandyiak sem mertek kötözködni valakivel, akit aes sedai-nak hittek, márpedig ez az elképzelés gyorsan elterjedt. Egy kicsit simábban ment onnantól kezdve a dolguk, bár a sor így sem haladt valami gyorsan.

Moiraine szemmel kísérte a táborban sétáló, pocakos, szüléshez közel álló nőket is. Néhányan meg-megálltak, és úgy nézték a sort, mintha csak azon gondolkoznának, beállnak ők is. Az egyikük könnyen az Újjászületett Sárkány anyja is lehetett, feltéve, hogy valamiért majd a Sárkány-bérchez utazik, hogy ott szülje meg a gyermekét. Aznap, Gitara Jövendőmondása után csak két gyermek született a táborban, mindkettő lány volt, és az összes többi újszülötthöz hasonlóan ők is a tábor egy mérföldes körzetén belül látták meg a napvilágot. Valamelyik másik beavatott találja majd meg a gyermeket, anélkül, hogy tudná, valóban mire is akadt. És ők alighanem évekig még csak nem is hallanak róla. A Fényre, ez olyan igazságtalannak tűnt! Tudta, hogy az, de mindez mit sem jelentett.

Dél körül lehetett már, és Moiraine előtt egy sötét gyapjúruhába burkolt, karcsú, fiatal nő állt meg, karján sötét takaróba csavart gyermekével.

– Susa Wynn, aes sedai – mondta a nő engedelmesen –, ez én vagyok! Ez pedig az én Cyrilem! – tette hozzá, és gyengéden megsimogatta a fiúcska fejét.

Moiraine nem nagyon értett a csecsemőkhöz, de meg tudott különböztetni egy féléves gyermeket egy újszülöttől. Épp kinyitotta a száját, hogy megmondja a nőnek, ne nézze már ekkora bolondnak, mikor Siuan egy pillanatra a karjára tette a kezét. Csak ennyi volt; Siuan közben tovább kérdezte az előtte álló nőt, és tovább írta a válaszokat, de Moiraine még egyszer megnézte magának ezt a Susa Wynnt. Nem karcsú volt, hanem sovány, ijesztően ösztövér, a szeme alatt mély karikák sötétlettek, és az egész nőt szinte körbeölelte a céltalanság, a kétségbeesés. A ruhája és a köpenye is agyonfoltozott volt. Szépen volt megfoltozva, de imitt-amott mintha már több lett volna a javítás, mint az eredeti anyag.

– És az apa? – kérdezte Moiraine, hogy időt nyerjen, míg eldönti, mi a helyes. A gyermek egyértelműen túl idős volt, és kész. De persze...

– Jac, aes sedai! Jac Wynn! Jac... – A nő beesett szemében könnyek ragyogtak fel. – Jac még a harcok kezdete előtt meghalt! Megcsúszott a hóban, és egy kövön betörte a fejét! Olyan igazságtalan, hogy ilyen messzire eljött csak azért, hogy megcsússzon, és meghaljon a hóban... – A gyermek köhögni kezdett. Mélyen, erősen köhögött, és Susa aggodalmasan ráhajolt.

Moiraine nem tudta, hogy vajon a csecsemő köhögése, a nő könnyei, vagy a férj halála indította meg, de nagy odafigyeléssel írta fel az asszony adatait. A Torony megengedhette magának, hogy száz aranykoronát adjon ennek a nőnek és ennek a gyermeknek, akik amúgy alighanem meghalnának, mert senki nem segíti őket. A kicsi ugyan elég kövérnek tűnt, de Susa láthatóan éhezett. És Meri a'Conlin be akarta kereteztetni a pénzt! Moiraine alig tudta megállni, hogy ne kérdezze meg, kinél szolgált Wynn. Bárki volt is az, nem lett volna szabad hagynia, hogy idáig fajuljanak a dolgok! A nemesi vér ugyanannyi kötelezettséggel járt, mint előjoggal! Sőt, őt úgy nevelték, hogy még többel is! És a tetejébe hol voltak a nő barátai? Murandyiak!

– A Fény áldja meg, aes sedai! – Susa megpróbálta visszanyelni a könnyeit, de nem sikerült. Nem zokogott; a könnyek hangtalanul ömlöttek az arcán. – A Fény ragyogjon önre örökkön-örökké!

– Jól van, jól van! – mondta Moiraine gyengéden. – Van a táborban egy javasasszony? – Nem, a murandyiak máshogy hívták a gyógynövények és a főzetek tudományában jártas asszonyokat. De hogyan? Verin sedai akkor tartott előadást erről, mikor Siuan és ő beavatottak lettek. – Egy bölcs asszony? Egy Tudós Asszony? – Susa végre biccentett. Moiraine előszedte az erszényét az övéről, és egy ezüstérmét nyomott a nő kezébe. – Vigye el hozzá a gyermeket!

Susa csak még jobban sírni és hálálkodni kezdett erre, és ismét megpróbálta megcsókolni Moiraine kezét, de ezt sikerült elkerülnie. A Fényre, Susa nem volt a hűbérese! Ez nem így illett!

– A várható jutalom fejében – morogta Siuan, mikor Susa végre elment –, a javasasszony nyilván meghitelezte volna neki a segítséget! – Még csak oldalra sem nézett, továbbra is szépen, egyenletesen írta az adatokat, de Moiraine oldalról is látta, hogy nagyon elégedetlen. Siuan rettentően óvatosan bánt azzal a kevéske kis pénzével, ami volt.

Moiraine sóhajtott egyet – ami megtörtént, az megtörtént –, és aztán még egy mély levegőt vett, mikor észrevette, hogy a két sorban várakozó nőkön izgatott suttogás fut végig. Hamar híre ment, hogy az egyik "aes sedai" elfogadta Susa Wynn gyermekét, és pillanatokon belül azon kapta magát, hogy újabb és újabb nők jelennek meg a környéken. Legalább az egyikük kézen fogva hozta a gyermekét.

– Az én kis Danilom mostanában olyan levert, aes sedai – állt meg előtte egy kerek arcú nő, és reménykedve ránézett. Halvány szemében kapzsiság csillogott. A karjában nyugvó gyermek vidáman, játékosan gőgicsélt. – Ó, de szeretném, ha lenne annyi pénzem, hogy elvigyem a javasasszonyunkhoz! – A nő szürke gyapjúruhája szinte újnak tűnt.

Moiraine-t ismét elöntötte az indulat, és ezúttal nem küzdötte le.

– Meg tudnám Gyógyítani – válaszolta hűvösen –, bár persze nagyon fiatal! Lehet, hogy nem élné túl! Valószínűleg belehalna!

Az ilyen apró kisgyerekek erejét felemésztette a Gyógyítás, és biztosan belehalt volna, no meg ez azon kevés fonatok közé tartozott, amelyeket a beavatottak nem hajthattak végre, csak ha egy nővér is felügyelte őket. A Gyógyításnál elég volt egy kis hiba, és nem csak a gyógyító sérült meg. De a nő erről persze mind mit sem sejtett, és mikor Moiraine kinyújtotta kesztyűs kezét, hátraugrott, és védelmezően magához ölelte a gyermekét. A szeme kis híján kiesett ijedtében.

– Nem, aes sedai! Köszönöm, nem! Azt hiszem... Azt hiszem, majd valahogy kigazdálkodom, igen, így lesz!

Moiraine haragja elült – sosem tartott sokáig –, és a lány egy pillanatra elszégyellte magát. De csak egy pillanatra. A Torony megengedhette magának, hogy bőkezű legyen, de senki sem nézhette az aes sedai-okat bolondnak! A Torony hatalmának jelentős része azon alapult, hogy mindenki tudta, hogy a nővérek cseppet sem bolondok. A sorokon ismét végigfutott a suttogás, és a nő, aki kézen fogva hozta a gyermekét, még hamarabb eltűnt, mint ahogyan érkezett. De legalább vele nem kellett vesződniük. Ott már nem kerülhette volna el, hogy keményen rendreutasítsa, amiért azt hitte, hogy a Torony ilyen könnyen becsapható.

– Jól csináltad – mormolta Siuan, és a tolla tovább csikorgott a papíron –, nagyon jól csináltad!

– Danii – mondta Moiraine, és közben írt. – És az ön neve? – Ugyan csak Siuan dicsérete miatt mosolygott, de Danii anyja láthatóan úgy értette, hogy megbocsát neki, és megkönnyebbülten sorolta a válaszokat. Moiraine örömmel hallotta. Sokan féltek a Fehér Toronytól, és néhányuknak volt is rá oka, hiszen a Torony szükség esetén igen kemény tudott lenni, de a félelem kétélű fegyver volt, és előbb vagy utóbb mindig megvágta a forgatóját is. Ezt Moiraine már jóval azelőtt megtanulta, hogy Tar Valonba érkezett.

Mikor a nap átért a delelőjén, Siuan és Moiraine a lovak felé vette az útját, hogy előszedje a nyeregtáskába csomagolt ebédet. Nem lett volna sok értelme Steler embereit megkérni, hogy segítsenek. Ők már amúgy is leguggoltak, és a szárított húsból és száraz kenyérből falatoztak lovaiktól nem messze. Láthatóan mozdulni sem mozdultak volna, hacsak meg nem támadják őket. De Steler odabiccentett nekik, mikor ő és Siuan végre elfordultak a lovaktól. Aprócska kis mozdulat volt, de Moiraine úgy vélte, hogy elismerő. A férfiak határozottan... furcsák voltak.

Minthogy még a nevek felét sem írták fel, tartott tőle, hogy a táborbeliek tiltakozni fognak, de egyetlen zokszó nélkül szétszóródtak, és elmentek, hogy maguk is harapjanak valamit. Egy teari tájszólással beszélő, sötét bőrű nő viharvert ón teáskannát hozott, színültig töltve sötét, forró teával, és egy pár zöld bögrét is eléjük tett. Egy nyurga, őszes hajú nő két gőzölgő fakupával jelent meg, csak úgy áradt körülötte a fűszeres forralt bor ínycsiklandó illata. A nő cserzett arca olyan komoly volt, mintha még életében nem mosolygott volna.

– Susa Wynn túl büszke ahhoz, hogy akárcsak egy kis ételt elfogadjon másoktól; legfeljebb néha a gyereknek – mondta, miközben letette a kupákat. Nő létére igencsak mély volt a hangja. – Jól tették, amit tettek, és jó szívvel! – biccentett egyet, elfordult, és átvágott a havon. Olyan peckesen lépdelt, mint egy parádézó gárdista. Igazán különösen viselkedett a két "aes sedai"–jal!

– Tudja, hogy valójában kik vagyunk – mondta Siuan halkan, és két kezébe fogta a kupát, hagyta, hadd áradjon át a tenyerébe a meleg. Moiraine-en hiába volt kesztyű, ő is követte a példáját. Szegény Siuan ujjai biztos majd' megfagytak!

– De nem árul el minket! – mondta Moiraine egy pillanattal később, és Siuan rábólintott. Nem mintha az igazság bármiféle komoly gondot okozott volna, elvégre itt volt Steler is az embereivel, de jobb volt elkerülni a kínos vallomásokat. De hogy egy egyszerű asszony ismerte az aes sedai-ok arcát, mikor egyik nemesasszony sem tudta, kik lehetnek! Az aes sedai-ok arcát, vagy a beavatottak ruháját. Vagy mind a kettőt. – Azt hiszem, fiatalkorában talán elment a Toronyba! – Azokat a nőket, akik nem tudtak megtanulni fókuszálni, azonnal elküldték, de attól még láthatott aes sedai-okat és beavatottakat is.

Siuan oldalvást ránézett, mintha csak azt mondta volna, hogy a víz vizes. Néha olyan idegesítő volt, hogy a másik lány annyival hamarabb rájött mindenre!

Nem sokat beszéltek evés közben. A novíciáknak csendben kellett étkezniük, a beavatottaktól pedig méltóságteljes viselkedést vártak, úgyhogy megszokták, hogy csendben költsék el az ebédjüket. A borba nem nagyon ittak bele – a beavatottak ugyan néha kaptak bort az étkezéshez, de erősen felvizezve, és most egyáltalán nem lett volna jó, ha valamelyikük becsíp –, de Moiraine meglepődve tapasztalta, hogy az utolsó morzsáig megette a kenyeret, a sajtot és a gyümölcsöt is, holott biztos volt benne, hogy túl sok lesz. Talán a szabad levegőtől lett ekkora étvágya.

Épp összehajtogatta az asztalkendőt, és azon gondolkozott, hogy bárcsak lenne még valahol pár szárított sárgabarack, mikor Siuan hirtelen felnyögött.

– Jaj, ne!

Moiraine felnézett, és elnehezedett a szíve.

Két nővér lovagolt be a táborba. Lassan közeledtek a sátrak és kocsik kusza sokasága közt. A jelenlegi helyzetben a kíséret nélkül utazó, selyemruhás nők csak nővérek lehettek, és ezt a kettőt egyetlen férfi követte, egy sötét hajú, színváltó köpenybe burkolt fickó. A köpeny meghajlította, szétszórta a fényt, egybeolvadt a viselője mögötti tájjal, és mintha a férfi és fekete heréltje tökéletesen láthatatlan lett volna a köpeny takarásában. A fickó tekintete sosem nyugodott meg egy helyen, és a Torony őrei aludni tűntek hozzá képest – mintha szunyókáló ölebek lettek volna egy vadászó leopárd mellett. Az őrzők köpenye szemkápráztató volt, és a tábor izgatottan felzsongott. Az emberek szájtátva mutogattak, és a kovácsok ismét leengedték a kalapácsukat. Csend lett.

Persze Moiraine gyomra nem akármelyik nővér láttán szorult össze. Már felismerte a csuklyák alól kikandikáló arcokat. Az ezüstszürke hajú, előre szegett állú Meilyn Arganya a Torony legnagyobb becsben álló nővérei közé tartozott. Állítólag rá még soha senki nem szólt egy rossz szót sem. Egymagában Moiraine nem is rémült volna meg tőle. De a másik nővér Elaida a'Roihan volt. A Fényre, mit keres itt? Elaida már kis híján három éve Andor királynőjének a tanácsadója volt! Persze néha visszatért a Toronyba, hogy megvitassa az amyrlinnel az andori eseményeket, de Siuan és Moiraine mindig hamar értesültek az érkezéséről. És igen fájdalmasan.

Amint a két nővér a közelükbe ért, a lányok sietve pukedliztek, és Siuanból kitört.

– Engedélyezték, hogy itt legyünk! – tartott tőle, hogy még Meilyn is mérges lenne, ha nekiállna leszidni őket, csak azért, hogy kiderüljön, nincs is rá oka. Elaida alighanem dührohamot kapna; nem bírta elviselni, ha a bolondját járatták vele. – Az Amyrlin Trón utasított minket, hogy...

– Tudunk róla – szakította félbe Meilyn engedékenyen. – Amilyen gyorsan a hír terjed, szerintem már a seleisini macskák is tudják!

A hangja alapján nem lehetett volna megmondani, hogy vajon egyetért-e Tamra döntésével, vagy sem. Meilyn sima arcán sosem mutatkozott meg érzelem. Döbbenetesen kék szemében úgy ült a nyugalom, mint kút mélyén a víz. Sötét kesztyűs kezével megigazította lovaglóruháját. A ruhát olyan vastagon díszítették a fehér berakások, hogy szinte már fehérnek tűnt, nem is kéknek. Meilyn azon kevés Fehérek közé tartozott, akiknek volt őrzője; a racionalitás és a filozófia iránt elkötelezett Fehérek többsége nem látta szükségét őrzőknek. Moiraine örült volna, ha a nő leszáll a nyeregből. Foltos heréltje igencsak nagydarab ló volt, és Meilyn maga is olyan magas volt, mint egy férfi. Mint egy cairhieni férfi. Ha sokáig fel kell rá néznie, biztosan begörcsöl a nyaka.

– Csak nem meglepődtök, hogy itt láttok? – kérdezte Elaida, és lenézett rájuk finom bokájú kancája nyergéből. Brokátselyem ruhája nem tompa vörös volt, vagy halvány bordó, hanem élénk piros, mintha csak bele akarná ordítani a nő ajahját a világba. Fekete prémmel bélelt köpenye árnyalatra megegyezett vele. Olyan színe van, mint egy kolompár lakókocsinak, gondolta Moiraine. Elaida mosolygott, de az arca így is mérhetetlenül kemény maradt. Pedig amúgy talán igazi szépség lett volna. De Elaidában minden kemény volt. – Épp csak az aielek előtt értem el Tar Valont, és azóta igencsak elfoglalt voltam, de ne féljetek, mindkettőtöket megkereslek!

Moiraine azt hitte, hogy a gyomra nem ugorhat még jobban görcsbe, de most rájött, hogy tévedett. Alig tudta megállni, hogy ne nyögjön fel kétségbeesésében.

Meilyn felsóhajtott.

– Túl sokat törődsz ezekkel a lányokkal, Elaida! Még a fejükbe száll a dicsőség, és a házi kedvenceidnek hiszik magukat! Sőt, lehet, hogy máris így gondolják!

Moiraine döbbenten nézett össze Siuannal. Házi kedvencek? Kikötött kecskék az éhes oroszlán előtt! Nem házi kedvencek!

Mióta Elaida megkapta a kendőt, Moiraine még nem látta, hogy az Amyrlin Trónon és az Ülnökökön kívül bárki előtt meghajolt volna, de most meghajtotta a fejét, és csak ennyit mormolt.

– Ahogy mondod, Meilyn! De elképzelhetőnek tűnik, hogy még az év vége előtt eljutnak a próbáig! El is várom tőlük, és azt is elvárom, hogy könnyedén átmenjenek! Egyiküktől sem fogadnék el ennél kevesebbet! – De még ez sem volt olyan vad, mint amilyen Elaida lenni szokott. Elaida általában makacsabb volt egy bikánál. Többnyire bárkit elsöpört, aki az útjába állt.

A Fehér nővér megvonta a vállát, mintha az egész nem ért volna annyit, hogy több szót vesztegessen rá.

– Gyermekek, minden van nálatok, amire szükségetek lehet? Jól van! Meg kell, hogy mondjam, hogy némelyik gyermek teljességgel felkészületlenül érkezett! Még hány nevet kell felírnotok?

– Nagyjából ötvenet, Meilyn sedai – válaszolta Siuan. – Talán kicsit többet!

Meilyn felnézett a napra, mely már jócskán túl volt a delelőjén. A havazással fenyegető, sötét fellegek dél felé vonultak, és most tisztán ragyogott az ég.

– Akkor írjatok gyorsan! Tudjátok, hogy sötétedés előtt vissza kell érnetek a Toronyba!

– Mindegyik tábor ilyen? – kérdezte Moiraine. – Azt hittem volna, hogy háborúban a férfiak esze a harcon jár, és nem azon, hogy... – elhallgatott, és érezte, ahogy az arcát elönti a vér.

– Ívjanak, mint az ezüstcsuka – morogta Siuan halkan. Moiraine épphogy elkapta, mit mond, és még jobban elvörösödött. Miért jutott eszébe egyáltalán megkérdezni...?

– Cairhieni... – sóhajtott Meilyn. A hangja alapján mintha... mulatott volna! De aztán komolyra fordította a szót. – Ha egy férfi úgy érzi, bármikor meghalhat, hátra akar hagyni valamit. Ha egy nő úgy érzi, hogy a férje bármikor meghalhat, kétségbeesetten meg akarja tartani legalább egy részét. Ebből következően háború idején mindig rengeteg gyermek születik. Az egész nem logikus, ha figyelembe vesszük, hogy milyen nehéz helyzetbe kerülnek, ha a férfi vagy a nő meghal, de az emberi szív ritkán logikus!

Ez persze sok mindent megmagyarázott, és Moiraine úgy érezte, hogy leég az arcáról a bőr. Volt, amit az ember a nyilvánosság előtt tett és vállalt, és volt, amit nem mások előtt csinált, és határozottan nem is beszélt róla! Igyekezett valahogy visszanyerni az önuralmát, és végigpróbálta a nyugalomra buzdító gyakorlatokat. Folyó volt, két part között; part volt, folyó folyt közötte. Bimbó volt, megnyílt a nap sugara előtt. Persze az sem segített, hogy Elaida úgy méregette őt és Siuant, mint ahogy egy szobrász méregeti a márványtömböt, kalapáccsal és vésővel a kézben, azon gondolkozva, hogy honnan kellene még egy kicsit lefaragnia, hogy a kívánt formát kapja.

– Igen, igen, Andro – mondta Meilyn hirtelen –, mindjárt megyünk!

Hátra sem nézett az őrzőjére, de a férfi mégis úgy biccentett, mintha egy kimondott kérdésre válaszolt volna. Andro nem volt nagyobb Meilynnél, de nyurgának tűnt és fiatalnak. Amíg az ember nem nézett a szemébe.

Moiraine elfelejtette, hogy zavarban van, és döbbenten eltátotta a száját, de nem csak Andro rezzenéstelen tekintete miatt. Egy nővér és a hozzá kötött őrző érezte a másik testi és lelki állapotát, és ha közel voltak, pontosan tudták, melyikük hol van, és távolabbról is meg tudták mondani, milyen irányban kellene keresniük, de most mintha egymás gondolataiban olvastak volna! Néhányan úgy vélték, hogy a nővérek arra is képesek. Végtére is jó pár olyan dolog volt, amit csak akkor tanítottak meg, ha az ember lánya már elnyerte a vállkendőt. Például az őrzőket megkötő fonatot. Meilyn egyenesen Moiraine szemébe nézett.

– Nem – mondta lágyan –, nem olvasok a gondolataiban!

Moiraine fejbőre úgy bizsergett, mintha csak égnek akart volna állni a haja. Igaznak kellett lennie, hiszen Meilyn mondta, de...

– Ha hosszabb ideje van már őrződ, tudni fogod, mit gondol, és ő is tudja, neked min jár az eszed. Az egész csak értelmezés dolga!

Elaida felhorkant, bár csak halkan. A Piros volt az egyetlen ajah, amelynek a tagjai sosem kötöttek magukhoz őrzőket. A legtöbb Piros mintha egyáltalán nem szerette volna a férfiakat.

– Logikus volna – folytatta Meilyn, és nyugodt tekintete a másik nővér szemébe mélyedt –, hogy a Pirosaknak mindenki másnál nagyobb szüksége van az őrzőkre. Már a Zöldeket kivéve, de lehet, hogy még a Zöldeknél is inkább. De persze mit sem számít! Az ajahok azt csinálnak, amit akarnak. – Megemelte lova rojtos kantárját. – Jössz, Elaida? Annyi gyermeket meg kell találnunk, ahányat csak tudunk! Néhányan biztos, hogy elveszítenék a fejüket, és túl sokáig kinn maradnának, ha nem figyelmeztetnénk őket! Ne feledjétek gyermekek! Sötétedés előtt!

Moiraine azt várta, hogy Elaida most majd kirobban, vagy legalább a szeme dühösen villog. Ez a megjegyzés az őrzőkről kis híján megszegte a nővérek életét irányító udvariassági és bizalmassági törvényeket, és ellene szegült mindannak, amit az aes sedai-ok egymásnak mondhattak. Ezek persze nem törvények voltak, inkább csak szokások, de a törvényeknél is erősebb szokások, és minden beavatottnak meg kellett tanulnia őket. Meglepő módon Elaida csak körbefordította pej kancáját, és Meilyn mögé szegődött.

Siuan nézte, ahogy a két nővér kilovagol a táborból Androval a sarkukban, és sóhajtott egyet.

– Attól féltem, hogy itt marad ellenőrizni minket.

– Én is – válaszolta Moiraine. Meg sem kellett kérdeznie, Siuan melyikükre gondolt. Ez tökéletesen illett volna Elaida jelleméhez.

Semmit sem tehettek anélkül, hogy ne várt volna tőlük makulátlan tökéletességet.

– De miért nem tette?

Siuan nem tudott erre mit válaszolni, de idejük sem lett volna rá. Minthogy Moiraine és ő már láthatóan befejezték az ebédet, a nők is visszaálltak a sorba. És Meilyn és Elaida látogatása után mintha kevésbé lettek volna benne biztosak, hogy aes sedai-okkal van dolguk. A hűvös pillantás és a határozott hang most már nem fojtotta el csírájukban a veszekedéseket. Ha szükségesnek ítélte, Siuan kiabálni kezdett, és tehetetlen haragjában a hajába túrt. Moiraine-nek háromszor is azzal kellett fenyegetőznie, hogy egyetlen nevet sem ír le innentől kezdve, ha egyik vagy másik nő, akinek láthatóan túl idős volt a gyereke, nem áll ki a sorból. Talán ha Susára emlékeztette volna bármelyik is, megesik rajtuk a szíve, de mindegyikük láthatóan jól táplált volt, és nem volt szegényebb a többi táborlakónál, legfeljebb csak kapzsibb.

A nap megkoronázásaként még mindig volt vagy egy tucat nő az asztal előtt, mikor Steler megjelent előttük, fején sisakkal, a lovát maga mögött vezetve. A többi katona csak kicsivel maradt le mögötte, és ketten Nyilat és Siuan lovát is hozták.

– Ideje mennünk – mondta Steler reszelős hangján. – Addig vártam, amíg csak lehetett, de ha tovább várunk, aligha érünk vissza a Toronyba napszálltára!

– Nézzen már a napra, ember! – vetette oda Siuan nyúzottan. Ő is felnézett rá, a haja már egészen égnek állt, annyiszor beletúrt idegességében. – Még rengeteg időnk van!

Moiraine is megnézte, hogy áll a nap, és egyáltalán nem volt ebben ilyen biztos. Hat mérföldet kellett megtenniük a Toronyig, az utolsót ráadásul a városban, ami éppolyan zsúfolt lesz este, mint reggel volt. És a Toronyban nem fogadnak el kifogásokat.

Steler összevonta a szemöldökét, és válaszolni készült, de ekkor hirtelen előkerült a cserzett arcú nő, aki a forralt bort hozta. Hat-hét társnőjével jött, mindegyikük ősz volt már, vagy őszült, körbevették a katonákat, és hátrafelé terelték őket.

– Hagyja békén azokat a lányokat! – kiabált a nyurga vénasszony. – Hallotta?

Újabb és újabb nők érkeztek mindenhonnan, míg csak Stelert és a katonáit tíz ember széles gyűrű nem vette körbe. A nők fele teli torokból sivalkodott és az öklét rázta, míg a többiek baljós, sértett csendben álltak, és az övükre tűzött kés markolatát fogták.

Az üllők ismét elhallgattak: a kovácsok a tömeget nézték, és elgondolkozva egyensúlyozgatták a tenyerükön a kalapácsot. Fiatal legények, inkább csak fiúk gyűltek össze, és mérgesen, lobogó tekintettel néztek. Némelyik már elővette a kését. A Fényre, itt vér fog folyni!

– Írjál! – parancsolta Siuan. – Nem tartják fel sokáig! A neve? – kérdezte az előtte álló nőt.

Moiraine írt. A listára váró nők mintha egyetértettek volna Siuannal. Már nem vitatkoztak velük. Mostanra már tudták a kérdéseket, és amint az asztalhoz értek, mondani kezdték a válaszokat is – néha olyan sietve, hogy Moiraine-nek meg kellett őket kérnie, kezdjék újra. Mikor Steler és az emberei végre áttörték magukat az asszonyok körén, anélkül, hogy bármi olyat tettek volna, amiért a táborban maradt férfiak és kölykök nekik eshetnek, Moiraine már az utolsó lapon fújkálta a tintát, hogy hamarabb megszáradjon, és Siuan sietősen átfésülte a haját faragott fafésűjével.

A zászlós arca komoran sötétlett a sisakrostély mögött, de nem kezdett hosszas vitába.

– Most már kell egy kis szerencse is. – Csak ennyit mondott.

Kiügettek a táborból, a lovak patája magasra vágta a havat, és Siuan úgy zötykölődött a nyeregben, hogy Steler két embert mellé rendelt, nehogy leessen, és elveszítsék. Siuan kétségbeesetten kapaszkodott a nyeregkápába, vad fintorral nézett rájuk, de nem küldte el őket. Moiraine-nek csak most jutott az eszébe, hogy Siuan végül nem kérte el tőle a gyógykenőcsöt; most aztán igazán nagy szüksége lesz rá! Fél mérföld után Steler lépésbe váltott, aztán újabb fél mérfölddel később megint ügetni kezdtek. Siuant már csak a két katona tartotta meg a nyeregben. Moiraine tiltakozni kezdett, de elég volt egy pillantást vetnie Siuan elszánt arcára – és egy másikat a napra –, hogy elhallgasson. Siuan napokig nem bocsátaná meg, ha felhívná rá a figyelmet, hogy milyen rosszul lovagol.

És talán sosem bocsátaná meg, ha miatta kellene Merean dolgozószobájába menniük, mert elkéstek.

Steler egész a városkapukig ezt az ütemet tartotta, ügetés, lépés, ügetés, lépés, és Moiraine úgy gondolta, hogy odabenn is így haladtak volna, ha nincs akkora tömeg. De az utcák most is tele voltak, és legfeljebb csak lépésben tudtak haladni. A nap már rőt vörös volt, mikor beértek a Nyugati Istállóba, és csak a fele látszott be a Toronyba. Lovászok siettek elő, hogy elvezessék Nyilat és Siuan lovát, és egy savanyú képű alhadnagy is előoldalgott. Mogorván méregette Stelert, miközben keresztbe eresztette a karját a mellkasán, hogy viszonozza a zászlós tisztelgését.

– Maguk az utolsók – morogta; úgy hangzott, mint aki csak ürügyet keres rá, hogy valakire végre rázúdíthassa a haragját. – Volt velük valami gond?

Moiraine lesegítette a nyöszörgő Siuant, és visszafojtott lélegzettel várta a választ.

– Csak mint a báránykákkal – válaszolta Steler, és Moiraine megkönnyebbülten sóhajtott. A zászlós leszállt a lóról, és az embereihez fordult. – A lovakat lecsutakolni és a lószerszámot megolajozni, mielőtt bárki akárcsak gondolna is a vacsorára! Malivin, te is tudod, hogy miért épp rád nézek!

Moiraine megkérdezte a fiatal tisztet, hogy mit csináljanak az írótáblákkal. A férfi mérgesen rámeredt.

– Hagyják ott, ahol vannak! Majd összegyűjtik! – vetette oda, és olyan sietve vonult ki, hogy a köpenye csak úgy lobogott utána.

– Miért volt ilyen dühös? – csodálkozott a lány hangosan. Steler az őrökre nézett. Épp az istállóba vezették a lovakat. A zászlós halkan válaszolt, hogy ne hallhassák meg.

– El akart menni, hogy az aielekkel harcoljon!

– Nem érdekel, hogy ez a bolond hős akart-e lenni, vagy sem! – válaszolta Siuan élesen. Moiraine-re támaszkodott. A lány gyanította, hogy csak azért nem csuklott még össze a barátnője, mert átölelte. – Csak egy forró fürdőre vágyom és az ágyamra, még a vacsora sem érdekel!

– Ez csodálatosan hangzik! – lehelte Moiraine. Már a vacsorát illető részt kivéve. Olyan éhes volt, hogy egyedül meg tudott volna enni egy birkát!

Siuan egyedül ment, bár erősen sántított, összeszorította a száját, és láthatóan elfojtotta a hangosabb nyögéseket. Ennek ellenére nem hagyta, hogy Moiraine vigye a táskáját. Siuan sosem hagyta, hogy legyőzze a fájdalom. Mikor azonban elérték az emeletüket a beavatottak lakrészében, tovaszállt a meleg fürdő gondolata. Katerine várt rájuk.

– Ideje, hogy megérkeztetek! – mondta, és szorosan beleburkolózott csíkos köpenyébe. – Azt hittem, halálra fagyok, mire visszajöttök! – Éles arca volt, rengeteg hullámos, derékig érő fekete tincse, és rettenetesen csípős nyelve. A novíciákkal és a beavatottakkal szemben. Az aes sedai-okkal édesebb volt, mint a méz, csupa behízelgő mosoly. – Merean vár a dolgozószobájában, Moiraine!

– Mit akar tőlünk? – csattant fel Siuan. – Még most sem ment le a nap!

– Ó, Merean mindig elmondja nekem, mikor mit akar, Siuan! És most csak Moiraine-t várja, téged nem! Na, most már szóltam nektek, és már alig várom a vacsorát és az ágyat! Holnap napkeltekor újrakezdhetjük ezt az egész nyomorultságot! Ki hitte volna, hogy egyszer majd azt kívánom, bárcsak itt maradhatnék tanulni, ahelyett, hogy kilovagoljak a városból?

Siuan mérgesen meredt Katerine után, és nézte, ahogy a beavatott tovalibeg.

– Egy szép napon még megvágja magát a nyelvével! Szeretnéd, hogy veled menjek, Moiraine?

Moiraine semmit sem szeretett volna jobban. Nem tett semmit, mostanában egyáltalán nem, de sosem jelentett jót, ha valakit Merean a szobájába hívatott. A novíciák és a beavatottak gyakran elmentek Mereanhoz, hogy kisírják magukat a vállán, mikor elfogta őket a honvágy, vagy túl soknak bizonyult a tanulás terhe. De ha valakit hívattak, az teljesen más volt. Moiraine most mégis megrázta a fejét, és Siuan kezébe nyomta a köpenyét és a zsákját.

– A kenőcsös tégely ebben van! Használ, ha az embert feltörte a nyereg!

A barátnője arca felderült.

– Attól még veled mehetnék! Nem olyan sürgős, hogy bekenjem!

– Siuan, alig állsz a lábadon! Menj csak! Bármit is akarhat Merean, biztos nem tart ott sokáig. – A Fényre, remélte, hogy Merean nem valami régi tréfát derített fel, amit már ő is rég elfelejtett! De ha így van, legalább Siuant nem büntetik meg. Amilyen állapotban most volt, aligha bírta volna ki.

A novíciák főnökasszonyának dolgozószobája a Torony másik végén volt, a novíciák lakrészéhez közel, az amyrlin dolgozószobájánál egy emelettel lejjebb. A széles folyosót zölddel és pirossal csempézték fel, a szőnyeg kék volt. Moiraine mély levegőt vett a két színes faliszőnyeg közt nyíló egyszerű ajtó előtt, lesimította a haját, elmerengett rajta, hogy bárcsak lett volna ideje megfésülködni, és kettőt kopogott. Határozottan. Merean mindenkinek azt mondta, hogy ne csak kapargásszanak, mint a kisegerek a kamrában.

– Szabad! – szólt ki odabentről egy hang. Moiraine még egy mély levegőt vett, és belépett.

Az amyrlin dolgozószobájával ellentétben Mereané kicsi volt, és meglehetősen egyszerű. A falat sötét fa lambéria borította, a bútorok zömökek voltak, és szinte teljesen dísztelenek. Moiraine gyanította, hogy azok, akik száz évvel előtte voltak beavatottak, minden apró részletet felismertek volna a szobában. Talán azok is, akik kétszáz éve jártak itt. Az asztal mellett keskeny kis teásasztal állt, a lábán könnyed, furcsa faragvánnyal – ez talán kétszáz évnél is régebb óta a helyén volt, akárcsak az egyik falat díszítő tükör, melynek a keretén már csak foltokban ragyogott az eredeti aranyozás. A szemközti falhoz egy keskeny kis szekrény simult. Moiraine igyekezett oda se nézni. A bőrszíj és a korbács is ott volt, akárcsak a papucs, amely valamiféleképp még a bőrszíjnál és a korbácsnál is rosszabb volt.

Legnagyobb meglepetésére Merean nem az asztalánál ült, hanem talpon volt. Magas volt – Moiraine feje búbja épp csak Merean kerekded álláig ért –, szinte teljesen ősz haját a tarkójánál fogta össze, és olyan anyai külseje volt, hogy az szinte még vonásai kortalanságát is elmosta. A fiatal lányok részint ezért érezték magukat olyan biztonságban, mikor Merean vállán sírtak, annak dacára, hogy ő maga is épp elég gyakran megríkatta őket. De Merean megértő volt, és kedves. Ha az ember nem szegte meg a szabályokat. Mereannak kifejezett Képessége volt arra nézve, hogy kitalálja az ember legkellemetlenebb rejtegetnivalóit.

– Ülj le, gyermekem! – mondta komoran.

Moiraine óvatosan leült az íróasztal előtt árválkodó székre. Alighanem valamiféle rossz hír várta. De mi lehet az?

– Nem lehet hogy szépíteni a dolgot, gyermek! Laman királyt tegnap megölték, két öccsével egyetemben! Ne feledd, hogy mind csak szálak vagyunk a Mintában, és a Kerék úgy sző, ahogy neki tetszik...

– A Fény ragyogjon le a lelkükre – mondta Moiraine komolyan –, és a Teremtő keze őrizze őket, míg csak újjá nem születnek!

Merean felvonta a szemöldökét. Alighanem meglepődött, amiért a lány nem fakadt sírva annak hallatán, hogy egy nap három nagybátyját is elveszítette. De persze Merean nem ismerte Laman Damodredet, ezt a megközelíthetetlen embert, akiben csak a becsvágy égett, és másfajta melegségnek nem is jutott hely az életében. Moiraine úgy vélte, hogy Laman azért nem házasodott meg, mert még az sem volt elég vonzó a leendő feleségnek, hogy Cairhien királynője lehet: hiszen cserébe el kellett volna viselnie Lamant. Moressin és Aldecain még rosszabbak voltak, mindegyikük olyan heves, mint tíz másik ember, de ezt csak haragban és kegyetlenségben élték ki. És megvetésben; megvetették az apját, mert tudós volt, és mert második feleségének is tudóst választott, ahelyett, hogy azért házasodott volna újra, hogy földet és kapcsolatokat hozzon a Damodred-háznak. Imádkozni fog a lelkükért, de még Jac Wynnért is jobban fájt a szíve, mint a három nagybátyjáért összesen!

– Sokk – mormolta Merean –, sokkot kaptál, de idővel elmúlik! Ha elmúlt, nyugodtan fordulj hozzám, gyermekem! Addig pedig nincs rá semmi ok, hogy holnap is kimenj a hidegbe! Szólok az amyrlinnek!

A novíciákat és a beavatottakat érintő kérdésekben a novíciák főnökasszonyáé volt az utolsó szó. Merean alighanem teljesen magánkívül volt, mikor megtudta, hogy Tamra anélkül küldte ki őket a városból, hogy előtte kikérte volna a véleményét.

– Köszönöm a kedvességét – mondta Moiraine sietve –, de kérem, ne tegye! Segít, ha van mit tennem, és ha a barátaimmal lehetek! Ha holnap itt hagynak, egyedül maradok!

Merean kétkedve nézte, és még vigasztalgatta egy ideig – vigasztalgatta, hiszen meg volt róla győződve, hogy Moiraine szenved, bárhogy is titkolja –, aztán visszaengedte a szobájába, ahol már vígan ropogott a tűz a kandallóban, és égtek az olajlámpások is. Kétségkívül Siuan intézte így. Moiraine elgondolkozott rajta, hogy átmenjen Siuanhoz, de úgy vélte, a másik lány már nyilván alszik.

Az ebédlőben még jó egy óráig felszolgáltak vacsorát, de Moiraine nem foglalkozott az étel gondolatával, inkább térden állva imádkozott a nagybátyjai lelkéért. Vezekelt. Nem akart olyan lenni, mint azok a nővérek, akik lépten-nyomon vezekeltek valamiért – úgy mondták, hogy ezzel állítják vissza az egyensúlyt az életükben; Moiraine inkább úgy vélte, hogy makacs bolondok –, de mégiscsak éreznie kellett volna valamit, mikor ilyen közeli vérrokonai haltak meg, akkor is, ha rettenetes emberek voltak! Nem volt ez így helyes! Csak akkor kelt fel és mosakodott meg, mikor tudta, hogy az ebédlőben már csak felmosóronggyal felszerelt szolgálókat találna. De egy szikrányi Tűzzel felmelegítette a mosdóvizet. A hideg víz is jó vezeklés lett volna, de azért mindennek volt határa.

Kioltotta a lámpát, és gyors kis védőkört font, nehogy az álmai befolyásolják másokét – ez könnyen megeshetett bárkivel, aki tudott fókuszálni; a körülötte élők gyakran belegabalyodtak az álmaikba –, és bemászott a takarók alá. Valóban fáradt volt, és pillanatok alatt elaludt. Sajnos a rémálmok is pillanatok alatt rátaláltak. Nem a nagybátyjairól álmodott, még csak nem is Jac Wynnről, hanem egy csecsemőről, aki a Sárkány-bérc haván feküdt. Villám hasított a szurokfekete éjbe, városok égtek. Nemzetek égtek. A Sárkány Újjászületett. Moiraine zokogva ébredt.

A tűz leégett, csak itt-ott fénylett már a parázs. Moiraine nem rakott rá fát, hanem a lapáttal szépen elegyengette a hamut a parázson, és ahelyett, hogy visszamászott volna az ágyába, magára tekert egy takarót, és nekivágott az éjszakának. Nem hitte volna, hogy vissza tudna aludni, de abban biztos volt, hogy semmiképp sem szeretne egyedül maradni az álmaival.

Biztosra vette, hogy Siuan alszik, de mikor besurrant a szobájába, és sietve becsukta maga mögött az ajtót, Siuan felemelte a fejét.

– Moiraine? – kérdezte halkan. A kandallóban még meg-meglibbent pár lángocska, és a fényüknél látszott, hogy a lány félrehúzza a takaróját.

Moiraine sietve bemászott Siuan mellé.

– Te is rosszakat álmodtál?

– Igen – lehelte Siuan. – Mit tehetnek, Moiraine? Még ha meg is találják, mit tehetnek?

– Elhozhatják a Toronyba – válaszolta Moiraine, és igyekezett magabiztosabbnak hangzani, mint amilyennek érezte magát. – Itt megvédhetik! – Remélte, hogy megvédhetik. Nem csak a Pirosak akarták volna megszelídíteni vagy megölni, bármit mondtak is a Próféciák. – És taníthatják! – Az Újjászületett Sárkányt tanítani kell! Legalább olyan alaposan ismernie kellene a politikát, mint egy királynőnek, és olyan jól kellene értenie a hadászathoz, mint egy hadvezérnek. És a történelmet is alaposan meg kell tanulnia! Verin sedai szerint az uralkodók legtöbb hibája abból fakadt, hogy nem voltak tisztában a történelemmel, és megismételték mások rég elkövetett hibáit. – Irányíthatják! – Ez lenne a legfontosabb; biztosítani kell, hogy mindig a megfelelő döntést hozza!

– A Torony nem taníthatja meg fókuszálni, Moiraine!

Ez igaz volt. Amit a férfiak csináltak, az... más volt. Olyan más, mint a nők és a férfiak, ahogy Verin mondta valaha. A madár nem taníthatta meg repülni a halat. Egyedül kell túlélnie, hogy megtanul fókuszálni. A Próféciák nem állították, hogy ez sikerülni fog neki, vagy hogy nem őrül meg az Utolsó Csata előtt, csak azt, hogy ott kell lennie a Tarmon Gai'donnál, hogy a győzelemre akárcsak remény legyen, de Moiraine-nek hinnie kellett benne. Hinnie kellett benne!

– Szerinted Tamra is rosszakat álmodik ma éjszaka, Siuan?

Siuan felmordult.

– Az aes sedai-ok nem álmodnak rosszakat!

De ők ketten még nem voltak aes sedai-ok. Egyikük sem tudta lehunyni a szemét egész éjszaka. Moiraine nem tudta, Siuan mit lát, ahogy ott fekszik, és meredten bámulja a mennyezetet – ő egy csecsemőt látott maga előtt, amint a Sárkány-bérc haván sírt, és egy arc nélküli embert, aki villámot szórt. Ezektől a rémálmoktól az sem mentette meg, hogy nem aludt.

Hatodik fejezet

Meglepetések

Hajnaltájban valaki megkaparászta Siuan ajtaját – egy Setsuko nevű, félénk novícia volt, zömök, és még Moiraine-nél is alacsonyabb. Azt a hírt hozta, hogy az Amyrlin Trón minden beavatottat a Nyugati Istállóba rendelt harmadik gongütés előtt, indulásra készen. Setsuko lámpával a kezében állt előttük, és a gyengécske fényben is látszott, hogy irigység csillan halvány szemében. Az arafelli lány már tudta, hogy Toronybeli tartózkodása pár hónapon belül véget ér. Nyíltan beszélt a szökésről, míg csak egy látogatás Merean dolgozószobájában némi bölcsességre vagy legalább hallgatásra nem tanította. Keserű lehetett a tudat, hogy sosem érné el a kendőt, de akkor is itt kellett tartani, míg csak a nővérek meg nem győződtek róla, hogy anélkül is képes fókuszálni, hogy kárt tegyen magában vagy másokban. Ennek ellenére még mindig törhette volna szökésen a fejét. A novíciák időről időre megpróbáltak elszökni, és nagy ritkán egy-egy beavatott is megrémült attól, ami rá várt, de végül mindig elkapták őket, és a visszatérés minden esetben igencsak kellemetlen volt. Sőt, még annál is rosszabb. Mindenki jobban járt, ha elkerülték az ilyen bonyodalmakat.

Moiraine máskor talán még ilyen fáradtan is kipréselt volna magából pár vigasztaló szót. Vagy egy kis figyelmeztetést. Aznap reggel azonban már túl voltak az első gongütésen, és alig egy órájuk lehetett a másodikig. Tudtak volna még enni egy falatot a harmadik előtt, és leértek volna az istállóba is, de épphogy csak. Moiraine ásított egy hatalmasat, még egyszer átölelte Siuant, aztán szorosan maga köré csavarta a takaróját, és kisietett a sötétbe, még mielőtt Setsuko elérte volna a következő ajtót, és kaparászni kezdett. A gyermek ezzel nem juthatott túl sokra. Sheriam úgy aludt, mint akit fejbe vertek.

Fél tucat novícia kopogtatott a beavatottak ajtóin lámpással a kezükben, kísértetiesen néztek ki a sötétben. Nála egy nagyon magas lány várt. Aranyhaja egészen a derekáig ért, és mogorván pukedlizett, mikor Moiraine elküldte. Lisandre elég erős volt ahhoz, hogy elengedjék a beavatottak próbájára, de csak ha ezt a mogorvaságot kinevelték belőle. Idővel sikerülni fog. Ha a Torony hibát talált az egyik tanítványában, azt így vagy úgy, de végül mindig kijavította.

Moiraine sietve megmosakodott és felöltözött, arra is alig volt ideje, hogy gyorsan átdörzsölje a fogát szódával és sóval, és legalább nagyjából kikefélje a haját, de mikor kilépett a lépcsőházba, az oldalán a táskájával a köpeny alatt, a sötétség már szürkeségbe fakult. Siuan már odakinn várta felöltözve, készen, és épp a láthatóan morcos, lángfürtű Sheriammal beszélgetett, míg körülöttük a többi beavatott reggelizni sietett.

– Sheriam azt mondja, hogy az aielek visszavonulnak, Moiraine! – kiáltott oda Siuan izgatottan, és megrántotta a vállán a bőrzsákot. – Azt mondja, hogy már három tengeri mérföldre keletre vannak a folyótól!

Sheriam biccentett, és a többiek után indult, de Moiraine elkapta a köpenye csücskét.

– Biztos vagy benne? – Moiraine kis híján elfintorodott. Ha nem lett volna ilyen fáradt, jobban megválogatja a szavát; az embernek ritkán árultak el bármit is, ha rögtön sértéssel kezdte a kérdezősködést.

Szerencsére a karcsú beavatott nem volt olyan lobbanékony, mint amilyennek vörös haja és ferde metszésű, zöld szeme mutatta. Egyszerűen csak sóhajtott egyet, és vágyakozva nézett a lépcsőházból kivezető ajtóra.

– Először az egyik őrtől hallottam, akinek egy shienari katona mondta, de később megerősítette Serafelle, Ryma és Jennet is. Egy nővér még tévedhet, de ha hárman ugyanazt mondják, akkor biztos lehetsz benne, hogy igazuk van! – Sheriam kellemes esti beszélgetőtárs volt, de még a legegyszerűbb tényeket is kioktatóan tudta előadni. – De most miért vigyorogtok, mint két vadalma? – kérdezte hirtelen.

– Észre sem vettem, hogy vigyorgok! – válaszolta Siuan, és rendezte az arcvonásait. Még mindig mohón nézett körbe, és lábujjhegyre emelkedett, mintha csak szaladni akarna.

– Hát nem elég ok vigyorgásra az, hogy kilovagolhatunk a városból? – kérdezte Moiraine. Most talán meg tudják majd győzni a kíséretüket, hogy a Sárkány-bérchez legközelebb eső táborba menjenek! Nem volt benne biztos, hogy pontosan mikor tette magáévá Siuan elképzelését, de biztos volt benne, hogy ők találják meg elsőnek. Nem tudta, hogyan, de biztosan ők lesznek! Vigyorogni? Táncolni és nevetni lett volna kedve!

– Néha ti ketten rettentő furcsák vagytok ám – mondta Sheriam. – Én járni sem tudok, úgy feltört a nyereg! De ha akartok, nyugodtan beszélgessetek még egy sort itt a hidegben; én a reggelimet akarom! – De amint megfordult, hogy menjen, megállt, és döbbenten sóhajtott egyet.

Merean lépett ki a lépcsőházból a fakuló szürkeségben, indamintás kendőjét a karjára terítette, és a kék rojtok szinte a földet söpörték. A beavatottak döbbenten bámultak rá. A hivatalos alkalmaktól eltekintve a nővérek ritkán vették fel a kendőt a Toronyban. És az, hogy a novíciák főnökasszonya maga jelent meg a beavatottak közt, kendővel a karján, azt jelentette, hogy valaki nagyon nagy bajban van. Vagy hogy valakit a próbára visznek. A nők egy része reménykedve tétovázott egy ideig a folyosón, míg mások olyan sietve távoztak, ahogy csak tudtak. Nyilván a rossz lelkiismeret hajtotta őket. Ennél azért több eszük lehetett volna. Csak azt érték el, hogy Merean egy pillantással felmérte őket, és addig kutat, amíg csak rá nem jön, hogy mitől volt ilyen bűntudatuk. Cairhienben még egy libapásztor is tudta volna, hogy ez lesz a vége! De Merean most nem törődött velük, és ahogy nyugodtan átsiklott a folyosón, a várakozó beavatottak pukedliztek előtte, és láthatóan csalódottan keltek fel.

Sheriam is maradt, és Merean épp előtte, Siuan és Moiraine előtt állt meg. Moiraine szíve hevesen dobogott, és alig tudott egyenletesen lélegezni pukedlizés közben. Alig tudott lélegezni! Lehet, hogy Siuannak igaza volt? No igen, Siuannak igaza volt! Ha Merean azt mondta, hogy egy beavatottat nemsokára elhívnak a próbára, akkor kivétel nélkül egy hónapon belül el is hívták. A Fényre, minden egyes beavatott biztosabban érezhette, hogy készen áll rá, mint épp Moiraine Damodred!

– Elkésel, ha nem sietsz, gyermekem! – vetette oda a Kék nővér élesen Sheriamnak. Ez meglepő volt. Merean sosem szólt valakire élesen, akkor sem, ha épp büntetni készült. Mikor valakit épp a hibáiról oktatott ki, vagy a bőr nadrágszíjjal, netán a korbáccsal, ne adj' Fény, azzal a gyűlölt papuccsal vette kezelésbe, akkor is csak határozott volt a hangja.

Ahogy a lánghajú beavatott elszaladt, a novíciák főnökasszonya Siuanra és Moiraine-re fordíthatta minden figyelmét. Moiraine úgy érezte, hogy a szíve szétfeszíti a bordáit, és kirobban a mellkasából. Még ne! A Fényre, a Fényre, még ne!

– Beszéltem az amyrlinnel, Moiraine, és egyetért velem abban, hogy nyilván sokkot kaptál! A többi beavatottnak nélküled kell boldogulnia ma reggel! – Merean szája megfeszült egy pillanatra, mielőtt az arcát ismét angyali nyugalom öntötte volna el. A hangja azonban még mindig éles maradt. – Mindnyájatokat idebenn tartottam volna, de az emberek készségesebben együttműködnek a Torony beavatottjaival, mint az írnokokkal, még akár a Torony írnokaival is, és a nővérek fellázadnának, ha bárki is felkérné őket erre a munkára! Az Anyának ebben igaza van!

A Fényre! Nyilván veszekedett Tamrával, ha úgy össze van kavarodva, hogy egy beavatottnak is elárulja mindezt! Nem csoda, hogy éles a hangja! Moiraine-t elöntötte a megkönnyebbülés, hogy nem most azonnal fogják elrángatni, hogy próbára tegyék a vállkendőért, de legalább ilyen csalódott volt. Ma elérhették volna a Sárkány-bérc körüli táborokat. Vagy legalábbis az egyiket. Elérhették volna!

– Merean, kérem, én...

A nővér felemelte az egyik ujját. Így figyelmeztette a beavatottakat, hogy ne vitatkozzanak vele, és bármilyen kedves és gyengéd volt általában, sosem figyelmeztette őket még egyszer. Moiraine sietve becsukta a száját.

– Nem kell magadban szomorkodnod – folytatta Merean. Hiába volt nyugodt az arca, ahogy megigazította a vállán a kendőt, látszott, milyen ingerült. – A lányok egy része még mindig nem ír rendesen, tiszta macskakaparás! – Igen, igen, biztos, hogy felkavarta valami! Sosem kritizált meg senkit úgy, hogy az ne lett volna jelen; vagy hogy mások is ott lettek volna. – Az Anya beleegyezett, hogy segíts lemásolni az olvashatatlanabb listákat. Te szépen írsz. Kicsit cirkalmasan, de szépen!

Moiraine kétségbeesetten gondolkozott rajta, hogy mit mondhatna, amit a nővér nem vitának fog fel, de semmi sem jutott az eszébe. Hogyan menekülhet meg ebből a helyzetből?

– Moiraine, ez igazán pompás ötlet! – ragyogott Siuan, és Moiraine döbbenten nézett a barátnőjére. A barátnőjére! De Siuan vidáman árulta tovább. – Egy szemhunyást sem aludt tegnap éjszaka, Merean! Vagy legfeljebb csak egy órácskát! Nem hinném, hogy biztonságos lenne lóhátra engedni! Egy mérföldön belül leesne!

És ezt Siuan mondta!

– Örülök, hogy egyetértesz a döntésemmel, Siuan – válaszolta Merean szárazon. Moiraine fülig vörösödött volna, ha őt szólítja meg ilyen hangnemben, de Siuant keményebb fából faragták, és tágra nyílt tekintettel, ártatlan mosollyal állta, hogy a nővér felvont szemöldökkel mustrálgassa. – És nem szeretném egyedül hagyni sem, úgyhogy te is segíthetsz neki! Te is szépen írsz! – Siuan arcára ráfagyott a mosoly, de a nővér úgy tett, mintha nem is látná. – Gyertek csak, gyertek csak! Más dolgom is van még ma, mint hogy titeket pásztoroljalak!

Úgy siklott előttük, mint egy kövérkés hattyú a folyón, mint egy kövérkés, de igencsak gyors hattyú, és nemsokára már egy aprócska, ablaktalan szobában álltak, nem messze az amyrlin lakosztályától, a folyosó túloldalán. A díszesen faragott íróasztal mögött két karosszék állt, és különféle tollak, jókora tintásüvegek, a tinta szárítására szolgáló, finom homokot tartó tégelyek, és hatalmas papírkötegek halmozódtak rajta, valamint egy csomó teleírt, rendezetlen lap. Moiraine egy akasztóra vetette a köpenyét, a táskáját az asztal lábához tette, és ugyanolyan mogorván meredt a papírhalomra, mint Siuan. Itt legalább kandallójuk volt, és a tűz vidáman lobogott. A szoba meleg volt a folyosóhoz képest. Sokkal melegebb, mint odakinn a hóban lovagolni. És ennyi.

– Ha befejeztétek a reggelit – folytatta Merean –, gyertek vissza, és lássatok neki a munkának! A másolatokat hagyjátok az amyrlin dolgozószobájának az előszobájában.

– A Fényre, Siuan – mondta Moiraine őszinte elkeseredettséggel, mikor a nővér végre kiment –, miért gondoltad, hogy ez jó ötlet?

– Miattad – fintorodon el Siuan kesernyésen –, így sokkal több nevet láthatunk! Talán az összes nevet, ha Tamra megtart minket ebben a munkakörben! Mi lehetünk az elsők, akik tudják, ki az! Nem hinném, hogy két fiúcska is születne a Sárkány-bércen! De azt hittem, csak te leszel az, nem mind a ketten. – Mogorván sóhajtott egyet, aztán hirtelen összevonta a szemöldökét, és Moiraine-re nézett. – De miért szomorkodnál? És miért kellett sokkot kapnod?

Moiraine előző éjszaka nem érezte helyénvalónak, hogy a bánatáról beszéljen, és olyan jelentéktelennek tűnt a három halál ahhoz képest, ami a világra várt, de most már habozás nélkül elmondhatta Siuannak, mi bántja. Mielőtt befejezte volna, Siuan szorosan, nyugtatóan átölelte. Sokkal többet sírtak egymás vállán, mint Mereanén. Moiraine soha nem volt még senkihez sem olyan közel, mint Siuanhoz. És soha, senkit nem szeretett még ennyire.

– Tudod, hogy van hat derék nagybátyám – mondta Siuan halkan –, és egy hetedik, aki belehalt, hogy megmutassa, milyen derék ember! De eddig még nem tudtad, hogy van két másik nagybátyám is, akiket az apám nem engedett be a házába, pedig az egyik a tulajdon testvére volt. Apám még a nevüket sem mondta ki! Utcai rablók, verekedősek, részegesek, és ha elég sört ittak, vagy pálinkát, ha annyit összeloptak, hogy arra is teljen, bárkinek nekimennek, aki ferdén néz rájuk. Általában mind a ketten ugyanazt az egyet ütik, rúgják, vagy csépelik bármivel, ami a kezük ügyébe esik. Egy szép nap felakasztják őket, mert megöltek valakit, ha még egyáltalán életben vannak. Ha így lesz, én nem sírok értük. Van, aki nem érdemli meg, hogy sírjunk miattuk!

Moiraine is átölelte a barátnőjét.

– Mindig tudod, hogy mit kell mondanod! De azért még imádkozom a nagybátyáimért!

– Én is imádkozni fogok azért a két gazfickóért, ha meghalnak! De nem aggasztom magam miattuk, akár élnek, akár nem! Gyere! Menjünk reggelizni! Hosszú napunk lesz, és még csak nem is "szórakoztathatjuk magunkat lovaglással"... – nyilvánvalóan tréfált, de kék szemében a vidámság szikrája sem villant. Igaz, rettenetesen utálta az írnoki munkát. Senki sem szerette.

A beavatottak által leggyakrabban használt ebédlő a Torony legalsó szintjén volt; a hatalmas terem kopár, fehér falai, fehér padlócsempéje komor volt, és a hosszú, fényes asztalok mellett két, vagy szűkösen három nő is elfért az egyszerű padokon. A többi beavatott sietve tömte magába az ételt, néhányan egészen illetlenül habzsoltak. Sheriam le is ette magát zabkásával, és sietve távozott, mondván, hogy épp van még ideje átöltözni. Szinte szaladt. A többiek is siettek. Még Katerine is kis híján futott, menet közben még a zsemle utolját majszolta, és felületesen söprögette le a ruhájáról a morzsákat. Úgy tűnt, hogy mégsem bánja, hogy kimehet a városból. Siuan ráérősen kavargatta a főtt almával dúsított kását, de Moiraine megvárta, hogy befejezze. Időközben szerzett magának még egy csésze jó erős teát, épp csak egy csepp mézzel ízesítve. Végtére is elenyészően kicsi volt rá az esély, hogy a fiúgyermek neve épp az odafenn várakozó listákon van.

Nemsokára már egyedül voltak az asztalok között, és az egyik szakács kijött, hogy csípőre tett kézzel, mogorván nézze őket. Laras kövérkés volt, hosszú, fehér köpenye makulátlanul ragyogott. Még mindig fiatalnak számított, és nem is csak csinos volt, hanem egyenesen gyönyörű, de egy kőbe is lyukat tudott volna fúrni a puszta pillantásával. Egyetlen egy beavatott sem volt olyan ostoba, hogy lekezelően bánjon Larasszal – vagy legfeljebb egyszer követte el ezt a hibát. Még Siuan is meghunyászkodott a tekintete alatt, és sietve bekanalazta a maradék almát. Laras még azelőtt hátrakiáltott a mosogatólányoknak, hogy hozhatják a felmosórongyokat, hogy Siuan és Moiraine az ajtóig ért volna.

Moiraine előre tudta, hogy unalmas és lélekölő munka vár rájuk, és nem is csalódott – bár azért nem volt olyan rémes, mint gondolta volna. Korántsem volt olyan rémes. Először is kiválogatták a saját listáikat a halomból, aztán mellé tették a többi olvasható feljegyzést, és máris csak feleakkora volt a másolásra váró papírköteg. De csak feleakkora. Ha valaki írástudatlanul érkezett a Toronyba, azt már novícia korában megtanították szépen írni, de akinek már érkezésekor csúnya volt az írása, annak gyakran évekbe telt, hogy megtanuljon olvashatóan írni, és volt, akinek ez sosem sikerült. Jó pár nővér írnokok segítségére szorult, ha valami olyasmit akart leírni, amit utána másnak is el kellett tudnia olvasni.

A listák többsége rövidebb volt, mint az övé és Siuané, de még Meilyn magyarázata ellenére is hihetetlennek tűnt, hogy ilyen sokan szültek ilyen rövid idő alatt. És még csak a folyóhoz legközelebb eső táborokat látták! Moiraine észrevette, hogy Siuan sietve átfut minden lapot, mielőtt félretenné. Ő is követte a példáját. Az elenyészően kicsi nem egyenlő a lehetetlennel. Bár minél tovább olvasta a feljegyzéseket, annál inkább elkedvetlenedett.

A bejegyzések egy része döbbenetesen felületes volt. Tar Valon falait látva született? A város falait legalább egy napi járóföldre lehetett látni, még a Sárkány-bérc lábától is! Ez a gyermek ugyan leány volt, teari apa és cairhieni anya gyermeke, de a bejegyzés nem jósolt túl sok jót arra nézve, hogy ez alapján megtalálják majd a fiúgyermeket. És túlságosan is sok hasonlóba botlott. A Fehér Tornyot látva született meg. A Fényre, a Tornyot majdnem olyan messziről lehetett már látni, mint a Sárkány-bércet! Vagy legalábbis igencsak messziről. Más bejegyzések pedig szomorúak voltak. Salia Pomfrey fiút szült, és hazaindult andori szülőfalujába a csata másnapján, azt követően, hogy a férje elesett. Myrelle még egy kis megjegyzést is fűzött hozzá szép kézírásával. A táborbeli nők megpróbálták lebeszélni, de állítólag félig belebolondult a fájdalomba. Vagy talán egészen. A Fény irgalmazzon neki! Könnyfakasztó történet. És tárgyilagosan nézve legalább olyan zavaró, mint a pontatlan bejegyzések. Nem írták fel a faluja nevét, és Andor volt a legnagyobb ország a Világ Gerince és az Aryth-óceán között. Hogyan találják majd meg? Salia gyermeke ugyan nem az Erinin megfelelő partján született, és hat nappal a megjelölt idő előtt, de ha az Újjászületett Sárkány anyja is hozzá hasonló, hogyan találják meg? A lapok telis-tele voltak hasonló nevekkel, bár általában ezek olyan nőkre utaltak, akikről a többiek is csak hallottak, úgyhogy az információ talán máshol bővebben le van jegyezve. Vagy nem. Olyan egyszerűnek tűnt ez a feladat is, mikor Tamra elébük állította!

A Fény irgalmazzon nekünk! gondolta Moiraine. A Fény irgalmazzon a világnak!

Folyamatosan írtak, néha összedugták a fejüket, hogy megpróbáljanak ketten kiigazodni egyik-másik lány kézírásán, amelyik tényleg olyan volt, mint a macskakaparás, aztán egy órát pihentek, lementek az ebédlőbe, és bekanalazták a lencselevest a kenyérrel, majd visszatértek a papírokhoz. Elaida is megjelent, magas nyakú lovaglóruhája még az előző napinál is pirosabb volt. Bevonult a szobába, először Siuan, aztán Moiraine mögött állt meg, a válluk felett leste, hogy hogyan írnak, mintha csak a kézírásukat akarná ellenőrizni. Piros rojtos kendőjét dús indahímzés díszítette. Indák és hosszú tövisek. Azok legalább illettek is hozzá. Semmit nem talált, amibe beleköthetett volna, és olyan hirtelen ki is ment a szobából, mint ahogy érkezett. Moiraine és Siuan egyszerre sóhajtottak fel megkönnyebbülésükben. Ettől eltekintve azonban senki nem zavarta őket. Mikor Moiraine leszórta finom homokkal az utolsó lapot is, és beledobta a két szék közt ásító faládába, már el is érkezett a vacsora ideje. Jó pár fiúcska született előző nap – a Sárkánynak Gitara Jövendőmondása után kellett születnie –, de egyik sem tűnt lehetséges jelöltnek.

Éjszaka nem nagyon tudott aludni, így hát reggel Siuannak nem kellett sokáig biztatnia, hogy visszatérjenek a kis szobába, és ne az istállóba siető, többi beavatotthoz csatlakozzanak. Bár ma nem mindegyik sietett. Úgy tűnt, hogy még a városon kívüli kirándulás öröme is megfakul, ha azzal járt, hogy az ember egész nap egy fapadon ücsörögve neveket írt közben. Moiraine szinte már várta, hogy neveket írjon. Senki sem mondta nekik, hogy ne tegyék! És a többi készülődő nő csapta zajra ébredtek, nem egy novícia keltette őket az amyrlin parancsával, hogy lovagoljanak ki a többiekkel. És mint azt Siuan is sokszor mondta, könnyebb bocsánatot kérni, mint engedélyt. Bár a Torony ritkán bocsátott meg a beavatottaknak.

Az előző napi jegyzetek az asztalon várták őket, ugyanolyan rendezetlen kupacban, mint az első reggel. Miközben Moiraine és Siuan épp az olvasható listákat válogatta ki közülük, két döbbent írnok jelent meg a szobában. Az egyikük erős termetű nő volt, Tar Valon Lángja fehérrel volt ráhímezve sötét ruhája ujjára, szürke haját a tarkóján fogta takaros kontyba; a másik egy fiatal fiú volt, akihez inkább illett volna a páncél, mint az egyszerű, szürke kabát. Gyönyörű, barna szeme volt. És édes mosolya.

– Nem szeretem, ha rám bíznak egy munkát, csak hogy azt vegyem észre, más már nekilátott – mondta a nő élesen. Észrevette a fiú mosolyát, és jegesen rápillantott. A hangja szinte megfagyott. – Ennél pedig több eszed is lehetne, ha meg akarod tartani a helyedet, Martan! Gyere csak velem!

Martan arcáról leolvadt a mosoly. Elvörösödött, és aggódva, zavartan követte a nőt.

Moiraine sokatmondóan nézett Siuanra, de a másik lány nem hagyta abba a munkát.

– Folytasd te is! – mondta. – Ha kellően elfoglaltnak tűnünk... – elcsuklott a hangja. Nem volt miben reménykedniük, ha már írnokokat rendeltek a munkára, de meg kellett próbálniuk.

Alig pár perc múlva már bele is kezdtek a másolásba; Tamra ekkor érkezett. Az Amyrlin Trón ma egyszerű, kék selyemruhát viselt, és maga volt a megtestesült aes sedai nyugalom. Senki sem gondolta volna, hogy a legjobb barátja a szeme láttára halt meg alig egy nappal előbb, vagy hogy annak a nevét kutatja, aki majd megválthatja a világot. Tamra sarkában ott sietett az őszes hajú írnoknő is. Az arcán rosszul ült az önelégült vigyor, akár a sok festék, és a háta mögül az ifjú Martan kimosolygott Siuanra és Moiraine-re. Tényleg el fogja veszíteni az állását, ha nem szokik le erről!

Moiraine azonnal talpra ugrott, és olyan sietősen pukedlizett, hogy még a kezében tartott tollról is elfeledkezett. Azt már érezte, hogy meggörbül, és elfintorodva látta, hogy érme nagyságú foltot hagy hófehér ruháján. Siuan is éppolyan fürge volt, mint ő, de sokkal nyugodtabb. Ő nem felejtette el letenni a tollát, mielőtt meghajolt volna Tamra előtt. Nyugodtnak kell lennem, gondolta Moiraine. Nyugodtnak! De az sem segített sokat, hogy végigfutott magában a nyugtató novíciagyakorlatokon.

Az amyrlin alaposan végigmérte őket, és ha Tamra valakit alaposan végigmért, akkor még a legvastagabb bőrű, legérzéketlenebb ember is úgy érezte, hogy az utolsó hüvelykig megmérettetett. Moiraine épphogy csak meg tudta állni, hogy ne toporogjon idegességében. Ez a tekintet biztos, hogy minden tervüket felfedi! Már ha egyáltalán tervnek lehetett nevezni, amit követtek.

– Úgy terveztem, hogy szabadnapot kapsz, gyermek, hogy olvass vagy tanulj, amit csak kívánsz – mondta Tamra lassan, még mindig méregetve. – Vagy hogy a próbára készülj! – tette hozzá mosolyogva, bár ez a mosoly mit sem enyhített pillantása súlyán. Hosszú szünetet tartott, aztán biccentett egyet magának. – Még mindig fel vagy dúlva a nagybátyáid halála miatt?

– Tegnap éjszaka is rémálmaim voltak, Anyám! – Igaz, de most is csak a hóban síró csecsemőről álmodott, és az arctalan fiatal férfiról, aki újra megtörte a világot, miközben megmentette. Saját maga is meglepődött azon, milyen nyugodt a hangja. Sosem hitte volna, hogy aes sedai választ mer adni az Amyrlin Trónnak!

Tamra ismét biccentett.

– Jól van, ha úgy gondolod, hogy jobb, ha elfoglalod magad, csak folytassátok! És ha egy szép nap legyőz titeket a másolás unalma, csak hagyjatok egy levelet a befejezett munka mellett, és gondoskodom róla, hogy más kerüljön a helyetekre! – Félig elfordult, és egy pillanatra elhallgatott. – A tintát nagyon nehéz kimosni, különösen a fehér gyapjúból! Nem mondom, hogy ne fókuszálj, mikor megteszed; ezt már tanultad! – Ismét elmosolyodott, és maga mellé intette az ősz hajú írnokot. Kifelé terelgette a szobából. – Ne nézzen ilyen sértetten, Wellin asszony! – mondta csitítóan. Bolond lett volna felbosszantani az írnokokat; szándékosan vagy szándéktalanul, de minden apró hibával hatalmas károkat okozhattak – Biztos vagyok benne, hogy számtalan fontosabb dolga akad, mint hogy... – A hangja halk mormolásba fakult, ahogy egyre távolodtak a folyosón.

Moiraine felemelte a szoknyáját, és szemügyre vette a tintafoltot. Ez már jókora pénzérmének számított volna! Normális esetben órákon át dörgölhette volna a kézmaró fehérítőben, óvatosan dörgölgetve, és még akkor sem biztos, hogy ki tudta volna szedni a gyapjúból. – Épp most mondta, hogy az Egyetlen Hatalommal tisztítsam ki a ruhámat! – sóhajtotta hitetlenkedve.

Siuan szemöldöke majdnem a hajáig felszaladt.

– Ne beszélj már bolondságokat! Én is hallottam, mit mondott, és szó sem volt ilyesmiről!

– Azt is meg kell tanulnod hallani, hogy az emberek mit értenek, Siuan, nem csak azt, hogy mit mondanak! – A Házak Játékának alapkövetelménye volt, hogy megértsd, valójában mit akarnak mondani az emberek, és Tamra mosolya, nézése, és gondosan megválogatott szavainál talán csak egy írásos engedély lehetett volna még inkább egyértelmű. Talán.

Moiraine magához ölelte a Hatalmat, óvatosan összefonta a Levegőt, a Vizet és a Tüzet épp így, szépen, és a fonatot a folt fölé helyezte. A beavatottaknak ugyan megtiltották, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével végezzék el a házimunkát, de ez nem jelentette azt, hogy ne tanították volna meg nekik a szükséges fonatokat. A nővéreket semmiféle hasonló tiltás nem kötötte, és az aes sedai-ok gyakran utaztak szobalány nélkül. A fekete folt hirtelen nedvesen csillogni kezdett, összezsugorodott, és közben kiemelkedett a gyapjú felszínéből. Egyre kisebb lett, míg csak aprócska, ébenfekete, száraz tintagyönggyé nem töppedt, és Moiraine kezébe nem hullott.

– Azt hiszem, ezt elteszem emlékbe – mondta, és az asztal szélére tette a fekete gyöngyszemet. Emlékeztetőnek, hogy Siuannak igaza volt. Hogy volt olyan eset, amikor meg lehetett szegni a szabályokat.

– És ha épp benyitott volna egy nővér? – kérdezte Siuan szárazon. – Megmagyaráztad volna neki, hogy mindez a Házak Játékába tartozik?

Moiraine elvörösödött, és elengedte a Forrást.

– Azt mondtam volna... Azt mondtam volna... Muszáj folyamatosan beszélnünk? Legalább annyi név van ma is, mint tegnap volt, és szeretném még a vacsoraidő vége előtt befejezni!

Siuan hangosan felkacagott. Bárki festett bohócnak nézte volna Moiraine-t ezzel a két vöröslő folttal a képén.

Már több mint egy órája írtak, mikor Moiraine elérkezett egy bejegyzéshez, és megállt a tolla. A Sárkány-bércet látva született, mondta, ami még annál is nevetségesebb volt, mint mikor azt írták, hogy a Tornyot látva jött világra. De Willa Mandair fiút szült, a folyó nyugati partján, Gitara Jövendőmondásának a napján! Lassan másolta át a bejegyzést. A végén felemelte a tollat, de nem mártotta bele a tintába, és nem is kereste ki a következő nevet Ellid szúrós betűkkel lekapart listáján. A tintagyöngyre emelte a tekintetét. Beavatott volt, nem nővér. Nemsokára túl lesz a próbán. Bili Mandair talán a folyóparton született, az anyja onnan is láthatta a Sárkány-bércet. De Ellid semmit sem írt arról, hogy a tábor milyen messze volt a hegytől. Vagy milyen közel volt hozzá. Az előző bejegyzések csak annyit mondtak, hogy "Ellisar nagyúr táborában, Tar Valon falain kívül született".

Az előtte heverő fehér papírlap még csak félig volt az átmásolt nevekkel, de Moiraine újabb üres lapot húzott elő, és kiírta Bili Mandair adatait. Igencsak szerény név az Újjászületett Sárkánynak, már ha valóban őt takarta. De valószínűbbnek tűnt, hogy az Újjászületett Sárkány egyszerű szülők, és nem nagyurak gyermeke lesz.

Hirtelen észrevette, hogy Siuan egy aprócska, bőrkötéses könyvbe jegyzetel. Olyan kicsi volt, hogy az övtáskájába is könnyedén belefért. A másik lány közben folyamatosan az ajtót leste.

– Készülnöd kell – mondta.

Moiraine bólintott, és átcsúsztatta Siuannak az egyetlen nevet tartalmazó papírt. Siuan gondosan bemásolta a részleteket kis könyvecskéjébe. Holnap majd Moiraine is hozza a saját füzetét.

Aznap meglehetősen sok olyan névvel találkoztak, ahol csak annyit adtak meg, hogy a "Sárkány-bércet látva" vagy a "Sárkányhegytől látótávolságra született", és ezek egy része az Erinin keleti partján volt. Moiraine tudta, hogy nincs ebben semmi meglepő: a hegy volt a környék legfelismerhetőbb helye. De még csak a második napi listáknál tartottak, és máris kilenc újabb fiúcskával gazdagodott Siuan könyvecskéje. A Fényre, hány nevet szednek még össze, mielőtt véget érne a munka?

De nem ez volt az egyetlen meglepetés. Nem sokkal reggeli után Jarna Malari viharzott be a szobába. Elegáns szürke selyemruhája, halántékánál enyhén őszülő haja csak még parancsolóbbá tette a megjelenését; hosszú, fekete fürtjeibe zafírokat font, és a nyakában is zafírok csillogtak. Vállkendője selyemrojtjai olyan hosszúak voltak, hogy szinte a földet söpörték. Jarna a Szürkék Ülnöke volt. Az Ülnökök ritkán törődtek a beavatottakkal, de Jarna egyenesen Moiraine-re nézett.

– Sétálnál velem egy sort, gyermekem?

A folyosón Jarna egy ideig szótlanul lépkedett, és Moiraine nem bánta, hogy nem vág azonnal a közepébe. A Fényre, mit akarhat tőle egy Ülnök? Ha valami feladata lenne, vagy csak üzenni akart volna vele, azt már megmondta volna. De persze egy beavatott sosem sürgette a nővéreket. És még az amyrlint is inkább sürgette volna, mint az Ülnököket. Az állólámpák lángját meg-megborzoló huzat nem zavarta Jarnát, de Moiraine már-már bánta, hogy nincsen nála köpeny.

– Hallom, hogy felkavart a nagybátyáid halála – mondta végül az Ülnök. – Ez érthető!

Moiraine nyikkant egyet, és remélte, hogy Jarna majd helyeslésnek veszi. Az aes sedai válaszok még úgy-ahogy elfogadhatóak voltak, de nem akart senkinek sem a szemébe hazudni. Ha lehet. Igyekezett nem nyújtózkodni, de a feje búbja így is alig ért a másik nő válláig. Mit akarhatott tőle Jarna?

– Ám tartok tőle, Moiraine, hogy az államügyek nem várják ki, hogy a gyász egészen elcsituljon! Mondd csak, gyermek, szerinted a Damodred-házból ki kapja meg a trónt, most, hogy Laman és az öccsei is meghaltak?

Moiraine megbotlott a saját lábában, és hasra is esett volna, ha Jarna nem kapja el. Az Ülnök politikáról kérdezi? A saját szülőföldjéről, persze, de az Ülnökök jobban ismerték a legtöbb ország politikai helyzetét, mint maguk az uralkodók! Jarna hatalmas, barna szeme nyugodtan és türelmesen nézte. Várta a választ.

– Még nem gondolkoztam el a dolgon, aes sedai – válaszolta Moiraine őszintén. – Azt hiszem, hogy a Naptrón talán egy másik házra száll majd, de nem tudom, melyikre!

– Talán – mormolta Jarna, és félig lehunyt szemmel ízlelgette a szót. – A Damodred-háznak igencsak megromlott a híre, és Laman csak tovább rontott a helyzeten!

Moiraine összevonta a szemöldökét, mielőtt ráébredt volna, mit tesz, aztán sietve rendezte az arcvonásait, és remélte, hogy Jarna nem vette észre a futó fintort. Igaza volt. Az apja volt az egyetlen a nemzedékéből, akinek nem volt sötét a természete, nők és férfiak között egyaránt. Az előző nemzedékek pedig legalább olyan rosszak voltak; némelyik még rosszabb is. A Damodred-ház tettei befeketítették a nevüket. De mégsem szerette ezt másoktól hallani.

– A féltestvéred, Taringail nem örökölheti a trónt, mert Andor királynőjének a férje – folytatta Jarna. – Nevetséges törvény, de nem változtathatja meg, csak ha király lesz, és nem lesz király, hacsak meg nem változtatja. És a nővéreid? Róluk nem gondolnak jókat? Úgy tűnik, hogy a... sötétség... mintha nagyjából megkímélte volna a te nemzedékedet!

– Jókat gondolnak róluk, de nem a trónra – válaszolta Moiraine. – Anvaere-t csak a lovak és a solymászat érdekli! – És senki sem bízna meg a természetében, amely jóval lobbanékonyabb, mint Moiraine valaha is volt; nem hagynák, hogy a Naptrónra üljön. De ezt csak Siuannak árulta volna el. – És ha Innloine nyerné el a koronát, mindenki tudja, hogy az államügyek háttérbe szorulnának a gyermekei mögött! – Leginkább azért, mert a gyermekei között teljesen megfeledkezett az államügyek puszta létéről is. Innloine melegszívű, szerető anya volt, de az igazság szerint nem volt valami okos: ám annál makacsabb. Veszedelmes kombináció egy uralkodóban. – Egyikük trónigényét sem támogatnák, aes sedai, még a Damodred-ház tagjai sem!

Jarna egy hosszú-hosszú pillanatra Moiraine arcába meredt. A lány kényelmetlenül érezte magát, és önkéntelenül is az jutott az eszébe, hogy Meilyn azt mondta, nem tud olvasni a gondolataiban. Nem tehetett mást, a tőle telhető legnagyobb türelemmel és nyíltsággal viszonozta az Ülnök pillantását. És közben lázasan remélte, hogy Meilyn nem kerülte ki valahogy a Hármas Esküt.

– Értem – mondta végül Jarna. – Menj vissza dolgozni, gyermekem!

– Mit akart? – kérdezte Siuan, mikor Moiraine visszaért a szobába.

– Nem vagyok benne biztos – válaszolta a lány lassan, és felvette a tollát. Életében először hazudott Siuannak. Túlságosan is rettegett attól, hogy pontosan tudja, Jarna mit akar.

Mire letették a befejezett másolatokat az amyrlin dolgozótermének előszobájában a faragott rózsafa asztalra, amely pár napja még Gitaráé volt, hat másik Ülnök is megkereste Moiraine-t. Egyesével vonták félre, minden ajahból egy, és mindegyikük szinte ugyanazt kérdezte. A gyönyörű Tsutama Rath éles tekintete láttán Moiraine összerezzent. Az Ülnök nyíltan rákérdezett arra, amit tudni akart.

– Sosem gondolkoztál még rajta – játszadozott közben mintegy mellékesen kendője piros rojtjaival –, hogy te magad légy Cairhien királynője?

Moiraine rémálmaihoz így hát újabb szörnyűség csatlakozott. A hóban fekvő csecsemő és az arctalan fiatalember mellett most már azt is álmodta, hogy a Naptrónon ül, az aes sedai-ok vállkendőjével, és odakinn a csőcselék romba dönti a várost. Már több mint ezer éve nem volt egyetlen aes sedai királynő sem, és az a pár uralkodónő, aki annak előtte bevallotta, hogy a Fehér Torony nővére, mind csúnyán végezte. De ha a Torony Csarnoka ezt akarja, hogyan akadályozhatná meg őket? Csak úgy, ha elmenekül, amint megkapta a kendőt, és nem is tér vissza, míg csak nem rendeződnek Cairhienben az ügyek. Azon az éjjelen alvás helyett egyre csak azért imádkozott, hogy mihamarabb eljusson a próbáig. Már a másnap sem lett volna elég korai. A Fényre, nem volt még felkészülve, de el kellett menekülnie. Valahogy el kellett menekülnie.

Hetedik fejezet

Viszketés

Másnap még több olyan nevet találtak, amelyik megfelelt a követelményeiknek, még többet, mint azt megelőzően; mindegyikben csak az a homályos utalás szerepelt, hogy a Sárkány-bércet látva született a gyermek. Moiraine ráébredt, hogy sem ő, sem Siuan nem fog olyat látni, hogy "a Sárkány-bérc lejtőjén látta meg a napvilágot". A Sárkány Próféciáit sokan ismerték, bár a legtöbben hibásan, különösen az egyszerűbb emberek, de a heggyel való kapcsolat még a legelvadultabb változatokban is benne maradt. Egyetlen egy nő sem akarná bevallani, hogy a fia egy szép nap talán fókuszálni fogja az Egyetlen Hatalmat, és mindazt, ami ezzel együtt jár – hogy a gyermeke, hús a húsából, vér a véréből, őrületre és rettegésre van kárhoztatva. És még ennél is kevésbé vallaná be, hogy ő szülte meg azt, aki talán az Újjászületett Sárkány lesz! Nem tagadhatja le teljesen a Sárkány-bércet, mert az ismerőseinek feltűnne, hogy hazudik, de a "hegyhez közel", és a "látótávolságon belül" kellően biztonságos lehet. Az a gyermek, akit ők keresnek, nyilván szintén egy ilyen féligazság mögött lapul.

Valakinek alaposabb kérdésekkel végig kell majd látogatnia a szóba jöhető nőket; alaposan megfogalmazott, óvatosan feltett kérdésekkel. Gondolatban már ezeket a kérdéseket formálgatta, azt méregette, hogyan lehet anélkül megtudni a pontos információt, hogy túlságosan is sokat elárulna. Ha felkelti az anya gyanakvását, ismét hazudni fog. És alighanem megszökik, amint a kérdező hátat fordít neki. Olyan ez, mintha csak a Daes Dae'mart játszaná, és az egész világ volna a tét. Nem élvezné a dolgot, de hogy tudná megállni, hogy ne ezen járjon az esze?

Reggel Tamra is meglátogatta őket. Hirtelen lépett be, épp, mikor Moiraine visszacsúsztatta a kis könyvecskét a helyére, egy újabb bejegyzett névvel. A lány megijedt, és igyekezett úgy tenni, mintha a mozdulat egy zavart, kissé esetlen pukedli része lett volna. Úgy érezte, egészen jól sikerült álcáznia magát, de visszafojtott lélegzettel várt, amíg az amyrlin alaposan végigmérte. Vajon látta a könyvecskét? Hirtelen egészen gyengének tűnt az az állítás, hogy könnyebb lenne megbocsátást kérni, mint engedélyt. Ha lebuknak, egyikben sem lesz részük. A legnagyobb valószínűség szerint azonnal elküldenék őket egy vidéki tanyára, hogy napkeltétől napnyugtáig robotoljanak. Egyszer sem fókuszálhatnának, és el lennének szakítva a barátaiktól és a tanulmányaiktól egyaránt. A beavatottak és a novíciák számára ez volt a végső büntetés, az utolsó esély, hogy még megtanulják, hogyan kell viselkedniük, mielőtt könyörtelenül kipenderítenék őket a Toronyból. És nem az lett volna benne a legrosszabb, hogy kihólyagosodik a tenyerük, hanem hogy alighanem örökre elszakadnak a fiúgyermek felkutatásától.

– Azt hittem volna, hogy a tegnapi munka jóllakatja az unalomra éhes lelketeket – mondta végül Tamra, és Moiraine fellélegzett. – Különösen a tiédet, Siuan!

Siuan ritkán pirult el, de erre még ő is elvörösödött. Mindenki tudta, hogy gyűlöli az írnoki munkát. Számára a másolás volt a legrettegettebb büntetés.

Moiraine közbeszólt.

– A listák segítenek rendbe szedni a gondolataimat, Anyám! – ha az ember egyszer elkezdett félrevezető válaszokat adni, egy idő után már egyre könnyebben ment, még az Amyrlin Trónnal szemben is.

Az igazság azonban az volt, hogy a rémálmok még mindig eszébe jutottak, mikor a legkevésbé várta volna, és a listamásolás ezen mit sem segített. A hóban síró csecsemő és az arctalan férfi. És ami legalább ilyen rossz volt: a Naptrón. A legszívesebben térden állva könyörgött volna Tamrának, hogy hagyjanak fel ezzel a tervvel, de tudta, hogy semmit sem érne el vele. A Torony útját éppúgy nem lehetett eltéríteni, mint az Idő Kerekéét. Mindkét esetben emberi életekből szőtték a mintát, és a minta maga fontosabb volt, mint bármelyik egyéni szál.

– Jól van, gyermekem! Ameddig a tanulmányaid nem látják kárát! – Tamra felé nyújtott egy összehajtott papírlapot. Zöld pecséttel volt lezárva. – Vidd most ezt el Kerene Nagashinak! A szobájában van! Ne add oda másnak!

Mintha eszébe jutott volna!

Némelyik beavatott panaszkodott – persze csak halkan, és csak a barátainak –, ha fel kellett kapaszkodnia a Torony tetejébe tartó, széles, spirális folyosókon, de Moiraine annak ellenére élvezte az ajahok lakrészébe hívó megbízatást, hogy szinte az épület feléig fel kellett másznia. Sokat megtudhatott másokról az ember, ha látta, hol és hogyan élnek. Ilyen körülmények között még az aes sedai-ok sem figyeltek oda minden áruló jelre. A legtöbbre ugyan igen; de akinek éles volt a hallása és a látása egyaránt, az sok mindent megtudhatott.

Az ajahok lakrészei egyforma nagyok voltak, ugyanannyi szoba volt mindegyikben, és ugyanolyan volt az elrendezésük is, de az apróbb részletek sokban különböztek. A Zöld ajah lakrészének hatalmas, fehér padlócsempéibe életnagyságú kardmintákat véstek, vagy két tucat különféle kardét – volt ott egyélű, kettős élű, ívelt és egyenes penge. A folyosóra nyíló ajtók mindegyikére felfelé mutató kardot faragtak, az Ülnökök szobáján bearanyozták, a többiekén ezüsttel futtatták, vagy színesre lakkozták őket. Az aranyozott állólámpák alját egymásra halmozott alabárdokká mintázták, és a falakon a díszes kárpitok harci jeleneteket ábrázoltak, rohamozó lovasokat, csatákat, híres ütközeteket. A faliszőnyegeket itt-ott ősi nemzetek rég elfeledett lobogói ékesítették, sokuk tépett volt és véres, és mindegyiket az Egyetlen Hatalom fonatai őrizték meg a hosszú évszázadokon át. Egyetlen aes sedai sem indult csatába a Trallok Háborúk óta, de ha eljön az Utolsó Csata, a Csata ajah az élen lovagol majd. Addig pedig az igazságért harcoltak ott, ahol azt gyakorta csak az őrzőik kardjával érhették el, és mást nem is tettek, miközben a Tarmon Gai'donra vártak.

A másik különbség a férfiak számában volt. Persze nem akármilyen férfiak voltak ezek, hanem őrzők. Alacsony, magas, széles és karcsú, sőt, az egyik esetben kifejezetten testes, mégis mind úgy mozgott, mint az oroszlánok és a leopárdok. Idebenn egyikük sem vette fel megkülönböztető köpenyét, de a köpeny amúgy is csak a szájtátiknak szánt dísz volt. A Pirost kivéve minden ajah lakrészében találkozni lehetett őrzőkkel, de a legtöbbjük az őrség barakkjaiban lakott, vagy egyenesen a városban bérelt szobát. A Zöldek őrzői viszont gyakran ugyanabban a lakosztályban éltek, mint a nővérek!

Egy zöld szemű őrző, aki mintha széltében próbálta volna kipótolni, hogy alacsony, végigmérte, miközben elviharzott mellette. Alighanem elszalasztották valami ügyben. Három másik őrző egy csoportban álldogált, de elhallgattak, mikor Moiraine melléjük ért, és csak akkor kezdtek halkan tovább duruzsolni, mikor már messze járt. Az egyikük arafelli módra befont, sötét hajában ezüst csengők csilingeltek, a másiknak tömött, taraboni bajsza volt, a harmadik pedig olyan sötét bőrű volt, hogy vagy Tear, vagy Dél-Altara szülötte lehetett, de a mozdulataik kecsességén kívül még egy dologban hasonlítottak egymásra, a széles fickóra, és minden férfira a környéken. Moiraine egyszer solymászni ment az unokatestvéreivel, és belenézett egy röptetett sas szemébe. Az őrzők tekintete erre emlékeztette. Nem voltak vadak, csak a teljes öntudat sugárzott belőlük, az önismeret, hogy tisztában vannak a képességeikkel, azzal, hogy mennyi erőszakra képesek.

És ezt az erőszakot mégis megfékezték, tulajdon akaratukból, és az aes sedai-hoz fűződő kötésük okán. Itt és most csak a mindennapos életüket látta. Egy nyurga fickó, teljesen kopasz, kivéve shienari kontyát, az egyik fal mellett kuporgott, és egy hegedűt hangolt éppen. Nem is törődött a másik őrző jóindulatú kötözködésével, aki épp azt mondta, hogy úgy hangzik, mintha egy hálóba csavart, nedves macskán játszana. Két másik őrző ingujjban gyakorolt a fakardokkal az egyik széles oldalfolyosón, és az összekötözött falapok nagyokat csattantak mindegyik fürge mozdulat végén.

Rina Halfden, akinek valahogy sikerült szögletes arca és zömök testfelépítése dacára is bájosnak, kecsesnek és elegánsnak tűnnie, széles mosollyal biztatgatta őket.

– Szép támadás, Waylin! Ó, ez nagyon szép volt, Elyas!

Az őrzők a testfelépítésüket tekintve akár ikrek is lehettek volna, bár az egyikük magas volt, és simára borotválta az arcát, míg a másik szőke volt, és rövid szakállt hordott. Elvigyorodtak, és még gyorsabban vívtak. Az ingük átizzadtan tapadt széles vállukra és a hátukra, de mégis frissnek és fáradhatatlannak tűntek.

Az egyik nyitott ajtón át Moiraine egy kerek képű őrzőt látott, amint furulyán játszik valami kellemes dallamot. Jala Bandevin, aki hiába volt egy tenyérnyivel még Moiraine-nél is alacsonyabb, mégiscsak impozáns jelenségnek hatott, épp az egyik új őrzőt próbálta meg egy udvari tánc lépéseire megtanítani. Az őrzőnek újnak kellett lennie, folyamatosan elpirult, és alig húsz éves lehetett; szép, szőke gyermek, de egyetlen férfi sem nyerte el a kötést, ha nem állt rendelkezésére az összes szükséges tudás. Épp csak táncolni nem tudtak. Ezek szerint.

Kerene vörössel, arannyal és feketével lelakkozott kard díszítette ajtaja is tárva-nyitva állt, és vidám zeneszó szűrődött ki mögüle. Moiraine el nem tudta képzelni, mit jelenthet a lakkozás, vagy a színek, és sejtette, hogy nem is tudja meg, hacsak nem a Zöld ajahot választja. Ez persze nem így lesz, de ennek ellenére zavarta, hogy nem tudja. Ha felismert valamit, amit nem értett, a tudatlanság úgy zavarta, mintha a háta közepe viszketett volna, épp ott, ahol már nem érheti el. Nem most jegyezte meg először a kardokat, és jól elraktározta magában az ajahok lakrészein látott többi furcsaság mellé. A viszketés enyhült egy kicsit, de tudta, hogy amint újra meglátja ezeket az ajtókat, visszatér.

Kerene nappalijában is vagy valami csatát, vagy véres vadászatot ábrázolt az összes faliszőnyeg, de nem volt belőlük túl sok – a hely nagy részét vagy egy fél tucat század stílusát magukon viselő könyvespolcok foglalták el. Pár könyv volt rajtuk, egy jókora oroszlán koponyája, egy medve még annál is nagyobb feje, mázas tálak, különös formájú vázák, drágakövekkel és arannyal kivert, meg egyszerű, famarkolatú tőrök, valamint egy törött penge. Egy kettétört fejű kovácskalapács egy repedt fatál mellett hevert. A tálban akkora rubin fénylett, hogy az egy koronába is beleillett volna. Egy jókora aranyozott óra, ami vagy nem sokkal dél, vagy nem sokkal éjfél előtt állhatott meg, egy fekete foltos, acélhátú kesztyű mellett állt. Moiraine biztos volt benne, hogy a folt rászáradt vér. Ez is, és a többi tárgy is jóval több mint száz, a vállkendő oltalmában eltöltött év emléke volt.

A kendő előtti életből kevesebb emlék maradt. Csak egy sor festett miniatúra a hullámmintásra faragott kandallópárkányon, rajta egyszerűen öltözött, méltóságteljes férfi, kövérkés, mosolygós asszony, és öt gyermek, közülük három leány. Kerene családja – már mind réges-rég a sírban nyugodtak, akárcsak az unokaöccseik és unokahúgaik, a gyermekeik, a gyermekeik gyermekei, és még ki tudja, hány nemzedék. Ez volt az aes sedai-ok átka. A család meghalt, és minden, amit ismertél, eltűnt. Csak a Torony maradt. A Fehér Torony mindig megmaradt.

Kerene két őrzője is ott volt az aes sedai mellett a nappaliban. Karile nagydarab volt, aranyszín hajával és szakállával egy oroszlánra emlékeztetett; most egy könyvvel a kezében ült a kandalló előtt, a lábát a díszes sárgaréz kandallórácson nyugtatta, és hosszú szárú pipájából kékes füstpamacsok gomolyogtak a mennyezetre. A csapott vállú, szomorú, barna szemű Stepin inkább tűnt volna írnoknak, mint őrzőnek – most azonban élénk kis dallamot pengetett a tizenkét húros bitternen, és még egy hivatásos zenész is megirigyelte volna fürge ujjait. Egyik férfi sem zavartatta magát egy beavatott érkezte miatt.

Kerene maga egy állványra kifeszített hímzőkeret előtt állt, és épp hímzett. Mindig olyan elképesztő volt egy Zöldet tűvel a kezében látni. Különösen, ha – mint most is – a hímzés színes vadvirágokat ábrázolt. Hogyan illett ez bele a nő falát díszítő halálba és pusztításba? Kerene magas volt, karcsú, és minden porcikájában aes sedai; kortalan arca erős és gyönyörű, szinte már agát fekete szeme a nyugalom két tava. Még idebenn is lovaglóruhában volt, zölddel díszített nadrágszoknyában, és enyhén őszülő, fekete haja még Karile-énál és Stepinénél is rövidebbre volt vágva. Alig ért a válláig. Most vastag fonatban kötötte hátra. Nyilván kevesebb baja volt vele utazás közben, mióta így levágta. Kerene ritkán maradt sokáig a Toronyban, mielőtt újra nekivágott volna a nagyvilágnak. A hímzésbe szúrta a tűt, elvette a levelet, és a hüvelykujjával feltörte a zöld pecsétet. Tamra mindig a címzett nővér ajahjának megfelelő színű viasszal pecsételte le a leveleit. Minden ajahba tartozott, és egyikbe sem.

Bármit írt is Tamra, Kerene gyorsan átfutotta. Az arckifejezése mit sem változott, de még mielőtt befejezte volna az olvasást, Stepin már egy oldalsó kis asztalkára tette a bitternt, és nekiállt begombolni a kabátját. Karile visszatette a könyvet a polcra, kiütögette a parazsat a pipájából a kandallóba, és a pipát magát zsebre tette. Ennyi volt, de láthatóan máris menetkészen vártak. Stepin szomorú tekintete dacára sem tűnt már írnoknak. Mind a ketten leopárdok voltak, csak a parancsot várták, hogy vadásszanak.

– Küld választ, aes sedai? – kérdezte Moiraine.

– Magam viszem, gyermekem! – válaszolta Kerene, és határozott, sietős léptekkel az ajtó felé indult. Selyemszoknyája halkan susogott. – Tamra azonnal látni akar – mondta a két őrzőnek, akik úgy követték, mint a vadászkutyák –, de nem mondta meg, milyen ügyben!

Moiraine megengedett magának egy kurta kis mosolyt. A nővérek éppúgy hajlamosak voltak elfelejteni, hogy a beavatottaknak is van fülük, mint ahogy a szolgákat sem vették észre mindig. Néha az embernek elég volt türelmesen hallgatnia, hogy mindent megtudjon.

Miközben lefelé sietett a huzatos, kanyargós folyosón, azon merengett, amit hallott, és igyekezett kizárni a tudatából a hideget. Siuan egyszer csak futva megjelent mögötte. Nem volt a környéken egy nővér sem, hogy látta volna, de mégis...

– Újabb üzenet – magyarázta Siuan –, Aisha Raveneosnak! Valamit motyogott arról, hogy sürgős, mintha kérdezte volna... Fogadni mernék, hogy szóról-szóra ugyanaz, mint amit te vittél Kerene-nek! Szerinted mit akarhat Tamra egy Zölddel és egy Szürkével?

A Szürkék a tárgyalásokban és az igazságszolgáltatásban tűntek ki, mindenhol ott voltak, ahol a törvénynek nagyobb szava lehetett, mint a kardnak, és Aisha a pletykák szerint a legszigorúbban követte a törvényeket, nem hagyta, hogy bármennyire is eltántorítsák az érzései – sem a szánalom, sem a megvetés. Ebben Kerene-re hasonlított. És mind a ketten hosszú ideje hordták már a vállkendőt, bár ez talán nem volt ezúttal olyan fontos. Moiraine ugyan nem volt olyan ügyes a kirakós játékokkal, mint Siuan, de ez tényleg a Házak Játékára emlékeztette!

Óvatosan körülnézett, még a válla fölött is átpislogott. A folyosón, jóval előttük egy szobalány csippentette le az állólámpák kanócát, ahol túl hosszúra hagyták, és két egyenruhás férfi, egyikük egy létrán állva, a faliszőnyegekkel vacakolt valamit. Egyetlen nővér sem volt látótávolságon belül, de azért lehalkította a hangját.

– Tamra azt akarja... hogy megbízható emberek keressék... a gyermeket! Ó, ez mindent megváltoztat! Tévedtem, Siuan! Neked volt igazad!

– Tévedtél és igazam volt, de miben? És miből gondolod, hogy embereket keres?

Hogy lehet, hogy Siuan olyan ügyes a kirakósokkal, de ebben nem látja meg az összefüggéseket?

– Mi lehetne most sürgetőbb Tamra számára, mint a fiúgyermek, Siuan? – kérdezte türelmesen. – Vagy még titkosabb, olyan titkos, hogy le sem meri írni, miről van szó? Ez a titkolózás viszont arra utal, hogy nem bízik a Pirosakban. Ebben volt igazad. És ami még ennél is rosszabb: szerinted hány nővér tagadná le gondolkodás nélkül, hogy ez a gyermek lenne az, akit megjósoltak? Különösen, ha nem sikerül megtalálni, mielőtt felnő és fókuszálni kezd! Nem, nem, Tamra olyan nővéreket akar használni, akikben megbízhat, és velük kutattatja fel! Én meg abban tévedtem, hogy azt hittem, elhozzák a Toronyba! Ez csak kiszolgáltatná a Pirosak és a többi megbízhatatlan elem számára. Ha Tamra rátalál, jól elrejti. A keresők intézik majd a neveltetését, azok, akikben a legjobban bízik!

Siuan a fejéhez kapta a kezét.

– Azt hiszem, felrobban az agyam – motyogta. – És te mindezt két üzenetből következtetted ki, amikről ráadásul nem is tudjuk, pontosan mit tartalmaztak?

– Tudok valamit, ami benne volt, és valamit, ami nem. Innentől kezdve már csak észre kell venni a mintát, és egymáshoz kell illeszteni a megfelelő részeket, Siuan! Komolyan, ezt neked is könnyedén meg kellene tudni tenned!

– Igen? Ellid adott nekem egy kirakós játékot múlt héten! Azt mondta, ő már megunta, de szerintem csak nem tudta megoldani! Ki akarod próbálni te is?

– Köszönöm, nem! – válaszolta Moiraine udvariasan. És utána gyorsan körülnézett, hogy van-e nővér a közelükben, majd Siuanra öltötte a nyelvét.

Másnap Tamra három újabb üzenetet küldött. Az első Meilyn Arganyának ment, a második Valera Gorovninak, egy dundi kis Barnának, aki mindig mosolygott, és még akkor is mintha lelkesen zsibongott volna, ha történetesen csendben állt, a harmadik pedig Ludice Daneennek, egy csontos Sárgának, akinek hosszú, komor arcát fényes gyöngyökkel díszített, derékig érő taraboni hajfonatok keretezték. Egyikük sem árult el semmit az üzenetből, de mind a hárman már több mint száz éve hordták a vállkendőt, és mind a hármójukról tudni lehetett, hogy mérhetetlenül törvénytisztelők. Moiraine ezt csak megerősítésnek értette, és már Siuan is hinni kezdett neki.

Az öt kevésnek tűnt ahhoz, hogy nekilássanak a fiúgyermek utáni kutatásnak – a megfelelő nevek napról napra több helyet foglaltak el kis könyvecskéikben, és még nem végeztek a listákkal –, de Tamra nem küldött ki több üzenetet. Velük legalábbis nem. Aeldra Najafot emelték Krónikaőri tisztre, Gitara helyébe, és lehet, hogy onnantól ő hozta-vitte az ilyesféle üzeneteket, vagy hogy egy novíciával küldték ki. Moiraine és Siuan egy ideig igyekeztek feltűnés nélkül megfigyelni az amyrlin dolgozószobáját és lakosztályát, és felváltva pislogtak ki az ajtó mögül, de Tamrához igen gyakran érkeztek látogatók. Nem folyamatosan, de igen gyakran. Az Ülnökökkel nem számoltak, minthogy az Ülnökök ritkán hagyták el a várost, amíg a Torony Csarnokában töltöttek be pozíciót, de a többiek közül bárki lehetett kereső. Vagy nem. Moiraine kis híján belepusztult a tehetetlenségbe. A háta közepe viszketett, ott, ahol épp nem érhette el.

Elég hamar feladták azonban a kémkedést is. Először is, láthatóan nem volt semmi értelme. Másodszor pedig ha csak az egyikük másolt, túlságosan is lassan haladtak a listákkal. És Aeldra egyszer rajtakapta Moiraine-t a leselkedésen, mikor épp visszatért az amyrlin dolgozószobájába.

Aeldra csupán abban hasonlított Gitarára, hogy az ő haja is hófehér volt már, de egyenes fürtjeit ugyanolyan rövidre vágva viselte, mint Kerene. Nyurga volt, sovány, rézszínű bőrét kicserzette a nap és a szél, ám ennek ellenére látszott, hogy soha, senki nem tartotta szépnek még fiatalon sem, olyan keskeny volt az álla és éles az orra. Nem hordott más ékszert, csak a nagykígyós gyűrűt, és kék ruháját gyapjúból szőtték. Drága, meleg gyapjúból, de csak gyapjúból, és a szabása is egyszerű volt. A sötétkék stóla a vállán alig kétujjnyi széles volt. Nagyon különbözött Gitarától.

– Mit nézel, gyermekem? – kérdezte gyengéden.

– Csak a nővéreket, amint ki-be járnak az amyrlin dolgozószobájába, aes sedai – válaszolta Moiraine. Az igazat.

Aeldra elmosolyodott.

– A kendőről álmodozol? Talán jobb lenne, ha tanulással és gyakorlással töltenéd az idődet!

– Arra is találunk alkalmat, aes sedai, és ez a munka másképp foglalja le a gondolataimat! – Ez is igaz volt. A fiúgyermek utáni kutatás töltötte ki minden gondolatát, már amikor épp nem jutott az eszébe az, amit a leginkább el akart felejteni.

Aeldra enyhén összeráncolta a homlokát, és Moiraine arcára tette a kezét, mintha csak a lázát akarná megnézni.

– Még mindig gyötörnek a rémálmok? A Barnák közül jó páran nagy ismerői a gyógynövényeknek! Biztos vagyok benne, hogy kevernek neked egy altatóitalt, ha megkéred őket!

– Verin sedai már csinált is. – A főzetnek undorító íze volt, de könnyebben elaludt tőle. Sajnos a rémálmokat nem mulasztotta el. – És most már nem álmodok olyan rosszakat! – néha nem lehetett kibújni a válaszadás alól.

– Akkor jó – mosolyodott el Aeldra újfent, de aztán enyhén feddően megrázta az ujját Moiraine orra alatt. – Ennek ellenére nem illik egy beavatotthoz az, hogy az ajtóban állva álmodozzon, gyermek! Ha még egyszer meglátom, már nem hagyhatom szó nélkül! Megértetted?

– Igen, aes sedai! – Nem kémkednek többet. Moiraine kezdte úgy érezni, hogy sikítani tudna attól az átkozott viszketéstől.

Nyolcadik fejezet

A nyugalom foszlányai

A nővérek által tartott magánóráktól sem menekülhettek meg. No, nem mintha akár Moiraine, akár Siuan akart volna, de az üléssel és írással töltött hosszú órák meglepően kimerítették mindkettőjüket, és ráadásul emiatt csak este, vacsora után értek rá. Azok a beavatottak, akik még mindig minden napkeltekor kilovagoltak a táborokba, szintén csak este értek rá, bár a többségük morgott is miatta – persze csak ha nem volt a környéken egyetlen aes sedai sem, aki meghallotta volna. De mind a ketten eljártak az óráikra, már ha valaki felajánlotta, hogy tart nekik. A nővérek egy része visszautasította őket, és azt mondta, hogy akkor tanít majd megint beavatottakat, ha nem kell a novíciákat tanítaniuk olyasmire, amire amúgy a beavatottak oktatták volna őket. Túlságosan is sok aes sedai volt elégedetlen a helyzettel. A pletykák szerint folyamodványt nyújtottak be az Amyrlin Trónhoz, és kérték, hogy állítsa vissza a rendes állapotokat, de ha így történt is, Tamra nem hallgatta meg őket. A nővérek arca továbbra is nyugodt maradt, de mostanában még a legszelídebbek szeme is szikrát vetett. A novíciák szinte felvinnyogtak ijedtükben, és a beavatottak is igyekeztek óvatosak lenni. A téli fagyban mintha forrongott volna a Torony.

Siuan sosem beszélt a saját tapasztalatairól, de Moiraine hamarosan ráébredt, hogy ő különösen gyilkos pillantásokat kap szinte mindegyik aes sedai-tól, akivel találkozik, és meg is értette őket. A többiekkel ellentétben Siuan és ő taníthatták volna a novíciákat, és kérhették volna a saját magánóráikat valami épelméjű időpontra is. Az a pár nővér, aki hajlandó volt a többieket éjszaka tanítani, mindig túlságosan is elfoglalt volt, ha kettejük közül valaki szeretett volna megbeszélni vele egy órát. Az aes sedai-ok tulajdonképp ugyanolyan kicsinyesek tudtak lenni, mint bárki más, bár ezt egyetlen beavatott sem merte volna hangosan kimondani. Moiraine remélte, hogy ezek az apró ellenségeskedések hamar elfakulnak. A kicsinyes nemszeretemek olykor életre szóló ellenségeskedésekbe fajultak. De mi mást tehetett volna? Alázatosan bocsánatot kért a legdühösebbektől, a megértésükért könyörgött, és reménykedett. Nem adta fel a listákat.

Persze nem mindegyik nővér vonakodott. Kerene leült vele, hogy megvitassák a Sasszárny Artur birodalmáról a történészek számára fennmaradt pár adatocskát; Meilyn Manachesi Willim, az ősi szerző műveiből vizsgáztatta, és azt boncolgatta, hogy Willim művei miféle hatással lehettek a saldaeai filozófus, Shivena Kayenzi munkásságára; Aisha pedig a shienari és az amadiciai jogrend közti különbségekről kérdezte ki jó alaposan. Mostanában már ilyesféle órái voltak. Amit az Egyetlen Hatalomról taníthattak neki, és amit megtanulhatott tőlük – a kettő nem mindig esett egybe –, azt már hónapokkal ezelőtt meg is tanulta. Ha lett volna hozzá elég mersze, megkérdezte volna, hogy miért vannak még mindig a Toronyban. Miért nem indultak neki, hogy felkutassák a listán szereplő neveket? Miért?

És persze közben ő is tudta a választ. Az egyetlen lehetséges választ. Semmi másnak nem lett volna értelme. Nem érzik sürgősnek. Kegyetlenség lenne azonnal elszakítani a gyermeket az anyjától. Talán úgy vélték, hogy még évekig ráérnek, mielőtt megtalálnák, de ez esetben nyilván nem látták a listákat, és nem tudták, hogy gyakran még a falu nevét sem jegyezték fel. Talán meg akarták várni, hogy kész legyen a végleges lista. Moiraine remélte, hogy más keresők is vannak, mert Siuan azt mondta, hogy Valera és Ludice is a Toronyban voltak még.

Nem érzik sürgősnek! Moiraine kis híján szétrobbant, úgy sürgette az ügy! A pletykák szerint a harcok még mindig folytak, bár inkább kisebb csatározásokról volt már csak szó – igaz, némelyiket egész vadnak mondták. Az úgynevezett Szövetség tagjai közül úgy tűnt, senki sem akarta nagyon megszorongatni ezt a veszedelmes ellenfelet, mikor pedig már úgyis visszavonulóban voltak. Ez legalább biztosnak látszott, aes sedai-ok mondták. A pletykák szerint a murandyiak és az altaraiak már össze is csomagoltak, és elindultak délre, hazafelé, és az amadiciaiak és a ghealdaniak is úgy tervezték, hogy hamarosan követik őket. A pletykák szerint valami gond volt a Fertő környékén is, és a határvidékiek nemsokára megindulnak majd északra. Az aes sedai-ok azonban láthatóan nem törődtek a pletykákkal. Moiraine megpróbált mesékkel példálózni, de...

– A pletyka irracionális, és itt nincs helye, gyermekem – mondta Meilyn határozottan, bár a tekintete továbbra is nyugodt volt, ahogy Moiraine-re nézett az ujjhegyein egyensúlyozott teáscsésze pereme fölött. – Most pedig. Mikor Shivena azt mondta, hogy az élet csak illúzió, vajon Willim hatására gondolta így, vagy a saját következtetéseiből vonta le?

– Ha pletykákról akarsz beszélni, intézd úgy, hogy Sasszárnyról szóljanak! – szólt rá Kerene élesen. Mindig az egyik tőrével játszadozott tanítás közben, és azzal mutogatott mindenre. Ma egy szegény ember övkése volt a kezében, a famarkolat meg volt vetemedve, és csúnyán végigrepedt. – A Fény látja, de amit róla tudunk, annak a fele csak pletyka!

Aisha felsóhajtott, és rábökött vaskos ujjával, lágy, barna szeme hirtelen élesen villogott. Egyszerű, csúnya arcával akár tanyasi gazdasszony is lehetett volna, de mindig vagyonokat érő ékszer csilingelt rajta, hatalmas opál fülbevalók, hosszú smaragd és rubin nyakláncok, bár az ujján csak a nagykígyós gyűrűt hordta.

– Ha nem tudsz a szóban forgó kérdésre összpontosítani, talán ideje lenne elmenned és megkeresned Mereant. Ugye? Magam is úgy véltem, hogy ezt fogod mondani!

Nem, egyszerűen lehetetlen volt megértetni velük, hogy milyen sürgős lenne már most elindulniuk! És Moiraine innentől kezdve csak várhatott. És gyakorolhatta, hogy nem csikorgatja a fogát. A Fényre, hadd essen túl a próbán minél hamarabb! Ha már a vállán lesz a kendő, úgy hagyja maga mögött a Tornyot, mint egy kilőtt nyílvessző, bár persze csak ha már megvan az összes neve. Ó, ez az egész olyan szörnyen bonyolult volt!

A beavatottak lakrésze szinte a szokásosnál is jobban forrongott a pletykáktól, de ezúttal nem arról szóltak, hogy ki veszett össze a másikkal, vagy melyik Zöldről derült ki, hogy botrányosan viselkedik az őrzőjével. Ezúttal a Torony őreitől szedték a híreket, a katonáktól, a táborokban lakó férfiaktól és nőktől, és a harcokról szóltak, arról, hogy hogyan haltak hősi halált egyesek, és hogyan élték túl hőstetteiket mások. A túlélőkről különösen sokat beszéltek, hiszen az effajta férfiak alighanem rendelkeztek egy jó őrző minden képességével, és a beavatottak közül csak azt a pár nőt nem érdekelte ez a téma, aki már tudta, hogy Piros lesz, és nem köt meg őrzőket. Azt is mesélték, hogy a táborok lassan felbomlanak, bár senki sem tudta, hogy keletre indulnak-e, a hadsereg után, vagy végre hazatérnek. Arról is beszámoltak, hogy kisebb fegyveres csoportok hátramaradtak, hogy biztosítsák, hogy minden, a Torony jutalmát kiérdemelt nő nevét felírják. Így legalább csökkent az esélye annak, hogy az egyetlen nő, akit igazán kerestek, kicsúszhatott volna a kezük közül, de ha már beírták a nevét, ha már elment, vajon azok közé tartozik, akit könnyen meg tudnának találni? Moiraine sikítani tudott volna tehetetlen dühében.

Ellid Abareim egy aes sedai-tól hallott valamit, és ragaszkodott hozzá, hogy ez nem pletyka.

– Hallottam, ahogy Adelorna Shemaennek meséli – mondta Ellid mosolyogva. Ellid mindig mosolygott, ha meglátta magát egy tükörben, és mindig úgy nézett ki, mintha tükörbe nézne, ha mosolygott. A lépcsőházban felszálló, jeges esti szél belekapott tökéletes arcocskáját keretező, hullámos arany fürtjeibe. A szeme úgy csillogott, mintha hatalmas zafírból metszették volna, a bőre édes tejszínfényű volt. Moiraine is csak egyetlen hibát látott a lány külsejében: mintha túl nagyok lettek volna a keblei. És magas volt, majdnem olyan magas, mint egy férfi. A férfiak rámosolyogtak Ellidre, vagy kiguvadt szemmel bámulták. A novíciák teljesen beleszerettek, és a beavatottak közül is számos bolond irigyelte. – Adelorna azt mondta, hogy Gitarának volt olyan Jövendőmondása, mely szerint a Tarmon Gai'don még a most élő nővérek életében elkövetkezik! Alig tudom kivárni! Tudjátok, hogy a Zöldhöz fogok csatlakozni! – Ezt már minden beavatott tudta. – Hat őrzőm lesz, mikor az Utolsó Csatába lovagolok! – Ezt is minden beavatott tudta; Ellid mindig, mindenkinek csak azt mesélte, miket tervez. És szinte mindig meg is tette. Ez igazán olyan igazságtalan volt!

– Nahát – mondta Moiraine halkan, mikor Ellid végre csatlakozott a többiekhez, akik épp vacsorára rohantak –, Gitarának több Jövendőmondása is volt! Legalább még egy; és ha még egy volt, talán még több is!

Siuan összeráncolta a homlokát.

– Azt már így is tudjuk, hogy az Utolsó Csata közeleg. – Elhallgatott, megvárta, hogy Katerine és Sarene elmenjenek mellettük. Arról beszéltek nagy fáradtan, hogy túlságosan kimerültek ahhoz, hogy vacsorázzanak. Amint hallótávolságon kívülre értek, máris folytatta. – Mit számít hát, ha Gitarának akár egy tucat, akár több száz Jövendőmondása is volt ezen kívül?

– Siuan, te sosem gondolkoztál még el azon, hogy Tamra miért volt olyan biztos abban, hogy a jelenről beszél, hogy a kisfiú valóban most születik meg? Én úgy vélem, hogy legalább még egy másik Jövendőmondás erre utalt! Valami, amit ha hozzáadunk ahhoz, amit magunk is hallottunk, meggyőzte Tamrát arról, hogy itt az idő! – most Moiraine ráncolta össze a szemöldökét elgondolkozva. – Te tudod, hogy Gitaránál hogy ment a Jövendőmondás? – Ez a Képesség minden nőnél máshogy jelentkezett, azt is beleértve, hogy hogyan adtak hangok a Jövendőmondásnak. – A hangja alapján lehet, hogy épp abban a pillanatban született meg a fiúgyermek! Talán ez a sokk ölte meg!

– A Kerék sző, a Minta jő – mondta Siuan mogorván, aztán megrázta magát. – A Fényre! Menjünk már enni! Utána még gyakorolnod is kell!

A gyakorlást sem hagyták abba, bár csak éjszakánként volt rá idejük, és Myrelle is tovább segített nekik, már persze olyankor, ha épp nem volt túl fáradt hozzá, és nem feküdt le vacsora után azon nyomban. Vagy néha még előtte. A legtöbb beavatott vagy ezt tette, vagy azt, és a folyosók csendesek és kihaltak voltak már jóval lámpaoltás előtt is. Moiraine-nek igazán rosszul ment a gyakorlás, különösen az elején. Első este Elaida is benyitott a szobájukba, miközben épp Siuan és Myrelle kínozta a virágmintás szőnyegen. Úgy megrakták a tüzet, ahogy csak az aprócska kandallóban tudták, de még így is épphogy csak enyhített a fagyon. Viszont legalább nem ülte meg a dér a szobát.

– Örülök, hogy nem kerülitek a gyakorlást azzal az olcsó kifogással, hogy dolgoztok – mondta a Piros nővér. A hangja alapján megdöbbent, hogy így van, és őszinte megvetéssel ejtette ki, hogy "dolgoztok". A ruhája most is színtiszta piros volt, és úgy viselte rojtos vállkendőjét, mintha hivatalos ügyben járna. A Moiraine-nel szemközti sarokba libbent, és keresztbe fonta a karját. – Folytassátok! Látni kívánom! – Nem tehettek mást, engedelmeskedniük kellett.

Myrelle-t és Siuant alighanem Elaida jelenléte sarkallta, mert még sosem zavarták ilyen elszántan Moiraine-t. Folyamatosan csapkodták, csipkedték, a lehető legrosszabbkor nagy sivításokat vagy csattanásokat varázsoltak a füle mellé, és odasuhintottak a lábára, mintha csak láthatatlan korbácsok lettek volna náluk. Moiraine igyekezett nem ránézni Elaidára, de a nővér olyan helyen állt, ahol mindenképp látnia kellett. Elaida ítélkező pillantása idegesítette, de meg is ihlette. Vagy jobban mondva hajtotta. Összeszedte magát, és teljes erejéből összpontosított. Hatvanegy fonatot sikerült befejeznie, mielőtt a hatvankettedik, a Föld, Levegő, Víz és Szellem kusza hálójába omlott, és nyálkásan befonta a bőrét, míg csak el nem engedte. Nem volt valami kiemelkedő teljesítmény, de nem volt olyan rossz sem. Többször is közel járt már hozzá, hogy mind a száz fonatot megcsinálja, de tulajdonképp még csak kétszer sikerült neki, és ebből egyszer nagyon kicsin múlott, hogy nem rontotta el.

– Szánalmas – mondta Elaida jéghidegen. – Így sosem mész át! És azt akarom, hogy átmenj, gyermekem! Át fogsz menni, vagy lenyúzom a bőrödet, és a puszta csontjaid táncolnak nekem, mielőtt kidobnak a Toronyból! Ti ketten pedig szánalmas barátok vagytok, ha így segítetek neki! Mi tudtuk, hogyan kell gyakorolni, mikor beavatottak voltunk! – Átküldte Siuant és Myrelle-t abba a sarokba, ahol eddig ő állt, ő maga pedig leült az asztal mellé. – Megmutatom nektek, hogyan kell ezt rendesen csinálni! Elölről, gyermek!

Moiraine megnyalta a szája szélét, és hátat fordított. Myrelle bátorítóan rámosolygott, és Siuan is magabiztosan biccentett, de látta, hogy mennyire aggódnak. Mire készül Elaida? Elkezdte. Amint magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, fénycsíkok száguldottak át előtte, és fehér és ezüst pettyek táncoltak a szeme előtt. Óriási robajok és fülsiketítő sivítások keltek, már a füle is csengett tőlük. Iszonyatos ütések csaptak rajta végig, mintha csak ostorral vagy bottal verték volna. És mindez folyamatos volt, folyamatos, szinte nem is enyhült, amíg be nem fejezte a fonatot, és akkor is rövidke szünet után újrakezdődött az egész.

Elaida közben végig hideg, tényszerű hangon leckéztette.

– Gyorsabban, gyermek! Gyorsabban kell fonnod! A fonatnak szinte kész állapotban kell megjelennie! Gyorsabban! Gyorsabban!

Moiraine alig tudta megőrizni az önuralmát, és csak a tizenkettedik fonatig ért el, mikor teljesen megtört az összpontosítása. A fonat nem csak összeomlott, de még a saidart is teljesen elveszítette. Nagyokat pislogott, hátha így eltűnnek a táncoló fényfoltok. És hátha akkor nem sírja el magát. A bokájától a válláig sajgott minden tagja, a zúzódások tompán fájtak, a horzsolások élesen lüktettek, ahogy a beléjük csöpögő izzadtság csípte. A füle folyamatosan csengett.

– Köszönjük, aes sedai! – mondta Siuan sietve. – Most már látjuk, mit kell tennünk.

Myrelle ökölbe szorított kézzel markolta a szoknyáját. Az arca szürke volt, a szeme iszonyodva nyílt el.

– Újra! – mondta Elaida. Moiraine-nek minden erejére szüksége volt, hogy ismét hátat tudjon fordítani neki.

Az egész csak annyiban különbözött az előzőektől, hogy most alig kilenc fonatig jutott.

– Újra! – utasította Elaida.

Harmadszorra csak hat fonatot fejezett be, és negyedszerre csak hármat. Az arcán végigcsorgott a verejték. Egy idő után a villogó fények és az éles sivítások már szinte nem is zavarták. Csak a szüntelen verés számított. Csak a végeérhetetlen verés, a végeláthatatlan fájdalom. Ötödszörre már az első ütéssorozat alatt sírva térdre rogyott. Az ütések azonnal abbamaradtak, de Moiraine átölelte magát, és úgy zokogott, mintha soha többé nem tudná abbahagyni. Ó, a Fényre, így még sosem fájt! Így még sosem!

Azt sem vette észre, hogy Siuan mellé térdelt, csak mikor a másik nő gyöngéden megszólította.

– Fel tudsz állni, Moiraine?

Felemelte az arcát a szőnyegről, és felbámult Siuan aggodalmas arcába. Nem hitte volna, hogy képes ekkora erőfeszítésre, de valahogy csak leküzdötte a sírást, aztán bólintott, és nagy nehezen elkezdett feltápászkodni a szőnyegről. Megkínzott izmai nem akartak engedelmeskedni neki. Minden mozdulat hozzádörzsölte az alsóneműjét verejték csípte sebeihez, és eleven, égő fájdalomba öltöztette tetőtől talpig.

– Túléli – vetette oda Elaida szárazon – Ha éjszaka fáj neki egy kicsit, csak jobban megtanulja, mi a dolga! Gyorsnak kell lennetek! Reggel majd visszajövök, és meggyógyítom! És téged is, Siuan! Tedd ágyba, és kezdd el!

Siuan elsápadt, de ha egy aes sedai valamit megparancsolt...

Moiraine látni sem akarta, de Siuan is kénytelen volt végignézni, hogy ő hogyan szenved, így hát puszta akaraterővel nyitva tartotta a szemét. A legszívesebben újra sírni kezdett volna. Ha együtt gyakoroltak, Siuannak gyakran sikerült minden egyes fonatot befejeznie, bármit tett is Moiraine. És sosem hibázott a száz fonat kétharmadánál hamarabb. Ma azonban, Elaida szigorú tanítása alatt csak húszat csinált meg elsőre. Másodjára tizenhetet, és harmadjára tizennégyet. Az arcából minden szín kifutott, és olajosan csillogott rajta az izzadtság. Szabálytalanul, zihálva lélegzett. De nem ejtett egyetlen egy könnyet sem. Mikor elrontotta a fonatot, nem pihent meg egy pillanatra sem, hanem azonnal elölről kezdte. Negyedszerre tizenkét fonatot csinált meg. És ötödszörre is tizenkettőt, és hatodszorra is. Elszántan nekiállt újra a fonatoknak.

– Ma este ennyi elég is lesz – mondta Elaida. A hangjában a szánalom árnyéka sem csendült. Siuan lassan, fájdalmasan fordult meg, és kihunyt körülötte a saidar fénye. Az arca tökéletesen kifejezéstelen volt. Elaida nyugodtan folytatta, és megigazította közben a vállán a kendőt. – Még ha be is fejezted volna, ilyen állapotban elbuktál volna a vizsgán! Nincs egy szemernyi nyugalom sem benned! – Először Siuant méregette, aztán szigorúan Moiraine-re meredt. – Ne feledjétek, nyugodtnak kell lennetek a próbán! És gyorsnak! Ha lassúak vagytok, éppolyan biztosan elbuktok, mintha eluralkodik rajtatok a pánik vagy a félsz! Holnap este majd megnézzük, hogy nem tudjátok-e ennél jobban!

Siuan megvárta, hogy az ajtó becsukódjon az aes sedai mögött, aztán hátravetette a fejét.

– Ó, a Fényre! – kiáltotta, és hatalmas puffanással térdre rogyott. Eddig visszafojtott könnyei egyszerre kirobbantak belőle.

Moiraine kiugrott az ágyból. Jobban mondva csak megpróbált kiugrani, valójában azonban szánalmasan bicegett, így hát Myrelle ért elsőnek Siuanhoz. Aztán már mind a hárman egymás mellett térdeltek, átölelték egymást, és együtt sírtak – Myrelle éppolyan vadul, mint Moiraine vagy Siuan.

Myrelle végül aztán eltolta őket magától, és szipogva, az ujjával letörölte az arcáról a könnyeket.

– Várjatok meg! – mondta, mintha olyan állapotban lettek volna, hogy bárhová is elmehetnek, és kiszökkent a szobából. Nemsokára visszatért egy kétökölnyi, vörös mázas köcsöggel, valamint Sheriammal és Elliddel, hogy segítsenek neki levetkőztetni Siuant és Moiraine-t, és bekenhessék őket a köcsögben tartott gyógykenőccsel.

– Ez nem helyes! – mondta Ellid harciasan, mikor már mind a ketten anyaszült meztelenül feküdtek, ő épp a köcsögöt próbálta kinyitni, és már túl voltak a sebeik és zúzódásaik kiváltotta döbbent tátogáson. Sheriam és Myrelle egyetértően bólintottak. – A törvény megtiltja, hogy az Egyetlen Hatalommal fenyítsék meg a Torony beavatottjait!

– Igen? – mordult fel Siuan. – És hányszor csavarta meg a füled a Hatalommal egy nővér, vagy hányszor kaptál a fenekedre? – fájdalmas kis nyögés szökkent ki a torkán. – És azért nem kell egészen a csontig bedörzsölnöd azt az izét, ugye?

– Jaj, ne haragudj! – mondta Ellid békítően. – Igyekszem majd óvatosabb lenni. – A hiúság komoly hiba volt, de talán ez volt az egyetlen igazi hibája. Az egyetlen hibája. De olyan nehéz volt őszintén kedvelni Ellidet... – Ezt jelentenetek kellene! Mind elmennénk veletek Mereanhoz!

– Nem – lehelte Moiraine rekedten. Hatás közben a gyógykenőcs tulajdonképp még az izzadságnál is jobban csípte a sebeit. De utána jobb lett. Egy kicsivel jobb lett. – Azt hiszem, Elaida csak segíteni akar! Azt mondta, azt szeretné, ha átmennénk!

Siuan úgy nézett rá, mintha szárnya nőtt volna.

– Nem emlékszem rá, hogy bármi ilyesmit mondott volna! Én a magam részéről azt hiszem, hogy azt akarja ezzel elérni, hogy elbukjunk!

– És különben is – tette hozzá Moiraine –, ki hallott már olyat, hogy...? Ó! Jaj! – Sheriam bocsánatkérően motyogott, de a gyógykenőcs attól még csípett. – Ki hallott már olyat, hogy egy beavatott panaszkodott, és utána nem fizettették meg vele az árát?

Erre hárman is biccentettek. Nem túl elégedetten, de mégis csak biccentettek. A panaszkodó novíciáknak gyengéden, de határozottan elmagyarázták, hogy miért úgy vannak a dolgok, ahogy. A beavatottaktól elvárták, hogy ennél már jobban tudják, hol a helyük. Éppúgy meg kellett tanulniuk eltűrni mindent, mint ahogy meg kellett tanulniuk az Egyetlen Hatalommal bánni, vagy a történelemben eligazodni.

– Talán mégis úgy dönt, hogy békén hagy titeket – mondta Sheriam, de a hangjában nem csengett őszinte meggyőződés.

Mikor végül elmentek, Myrelle otthagyta nekik a gyógykenőcsöt. Csak Verin ocsmány ízű altatójától tudtak végre elaludni, összebújtak a takaró alatt Moiraine keskeny ágyacskáján, és a kenőcsös tégely látványa éppúgy megnehezítette az álmukat, mint a zúzódások és horzsolásaik.

Elaida állta a szavát, már napkelte előtt megjelent, hogy mind a kettőjüket meggyógyítsa. Nem felajánlotta, hogy segít nekik, hanem egyszerűen csak használta rajtuk a fonatot – a kezébe vette a fejüket, és kérés nélkül megszőtte a Gyógyítást. Mikor Moiraine-t megérintette a Szellem, Levegő és Víz bonyolult szövete, önkéntelenül is felnyögött és összerándult. Egy pillanatra úgy érezte, mintha jeges vízbe merítették volna, de mikor a fonat eltűnt, vele együtt eltűntek a besárgult zúzódások is. Sajnos azonban Elaida még aznap este gondoskodott az utánpótlásukról, és az azt követő este szintén gyakoroltatta őket. Moiraine hét kísérletet is kiállt, aztán meg tízet, mielőtt lebírták volna a könnyei és a fájdalom. Siuan második este tíz kísérletet kibírt, harmadik este pedig tizenkettőt. És Siuan sosem sírt, amíg Elaida el nem ment. Egy árva könnycseppet sem ejtett.

Sheriam, Ellid és Myrelle nyilván figyelték, mi történik, mert minden este megjelentek, miután Elaida elment, és megvigasztalták, levetkőztették, no meg gyógyító kenőccsel alaposan bekenték őket. Ellid próbálta vidám történetekkel oldani a feszültséget, de senki sem nevetett. Moiraine már azon gondolkozott, hogy elég lesz-e a köcsögben a kenőcs. Vajon rosszul hallott? Lehet, hogy Siuannak volt igaza, és Elaida azt akarta, hogy elbukjanak? A gyomra jeges görcsbe rándult a rettenettől, és ezt a hidegséget semmi sem oldhatta fel. Attól félt, hogy legközelebb könyörögni fog Elaidának, hogy hagyja abba. De Elaida nem hagyná abba akkor sem: ebben egészen biztos volt, és a legszívesebben elsírta volna magát a puszta gondolatra.

Elaida harmadik esti látogatása után azonban Merean ébresztette őket Siuan ágyában, és ő ajánlotta fel a Gyógyítást.

– Nem zaklat titeket többé ilyen módon – mondta az anyáskodó aes sedai, amint eltűntek a zúzódásaik.

– De hogyan jött rá? – kérdezte Moiraine, és sietve magára kapta az alsóneműjét. Verin ocsmány kotyvalékától úgy aludtak, mint akit fejbe vertek, és hagyták leégni a tüzet az éjszaka. A szobában hideg volt, bár nem olyan rettenetesen fagyos hideg, mint pár nappal korábban. A padló azonban nem volt sokkal melegebb. Lekapta a harisnyáit, melyeket a szék hátára terített még az este.

– Megvannak a magam útjai, amint azt ti is tudjátok – válaszolta Merean titokzatosan. Moiraine Myrelle-re, Ellidre vagy Sheriamra gyanakodott, netán mind a hármukra, de Merean ízig-vérig aes sedai volt. Semmi pénzért nem válaszolt volna meg egy kérdést nyíltan, ha a titokzatosság éppúgy megfelelt. Vagy talán még jobban is megfelelt. – Mindenesetre kis híján összeszedett magának egy kis vezeklést, és felhívtam rá a figyelmét, hogy ebben az esetben a Hús Megszégyenítését kérném az Amyrlin Tróntól. És eszébe idéztem azt is, hogy ilyenkor az aes sedai-okkal sokkal keményebben vagyok kénytelen bánni, mint a novíciákkal vagy a beavatottakkal. Meggyőztem.

– Miért ne kellene vezekelnie azért, amit velünk tett? – kérdezte Siuan, és hátracsavarta a karját, hogy be tudja gombolni a ruháját.

A novíciák főnökasszonya felvonta a szemöldökét a hangnem hallatán, mert Siuan hangja igencsak követelő volt. De talán úgy érezte, hogy joguk van egy kis engedékenységre Elaida után.

– Ha arra használta volna a saidart, hogy megbüntessen vagy kényszerítsen titeket, gondoskodtam volna róla, hogy nyilvánosság előtt vesszőzzék meg, de így nem követett el semmi olyasmit, amivel megszegte volna a törvényt. – Merean szeme hirtelen felcsillant, és a szája aprócska mosolyra húzódott. – Talán nem kellene nektek elmondanom, de mégis megteszem! Azért büntették volna meg, mert segített nektek csalni a próbán! Csak az mentette meg, hogy tulajdonképp ez nem csalás volt. Bízom benne, hogy olyan szellemben fogadjátok az ajándékát, amilyenben adta! Végül is megszégyenüléssel fizetett érte, mikor számon kértem rajta, amit tett!

– Higgye el, aes sedai, ugyanabban a szellemben fogadom – válaszolta Siuan. Egyértelmű volt, mire gondol. Merean sóhajtott egyet, és megrázta a fejét, de nem mondott semmi mást.

A jeges görcs épp csak feloldódott Moiraine gyomrában, mikor megtudta, hogy Elaida nem gyakoroltatja őket többé, ám most hirtelen kétszer olyan erősen összeszorította a belsejét. Kis híján segített nekik csalni? Vajon valóban a kendőért való próbából adott ízelítőt? A Fényre, ha a próbán egész végig verni fogják...! Ó a Fényre, hogyan mehetne át úgy rajta? De bármiből állt is a próba, minden nő végigment rajta, aki csak megkapta a kendőt, és mindegyikük ki is bírta! Neki is sikerülni fog! Nem tudta, hogy hogyan, de sikerülni fog! Mondta Myrelle-nek és Siuannak, hogy legyenek vele keményebbek, és bár néha megríkatták, nem voltak hajlandóak úgy bánni vele, ahogy Elaida tette. Ennek ellenére egyszer sem sikerült megcsinálnia mind a száz fonatot. A jeges görcs kicsit jobban belemart minden áldott reggel.

Két napig nem is látták Elaidát, aztán a harmadik nap, mikor épp ebédelni mentek, találkoztak vele. A Piros nővér megállt a magas állólámpa mellett, amint meglátta őket, és egy szót sem szólt, ahogy pukedliztek előtte. Még akkor is csendben volt, mikor utánuk fordult, hogy a tekintetével kövesse őket. Az arca nyugodt volt és békés, de a tekintete lángolt. A puszta pillantásának ki kellett volna égetnie gyapjúruhájukat.

Moiraine-nek elnehezült a szíve. Elaida nyilván azt hitte, hogy ők maguk mentek Mereanhoz árulkodni. És Merean szerint "megszégyenüléssel fizetett". Moiraine-nek jó pár dolog eszébe jutott, amiért a büntetéssel való fenyegetés eltántoríthatta Elaidát, és ezek mindegyike mérhetetlenül megszégyenítette volna a gőgös nővért. A kérdés már csak az, hogy Merean meddig feszítette a húrt? Alighanem ameddig csak tudta; mindig úgy beszélt a novíciákról és a beavatottakról, mintha az övéi lettek volna. Ó, ez nem csak olyan kis ellenségeskedés volt, ami idővel elfajulhat! Elaida szemében érett, megfontolt gyűlölet égett. Életre szóló ellenséget szereztek maguknak.

Mikor elmondta Siuannak, mire jutott, a magasabb nő csak elégedetlenül morgott egyet.

– Na és, sosem akartam a barátja lenni! Jól jegyezd meg, ha megkaptam a kendőt, utána elég csak egyszer megpróbálnia bántani, és megfizetek neki mindenért!

– No de Siuan! – nevetett fel Moiraine. – Az aes sedai-ok nem esnek neki egymásnak!

Ám a barátnőjét nem tudta eltéríteni ezzel sem.

Egy héttel azután, hogy Gitara Jövendőmondása elhangzott, hirtelen felmelegedett az idő is. A nap úgy emelkedett fel a felhőtlen égre, mintha csak hűvös tavaszi reggel lenne, és még napszállta előtt szinte mindenütt elolvadt a hó. A Sárkány-bércen egyetlen hópihe sem maradt, legfeljebb csak a csúcsán. A hegy körül mindig melegebb volt a föld, és először mindig ott olvadt el a hó. Ez megszabta a határt. A fiúnak a két esemény közt eltelt tíz napban kellett születnie. Két nappal később drámaian kezdett visszaesni a lehetséges jelöltek száma a listákon, és egy héttel később már öt nap is eltelt anélkül, hogy újabb nevet kellett volna beírniuk kis könyvecskéikbe. De azt csak remélhették, hogy nem is találtak volna többet.

Kilenc nappal az olvadás után, a hajnali félhomályban, mikor Moiraine és Siuan épp reggelizni indultak, Merean megjelent a folyosón. Rajta volt a kendője is.

– Moiraine Damodred – mondta hivatalos hangon –, elhívtak, hogy próbára tegyenek az aes sedai-ok vállkendőjéért! A Fény óvjon téged, és vigyázzon terád!

Kilencedik fejezet

Elkezdődik

Merean arra is alig hagyott időt, hogy Moiraine sietve megölelje Siuant, már vezette is el. Moiraine gyomrát minden lépésnél jobban összerántotta a jeges görcs. Nem állt készen! Akárhányszor gyakoroltak, összesen csak kétszer tudta befejezni az összes fonatot, és akkor is olyan körülmények között, amelyek meg sem közelítették Elaida kínzásait. El fog bukni, és kiteszik a Toronyból! El fog bukni! A szavak úgy lüktettek a fejében, mint a halálraítélteket a bakóhoz kísérő dobpergés éles hangja. El fog bukni.

Ahogy Merean után bandukolt lefelé a keskeny kis csigalépcsőn, amely a Torony alatti sziklatalapzatba vezetett, hirtelen az eszébe jutott valami. Ha elbukik, akkor is fog tudni fókuszálni, legalábbis ha megfelelően körültekintő lesz, akkor igen. A Torony nem nézte jó szemmel, ha makacskodtak, akiket elküldött, és ha a Torony valamit nem nézett jó szemmel, akkor csak a legostobábbak erőltették tovább a dolgot. A nővérek szerint azok, akiket elküldtek, szinte teljességgel feladták a fókuszálást, nehogy valamiféle balszerencsés véletlen folytán átlépjék a Torony lefektette szigorú határokat. Moiraine nem értette, hogyan tudták feladni ezt a csodálatos gyönyört. Tudta, hogy ő nem lesz rá képes, bármi történjék is! És még valami az eszébe jutott, aminek semmi köze nem volt az előzőhöz. Ha elbukik, akkor is Moiraine Damodred marad, egy nagy hatalmú, bár rossz hírű ház sarja. A birtokainak ugyan nyilván évekbe telik, mire magukhoz térnek az aielek pusztításából, de valószínűleg addig is biztosítani tudnak neki valamicske megélhetést!

És egy harmadik gondolat, amelynek hatására összekapcsolódott mindaz, amin eddig merengett, mintha tudat alatt már réges-rég felismerte volna az összefüggést. Még mindig vele volt a több száz nevet tartalmazó könyvecske is! Még ha el is bukik, tovább kutathat a fiúgyermek után! Persze ennek is megvolt a maga veszélye. A Torony több mint rossz szemmel nézte, ha kívülállók avatkoztak az ügyeibe, és akkor már ő is kívülálló lesz. Az uralkodók is a saját kárukon tanulták meg, mi az ára annak, ha valaki keresztezi a Torony terveit. Mennyivel szigorúbbak lennének egy ifjú számkivetettel, még ha nagy hatalmú ház sarja is? Nem érdekes. Ahogy lesz, úgy lesz.

– A Kerék sző, a Minta jő – morogta, és Merean élesen rápillantott. A szertartás nem volt valami bonyolult, de teljesen be kellett volna tartani. Az, hogy már azt is elfelejtette, hogy miután a föld alá értek, nem lett volna szabad megszólalnia, míg csak meg nem szólítják, nem kecsegtetett sok jóval a próbát illetően.

Minden olyan furcsa volt. Aes sedai akart lenni, jobban szerette volna, mint az életét, de a tudat, hogy bármi történjen is, folytathatja a kutatást, és a tudat, hogy bármi történjen is, folytatni fogja a kutatást, elcsendesítette a fejében a dobpergést. Még a jeges görcs is kicsit kioldott. Kicsit. Vagy így, vagy úgy, de pár nap múlva nekiláthat a saját kutatásának. A Fény adja, hogy aes sedai-ként tehesse!

Merean széles, magas járatokon vezette át. Bár a sziget sziklájába vájták, mégis legalább olyan tágasak voltak, mint a Torony felső részében található folyosók, és a halvány falakon magasan felszerelt, vaskosarakban égő lámpák világították meg útjukat. A keresztfolyosók ugyan vagy teljes sötétségbe vesztek, vagy csak távoli lámpák magányos fénytócsái csillantak át, de a sima kőpadlón egy porszem sem látszott. Előkészítették az útjukat. A levegő hűvös volt és száraz, és papucsuk halk surrogásától eltekintve csendes. A legfelső raktárakat kivéve a pinceszinteken ritkán járt bárki is, és minden egyszerű volt, dísztelen. Sötét faajtók szegélyezték a folyosókat, mindegyik be volt zárva, és mikor mélyebben jártak, mindegyiken látszott, hogy gondosan le is van lakatolva. Idelenn sok mindent tartottak, és a többségüket nem szánták a kíváncsi tekinteteknek. És amit idelenn tettek, az sem tartozott a kívülállókra.

Merean a legmélyebb szinten megállt egy dupla ajtó előtt. Jóval nagyobb volt, mint amelyek mellett addig elmentek, széles és magas, mint valami erőd kapuja, de addig fényesítették, míg csaknem ragyogott, és nem volt rajta vas pántolás. Az aes sedai fókuszált, és a Levegő szálai csendesen széttárták az olajozott zsanéron forduló ajtószárnyakat. Moiraine mély levegőt vett, és a nővér nyomában ő is belépett a jókora, kerek, kupolás terembe. Körös-körül állólámpák világítottak. A fényük élesen verődött vissza a csiszolt, hófehér kőfalról, és szinte vakító volt a folyosó viszonylagos félhomálya után.

Pislogott egyet, és a tekintete azonnal a magas kupola alatt középen álló tárgyra tapadt. A hatalmas, ovális gyűrű alul is, felül is keskeny volt, kerek pereme alig lehetett vastagabb Moiraine karjánál. Jó egy ölnyi magasan ívelt fel, és talán ha egy lépés széles lehetett középen. Színesen villogott a lámpák fényében, hol ezüst volt, hol arany, zöld, kék, vagy mindegyik szín egyszerre örvénylett fel rajta. Sosem volt ugyanolyan egy szemvillanásnál tovább, és – bár látszólag lehetetlennek tűnt – mindenféle támaszték nélkül állt. Egy ter'angreal volt, egy olyan szerkezet, melyet réges-rég – a Legendák Korában – arra építettek, hogy az Egyetlen Hatalommal meghajtva csodálatos dolgokra legyen képes. És ebben teszik majd próbára. Nem fog elbukni. Nem fog elbukni!

– Jer! – mondta Merean ünnepélyesen. A teremben már más aes sedai-ok is ott álltak, minden ajah képviseletében egy. Kört vontak köréjük, mindegyikük viselte rojtos vállkendőjét. Az egyikük Elaida volt, és Moiraine szíve elnehezedett.

– Tudatlanságban jöttél ide, Moiraine Damodred! Hogyan fogsz távozni?

A Fényre, miért hagyták, hogy Elaida is a próba része legyen? Alig tudta megállni, hogy ne kérdezze meg kétségbeesetten, de itt már csak az előírt szavakat mondhatta. Maga is meglepődött rajta, milyen nyugodt a hangja.

– Saját magam ismeretében!

– És miért hívattattál ide? – kérdezte Merean énekelve.

– Hogy próbára tegyenek! – a nyugalom mindennél fontosabb volt, de bármilyen nyugodtnak hangzott is a hangja, belül egyáltalán nem volt olyan higgadt és magabiztos. Nem tudta kizárni Elaidát a gondolataiból.

– Miért leszel próbára téve?

– Hogy megtudjam, vajon méltó vagyok-e! – Mindegyik nővér megpróbálja majd elbuktatni, elvégre ez volt a próba lényege, de Elaida lesz a legkegyetlenebb. Ó, A Fényre, mit tehetne?

– Mire lennél méltó?

– A vállkendő viseletére! – és ezzel nekilátott levetkőzni. Az ősi szokásoknak megfelelően a Fénybe öltözve kell kiállnia a próbát, mintegy azt jelképezve, hogy csak a Fény védelmében bízik.

Mikor kikapcsolta az övét, hirtelen eszébe jutott az erszényében rejlő kis táskácska. Ha azt megtalálnák...! De ha most habozni kezd, már el is bukott. Letette az övét és az erszényét a padlóra, a lába mellé, és hátrahajlította a kezét, hogy kigombolhassa a ruháját.

– Így hát megadom a szükséges utasításokat – folytatta Merean. – Ezt a jelet látod majd a földön! – fókuszált, és az ujjai hatágú csillagot rajzoltak a levegőbe; két, egymást átfedő háromszöget, amelyek egy pillanatra tűzzel égtek a semmiben.

Moiraine érezte, ahogy a mögötte álló nővérek egyike magához öleli a saidart, és egy fonat megérintette a tarkóját.

– Emlékezz, amire emlékezned kell! – mormolta a nővér. Anaiya volt az, a Kék. De ez nem volt része annak, amit Moiraine tanult! Mit jelenthetett? Erőt vett magán, és nyugodtan tovább gombolkozott. Elkezdődött, és innentől tökéletesen nyugodtan kellett mindent csinálnia.

– Ha meglátod ezt a jelet, azonnal odamész hozzá, nyugodt tempóban, se nem sietsz, sem nem tétovázol, és csak akkor ölelheted magadhoz az Egyetlen Hatalmat, ha már megérkeztél. A kívánt fonatot azonnal elkezded megalkotni, és nem lépsz el a jeltől, amíg azt be nem fejezted.

– Emlékezz, amire emlékezned kell! – mormolta Anaiya.

– Mikor a fonat elkészült – folytatta Merean –, ismét látni fogod ezt a jelet, és továbbra is ez mutatja, merre kell menned, újfent nyugodt tempóban, nem sietve, és nem is tétovázva.

– Emlékezz, amire emlékezned kell!

– Száz fonatot készítesz el, a megadott sorrendben, tökéletes nyugodtsággal!

– Emlékezz, amire emlékezned kell! – mormolta Anaiya utoljára, és Moiraine érezte, ahogy a fonat belesüllyed, mintha csak Gyógyítás lenne.

Mereant kivéve most mindegyik nővér hátralépett, és körbe álltak a ter'angreal körül. Letérdeltek a csupasz kőpadlóra, és magukhoz ölelték a saidart. Az Egyetlen Hatalom ragyogásától körbeölelve fókuszáltak, és az ovális gyűrű fényörvényei felgyorsultak, míg csak olyan gyorsan nem villogott az egész, mintha egy malomkerék meghajtotta kaleidoszkóp lett volna. Mind az Öt Hatalmat használták, és a fonat legalább olyan bonyolult volt, mint a próbára gyakorolt fonatok bármelyike. Minden egyes nővér a feladatára összpontosított. Nem, nem igaz! Nem teljesen! Elaida elfordította a szemét, és élesen, tüzesen égett a tekintete, mikor Moiraine-re vetült. Mint valami izzó ár, amely a koponyáját is átütné.

A legszívesebben megnyalta volna a szája szélét, de a "tökéletes nyugodtság" erre is vonatkozott. A Fény védelmében bízva sem volt egyszerű dolog ennyi ember előtt anyaszült meztelenre vetkőznie, de a nővérek túlnyomó részt a ter'angrealra összpontosítottak. Most már csak Merean figyelt rá. A tétovázás, a gyengeség legkisebb jelét leste, nézte, hogy megtörik-e külső nyugalma. Elkezdődött, és most már a legkisebb rebbenés is bukáshoz vezethet. De a nyugalom csak kifelé létezett, csak az arcán ült, és nem hatolt mélyebbre a bőrénél.

Tovább vetkőzött, és gondosan összehajtogatta az összes ruháját, majd szépen az övére és az erszényére rakta mindet. Ennyinek elégnek kell lennie. Merean kivételével minden nővér el lesz foglalva a próba teljes időtartama alatt – Moiraine legalábbis úgy vélte –, és nem hitte volna, hogy a novíciák főnökasszonya nekiállna átkutatni a zsebeit. És különben is, most már semmit sem tehetett. A nagykígyós gyűrűt vette le legutoljára, és mikor a ruhahalom tetejére tette a vékony kis aranykarikát, fájdalom hasított a szívébe. Mióta csak megkapta, mindig rajta volt, még fürdés közben sem vette le. A szíve majd' kiugrott a helyéről, olyan hangosan dobogott, hogy csodálta, Merean nem hallja. A Fényre, Elaida! Nagyon óvatosnak kell lennie! Az a némber tudja, hogyan lehet megtörni! Figyelnie kell, mindenre fel kell készülnie!

Ezek után már csak állt és várt. Hamar kilibabőrösödött a hidegben, és a legszívesebben váltogatta volna a lábát, mert a sima kőpadlóból mintha a csontjaiba áradt volna a fagy. Tökéletes nyugodtság. Mozdulatlanul állt, egyenes derékkal, az oldala mellé ejtett kézzel, és nyugodtan, egyenletesen lélegzett. Tökéletes nyugodtság. A Fény irgalmazzon neki! Már pusztán Elaida miatt sem volt hajlandó elbukni! Nem volt hajlandó! De a gyomrát összerántó, jeges görcs a végtagjait is megfagyasztotta lassan. De nem hagyta, hogy ezt bárki észrevegye. A tökéletes nyugodtság álarca ült rajta.

A gyűrű nyílásában a levegő hirtelen fehér lett, mintha valami lepel borult volna rá. Fehérebbnek tűnt Moiraine szoknyájánál, fehérebbnek a friss hónál, a legfinomabb papírlapnál is, de mégsem verte vissza a magas állólámpák fényét, hanem mintha valamiféleképp magába szívta volna; a szobában elhomályosult a fény. És ekkor a magas ovális lassan forogni kezdett a tengelye körül, de bármiből készült is, nem csikordult meg a kemény kőpadlón.

Senki sem szólalt meg. Nem is volt rá szükség. Moiraine tudta, mit kell tennie. A legkisebb habozás nélkül – legalábbis látszólag –, kimérten, nyugodt tempóban megindult a forgó ovális felé, nem sietett, és nem is tétovázott. Át fog menni, bármit tesz is Elaida. Át fog menni! Belelépett a fehérségbe, átlépett rajta, és...

...Nem tudta, hol a Fényben van, és hogy a Fénybe került ide. Egyszerű, állólámpások szegélyezte kőfolyosón állt, és az egyetlen ajtó messze előtte, a folyosó túlsó végén, a napfényre vitt. Tulajdonképp ez volt az egyetlen kijárat. Mögötte sima kőfal emelkedett. Milyen furcsa... Biztos volt benne, hogy még sosem látta ezt a helyet, és mit csinál itt... anyaszült meztelenül? Csak azért nem kapta maga elé a kezét, mert valahonnan tudta, hogy tökéletesen nyugodtnak kell maradnia. Pedig bármelyik pillanatban bejöhet valaki azon az ajtón! Hirtelen észrevette, hogy az ajtótól félútra egy asztalon egy ruha hever. Egészen biztos volt benne, hogy egy szempillantással korábban még sem az asztal, sem a ruha nem volt ott, de a dolgok nem tűntek fel csak úgy, a semmiből! Legalábbis úgy vélte, hogy nem.

Nagy nehezen leküzdte a késztetést, hogy rohanjon. Nyugodtan odasétált az asztalhoz, és egy teljes öltözet ruhát lelt rajta. Hímzett, fekete bársonypapucskákat, a legfinomabb fehér selyemből készült alsóneműt és harisnyát. A ruha alig volt vastagabb, és fénylő, sötétzöld selymét gondos kezek öltötték össze. Két hüvelyk széles vörös, zöld és fehér csíkok sorjáztak a ruha elején a magas nyaktól egész lábszárközépig. Hogy lehet, hogy épp olyan ruhát talált itt, amely a tulajdon Háza színeit mutatta? Nem tudta felidézni, hogy legutóbb mikor volt rajta hasonló szabású ruha, ami eléggé meglepte, hiszen legfeljebb egy-két éve mehetett ki a divatból. Az emlékezete tele volt lyukakkal. Szakadékokkal! De mégis, mikor végre már felöltözött, begombolta a kis gyöngyház gombokat a ruha hátulján, a válla fölött hátrapislogva leste magát a nagy állótükörben... Hogy került ez ide? Nem, jobb is, ha nem törődik a megmagyarázhatatlan dolgokkal! A ruhák úgy illettek rá, mintha csak a tulajdon varrónője készítette volna mindet. Mikor felöltözött, minden porcikájában Moiraine Damodrednek érezte magát. Csak az fokozhatta volna még a dolgot, ha a haját gondosan göndörített csigákban viseli. Mikor kezdte kibontva hordani a haját? Lényegtelen. Cairhienben csak páran parancsolhattak Moiraine Damodrednek. A legtöbben engedelmeskedtek a parancsainak. Most már nem kételkedett benne, hogy kellően nyugodt marad. Most már nem kételkedett benne.

A folyosó végén ásító ajtó jókora, kerek udvarra nyílt, amely fölé téglából emelt, magas boltíveken nyugvó, oszlopos sétány emelkedett. Az aranyozott kupolák és tornyok arra utaltak, hogy egy palotában van, de nem látott egy teremtett lelket sem. Minden csendes volt, és nyugodt a tiszta tavaszi égbolt alatt. Tavasz volt, vagy talán kora nyár. Arra sem emlékezett, hogy milyen évszak van! De azt tudta, hogy ő kicsoda, hogy ő Moiraine úrnő, hogy a Nappalotában nevelkedett; és ez bőven elég is volt. Csak addig állt meg, amíg meg nem találta a hatágú csillagot. Ragyogóra fényesített sárgarézből készült, és az udvar közepén, a kőbe süllyesztve csillogott felé. Felemelte a szoknyáját, és kilépett az ajtón. Úgy mozgott, mint aki egy palotában látta meg a napvilágot: magasra szegett fejjel, cseppet sem sietve.

A második lépésnél eltűnt róla a ruha, és csak az alsóneműje maradt. Ez lehetetlen! Puszta akaraterőből, de olyan királyian vonult tovább, ahogy csak tudott. Zavartalanul. Magabiztosan. Két újabb lépés, és az alsóneműje is a semmibe olvadt. Mire a selyem harisnya és a csipke harisnyakötő is eltűnt, valahol félúton a fénylő rézcsillaghoz, már azokat is nagyon hiányolta. No, nem mintha úgy valóban fel lett volna öltözve, de mégis takarták valamennyire! Nyugodt tempóban. Nyugodtan, magabiztosan!

Három fickó tántorodott elő az egyik téglaív alól, nagydarab, mosdatlan alakok, durva gyapjúkabátban. A fajtájuk naphosszat a kocsmákban vagy a fogadók ivójában lebzselt. Egyáltalán nem olyanok voltak, hogy bárki is beengedte volna őket egy palotába! Moiraine már azelőtt elvörösödött, hogy észrevették volna, és elkezdték volna rút, széles mosollyal méregetni. Kis híján kiesett a szemük! Felhorgadt benne a harag, de sietve elnyomta. Nyugalom. Nyugodt tempó, nem siet, de nem is tétovázik. Így kellett. Azt ugyan nem tudta, hogy miért – csak azt, hogy így kellett lennie.

Az egyik fickó beletúrt zsíros hajába, mintha csak meg akarta volna fésülni, bár persze csak még jobban összekuszálta. A másik kiegyengette szakadt kabátját. Lassan, gőgösen megindultak felé, az arcuk széles, csúf mosolyba torzult. Moiraine nem félt tőlük, csak a tudat izzott benne, hogy ezek a... ezek a... gazemberek egyetlen öltés – egyetlen árva öltés – nélkül látják! Mégsem fókuszált, amíg el nem ért a csillagig. Teljesen nyugodtan, és tökéletesen egyenletes tempóban. A mélyre fojtott harag meg-megremegett benne, kitörni készült, de mindig legyűrte.

A lába hozzáért a rézcsillaghoz, és a legszívesebben megkönnyebbülten felnyögött volna. Ehelyett azonban a három mihaszna fickó felé fordult, és magához ölelte a saidart, majd nekiállt megszőni Levegőből a kívánt fonatot. Ezúttal három lépés magas, szilárd falat font a Levegőből, egyszer csak elővillant a semmiből a fickók körül, aztán Moiraine megkötötte a fonatot. Ezt nem tiltotta semmi. A fal acélosan csengett, ahogy az egyik férfi ököllel rácsapott.

Egy hatágú csillag fénylett a téglák közt ugyanannak a boltívnek a tetején, amely alól előbukkantak a férfiak. Moiraine egészen biztos volt benne, hogy az előbb még nem volt ott; de most ott volt, és kész. Az egyenletes tempóban haladást egy pillanatra megnehezítette, mikor el kellett mennie a Levegő fal mellett, és Moiraine őszintén örült, hogy még mindig tarthatta a saidart. A bentről hallatszó káromkodások és kiabálások alapján a férfiak egymás vállára állva próbáltak meg kimászni. De Moiraine most sem tőlük félt. Hanem attól, hogy ismét mezítelenül látják. Az arcát ismét elöntötte a pír. Nehezére esett nem meggyorsítania a lépteit. De összpontosított rá, hogy ne tegye, és hogy az arca sima és érzelemmentes maradjon – akkor is, ha vérvörös.

Átlépett a boltíven, és megfordult, hogy ne érje készületlenül, ha a gazfickók... A Fényre, hol lehet? És miért... miért anyaszült meztelen? És miért tölti el a saidar? Zavartan és vonakodva engedte el. Tudta, hogy befejezte az első fonatot abból a százból, amelyet meg kell tennie; hogy odakinn, az üres udvarban sikeresen befejezte. Ennyit tudott, és semmi többet. Legfeljebb azt, hogy tovább kell mennie.

Szerencséjére egy teljes öltözet ruha hevert a boltív alatt a földön. Durva gyapjú volt, vastag, a harisnya szúrta a bőrét, de úgy illett rá minden, mintha csak ráöntötték volna. Még a nehéz bőrcipő is. Ronda volt, de azért csak felvette.

Az egész nagyon különös volt. Látszólag egy palota udvarából lépett be ide, de az ajtótlan folyosót mégis durván megfaragott kőből rótták össze, és magasan a falba vert, vas tartóban égő lámpák világították meg az útját. Inkább illett mindez egy erődbe, mint egy palotába. És természetesen a folyosó nem volt ajtótlan; nem lehetett az! Tovább kellett mennie, és ez azt is jelentette, hogy volt hová mennie. Azonban az, amit a folyosó végén árválkodó egy szem ajtó felfedett, még a folyosónál is különösebb volt.

Aprócska falu hevert előtte, alig egy tucatnyi zsúptetős házikó és kidőlt-bedőlt falú pajta; mintha csak egy különösen kegyetlen aszályban hagyták volna el lakói. A megvetemedett ajtók hangosan nyikorogva hintáztak a berozsdásodott zsanérokon ahogy a szél beléjük kapott, majd felkavarta az egyetlen, koszos utcácskán a port, és magasba emelte az irgalmatlan déli napfényben.

A hőség úgy csapott le rá, mint egy irdatlan nagy pöröly, és alig tett meg tíz lépést, már teljesen átizzadta a ruháját. Hirtelen örült a vastag cipőnek is: a talaj sziklás volt, és papucsban megégette volna a talpát. Egy nagyobb üres téren, amely nemrégiben még a falu mezeje lehetett, egy kőkút árválkodott magában. Most már semmi sem zöldellt a vidéken, a kiszáradt fűcsomók holtan csörögtek a szélben. A kutat szegélyező zöld járólapra, ahol egykor férfiak és nők együtt húzták fel a vizet, valaki egy hatágú csillagot festett vörössel, bár a minta mostanra már megkopott, és a járólap megtöredezett.

Moiraine épphogy csak rálépett a csillagra, már fókuszálni is kezdett. Levegő és Tűz, aztán Föld. Akármerre nézett is, mindenütt csak kiszikkadt mezőket, kopár ágú fákat látott. Semmi sem mozdult. De hát hogyan került ide? Bárhogy volt is, minél hamarabb el akart tűnni erről a halott vidékről! Hirtelen teljesen ellepte a feketetövis-bozót, az ujjnyi hosszú tüskék áthatoltak a gyapjúruhán, az arcát bökdösték, a fejbőrébe szúrtak. Nem is vesztegette azzal az idejét, hogy azon gondolkozzon, mindez lehetetlen. Csak ki akart már jutni innen, és kész! Minden szúrás égette, és érezte, hogy némelyikből vér szivárog. Nyugalom. Teljes nyugalmat kell árasztania. Nem tudta elfordítani a fejét, inkább csak tapogatózva próbált eltolni magától pár összefonódott, barna ágat, és kis híján felszisszent, mikor az éles tövisek az ujjába mélyedtek. Friss vér csordult végig a karján. Nyugalom. Fókuszálhatott mást is az előírt fonat mellett, de hogyan szabadulhatna meg ettől az átkozott bozóttól? A tűznek semmi hasznát sem látná – a bokrok taplószáraznak tűntek, és őt is könnyen lángra lobbanthatták volna. Gondolkozás közben persze egy pillanatra sem hagyta abba a fonást. Szellem, aztán Levegő. Szellem, majd Föld és Levegő egyszerre. Levegő, aztán Szellem és Víz.

Valami megmozdult az egyik ágon, aprócska, sötét, nyolc lábú kis alak. Valahol mélyen Moiraine elméjében megmoccant egy emlék, és a lány önkéntelenül is levegőért kapott. Minden erejére szüksége volt, hogy nyugodt arcot mutasson. A halálfejes pók az Aiel-pusztában élt. De honnan tudta mindezt? A pók nem csak a hátán látható, emberi koponyára emlékeztető rajzolatról kapta a nevét. Egy csípés napokra megbetegíthette az embert. Kettő meg is ölhette.

Tovább fonta az Öt Hatalom haszontalan kuszaságát – miért is akarna ilyen ostobaságot megszőni? De mégis ezt kell tennie – folyamatosan fonta, de most leválasztott róla egy szálat, és egy aprócska, de bonyolult Tűz szövetecskével megbökte a pókot. Az olyan gyorsan elhamvadt, hogy még csak meg sem perzselte az ágat. Nem kellett volna sok hozzá, hogy belobbanjon az egész bozót! Mielőtt azonban Moiraine megkönnyebbülhetett volna, észrevett egy újabb felé kúszó pókot. Azt is kivégezte az aprócska fonattal. Aztán meglátott még egyet, és még egyet. A Fényre, hányan lehettek? Csak a szemét tudta megmozdítani, és ide-oda kapkodta, úgy nézte végig a bokrokat. Szinte mindenütt újabb és újabb halálfejes pókot látott meg, mindegyik felé mászott. Amelyiket csak észrevette, meg is ölte, de olyan sok helyre nem látott el! Hány pók lehetett a lábánál? Hány a háta mögött? Nyugalom!

Amilyen gyorsan észrevette a pókokat, olyan gyorsan el is égette őket, és egyre sietősebben fonta tovább a haszontalan Hatalom-szövetet. Az ágak közti, megfeketedett foltocskákból itt is, ott is vékony füstcsík kunkorodott felfelé. Nyugodt, fagyott békét erőltetett az arcára, és egyre gyorsabban, még gyorsabban font. Több tucat újabb pók pusztult el, és még több helyütt szivárgott vékonykán a füst. Néhol pedig már vastagabban is. Amint az első lángnyelv is felcsap, elharapódzik a tűz. Gyorsabban! Gyorsabban!

A haszontalan fonat utolsó szálai is a helyükre kerültek, és amint Moiraine abbahagyta a fonást, a feketetövis-bokrok eltűntek. Mintha soha nem is lettek volna! A tövisszúrások sajnos nem tűntek el a bozóttal együtt, de Moiraine-t ez érdekelte a legkevésbé. A legszívesebben azonnal ledobta volna magáról a ruhát, hogy jó alaposan kirázza. A Levegő fonataival. A bokrokon kúszó pókok eltűntek a bozóttal együtt, de mi van azokkal, amelyek már a ruhájára másztak? Vagy már be is csusszantak alá? Ehelyett azonban megkereste a következő hatágú csillagot. Meg is látta az egyik zsúptetős házikó ajtaja fölé vésve. Ha beér, majd átkutathatja a ruháját is. Nyugodtan. Belépett a koromsötétbe.

És döbbenten nézett körbe, hogy miként is került ő ide. Miért viseli egy parasztasszony gyapjúruháját, és miért ömlik belőle a vér, mintha csak meghempergett volna egy tüskebokorban? Tudta, hogy kettőt már befejezett az előírt száz fonatból, de semmi másra nem emlékezett. Arra sem, hogy az elsőt hol és hogyan csinálta meg. Semmi másra nem emlékezett, csak arra, hogy ezen a házon át vezet az útja. De még visszanézett a háta mögött elterülő, kopár vidékre.

Előre csak egy halvány fényfoltot látott a szoba túlsó végén. Milyen furcsa! Biztosra vette, hogy a ház ablakai nem voltak bezsaluzva! Talán ez a tompa derengés valamiféle kiutat jelölt, talán egy ajtó mellett szűrődött be, ahol megvetemedett a fa... Tudott volna fényt gyújtani, de most még nem volt szabad újra magához ölelnie a saidart. Sosem félt a sötétben, de azért óvatosan mozgott, nehogy nekimenjen valaminek. Ám semmi sem akadályozta. Kis híján negyedórát gyalogolt, mire az egyre növekvő fényfoltocskáról végre tisztán látta, hogy nem más, mint egy tágra nyílt ajtó. Egy negyedórát, egy olyan házban, amit negyedannyi idő alatt is kétszer megkerülhetett volna! Igencsak különös helyre került. Álomnak hitte volna, ha nem tudja olyan biztosan, hogy nem az.

Kis híján még egyszer ennyi ideig tartott, míg elért az ajtóig, és éppolyan különös helyre lépett ki, mint amilyen az eddigi útja volt. Jókora kövekből rakott, erős fal állt előtte: öt lépés magas, harminc széles minden oldalon, a felkövezett, négyszögletű udvar körül, de semmit sem látott mögötte. A falon túl nem emelkedtek sem épületek, sem fák. És kapuk vagy ajtók sem voltak; az, amelyiken belépett, már ott sem volt, mire hátrapillantott. Nyugodtan nézett hátra, mintegy véletlenül, és az arcán olyan rezdületlen béke ült, mintha odafaragták volna. A levegő párás volt, tavaszi, az ég ragyogó, tiszta; csak pár bárányfelhő libegett a magasban. De ez sem enyhítette a helyből áradó fenyegetést.

A hatágú csillag egy öl szélesen volt az udvar közepébe vésve, és Moiraine olyan gyorsan lépdelt felé, amilyen gyorsan csak mert. Épp, mielőtt elérte volna, egy nagydarab, tüskés páncélba öltözött alak húzta fel magát a falon, és beugrott az udvarra. Akkora volt, mint egy ogier, de akárhogy hunyorgott volna, nem nézte volna embernek, bár a testnek emberi formája volt. Az alapvetően emberi arcot azonban egy farkas állkapcsa és hegyes füle tette eleven rettenetté. Moiraine még csak rajzokat látott a trallokokról, eddig sosem találkozott élő példánnyal. A Legendák Korát lezáró háborúban születtek ezek az árnyfattyak, a Sötét Urat szolgálták, és az Árnyék által megrontott Fertőben laktak, a Határvidék mentén. Lehet, hogy a Fertőben van? A puszta gondolattól is megfagyott az ereiben a vér. A háta mögül hallotta, hogy csizmák dobbannak a kövezetre tompa puffanással, és paták koppannak nagyot. Nem minden tralloknak volt emberlába. A farkas állú teremtmény hosszú, kaszára emlékeztető pengéjű kardot húzott ki a hátán lógó hüvelyből, és futva megindult felé. A Fényre, ez az izé aztán gyors volt! Moiraine már futó lábak, rohanó paták robaját is hallotta. Vele szemben is egyre több trallok ugrott át a falon – az egyik arcát egy vaddisznó agyarakkal teli pofája torzította el, a másiknak sascsőre volt. Még egy lépés, és már a csillagon állt. Azonnal magához ölelte a saidart, és fonni kezdett. Először az előírt fonatba vágott bele, de amint az első Levegő, Föld és Szellem szálakat lefektette, megosztotta a szálakat, és egy második, meg egy harmadik fonatot is megfont Tűzből. Jó pár módja volt a tűzlabda készítésének, de ő most a legegyszerűbbet választotta, és két kézzel nekidobta a tűzgolyót a legközelebbi tralloknak. Aztán sarkon perdült, font – még mindig a Tűz szálait csomózta. Kicsit meg kellett állnia a fontosabb fonattal, de ha elég gyors lesz... A Fényre, már egy tucat trallok volt ott vele az udvaron, és még több mászott át a falon! Két kézzel szórta a tüzet, olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak fonni tudott. Mindig a legközelebb állókat célozta meg, és ahol talált, a golyó nagyot robbant. Egy kosszarvas, kosorrú teremtményt lefejezett, egy kecskeszarvú trallokot pedig kettétépett, leszakította a lábait. Nem sajnálta őket. A trallokok csak élelemnek fogták el az embert.

Befejezte a pördülést, és épp időben kapta el a fő fonatot, mielőtt végleg magába omlott volna. Épp időben, hogy dobhasson egy tűzgolyót, ami lefejezte az egyik sascsőrös trallokot, mely már csak alig pár lépésnyire volt tőle. Egy farkasfejű trallok teste áttántorodott a csillagon, majd holtan rogyott össze. Nem fog ez így menni. Túl sok trallok volt, és folyamatosan újabbak másztak át a falakon, és nem hanyagolhatta el a fő fonatot, márpedig bármilyen gyorsan szőtt, bármilyen gyorsan forgott, ez lett volna a vége! De valahogy mégis meg kellett oldania. Nem bukik el! Valahogy az eszébe sem jutott, hogy esetleg a trallokok megölnék és megennék. Nem fog elbukni; ennyi volt az egész.

Hirtelen eszébe jutott, mit kellett tennie, és elmosolyodott, majd magában nekiállt eldúdolni a leggyorsabb udvari tánc nótáját. Talán ezt kellett tennie, talán így esélye volt... A gyors, könnyed lépések körbevitték a csillag peremén, anélkül, hogy akárcsak egy másodpercre is szem elől kellett volna tévesztenie a mindennél fontosabb fonatot. Végtére is, bármilyen gyorsan lépdel, egy udvari táncnál semmi sem lehet nyugodtabb, különösen, ha az arca olyan békés, mintha csak a Nappalotában lejtene? Olyan gyorsan fonta az Öt Hatalmat, amilyen gyorsan csak tudta, gyorsabban, mint életében bármikor – ebben teljesen biztos volt. Valahogy a tánc csak segítette, és a bonyolult fonat lassan formát öltött, szép volt, díszes, mint a legfinomabb mardinai csipke. Táncolva font, táncolva szőtte és szórta két kézzel a tűzgolyókat, táncolva ölte a trallokokat. Néha olyan közel értek hozzá, hogy a vérük az arcára fröccsent, máskor olyan közel, hogy el kellett táncolnia előlük, nehogy ráessenek, el kellett táncolnia kardcsapásaik elől, de nem törődött a vérrel sem, csak táncolt.

Az utolsó szál is a helyére került, és Moiraine hagyta, hadd olvadjon az egész fonat a semmibe, de még mindig rengeteg trallok volt a téren. Egy gyors lépésecske a csillag középpontjába vitte, aprócska kis körben táncolt, a hátát vetette képzeletbeli partnerének. Kimerült az erőfeszítésben, hogy három külön fonatot kellett kezelnie, de valahonnan ismét erőt merített, és újra megfont hármat. Táncolt, tűzlabdákat szórt, és villámot idézett a mennyből, hogy azzal pusztítsa el az árnyfattyakat.

Végül már nem mozdult semmi, csak ő táncolt. Még háromszor körbement, mielőtt észrevette, és megállt. Abbahagyta a dúdolást. A falon most boltív nyílt, és az árnyékos kapu fölé odavésték a csillagot. A szíve jéggé dermedt. Egy kapu, ami kivezet oda, ahonnan a trallokok jöttek. Ki a Fertőbe. Csak az őrültek mentek be önszántukból a Fertőbe. Felemelte a szoknyáját, és nagy nehezen rávette magát, hogy átmenjen a mészárszéken, a kapu felé. Arra kellett mennie.

Tizedik fejezet

Befejeződik

Kilencvenkilenc fonat. Volt, hogy kerek folyami kavicsokból kirakva találta meg a hatágú csillagot egy sivatagban, égig érő dűnék között, olyan iszonyatos forróságban, hogy még ő is beleszédült, és a bőre kiszáradt, mielőtt megizzadhatott volna. Volt, hogy a hóba írva látta meg egy hegyoldalon, miközben orkán erejű szél sodorta el kis híján, és villámok csapkodtak körülötte, máskor meg lehetetlen tornyokból épített, különös városban lelt rá, ahol mindenki érthetetlenül gagyogott. Megtalálta éjszakai erdőségben is, sós mocsárban, kietlen lápon, ahol a magas fű úgy vágott, mint a kés, járt tanyákon, síkságokon, bányákban, palotákban is. Néha felöltözve lelt rá, de a ruhája gyakran eltűnt menet közben, és legalább ilyen gyakran már eleve meztelenül vágott neki az útnak. Olykor hirtelen bilincsek és kötelek fonták körbe, vagy kicsavart pozíciókban találta magát, és fájt minden ízülete, vagy a csuklójánál és a bokájánál felfüggesztve kellett lógnia. Mérgeskígyókkal kellett szembenéznie, három öl hosszú, agyaras vízi gyíkokkal, rárontó vadkanokkal, vadászó oroszlánokkal, éhes leopárdokkal, megriadt, vadul rohanó marhacsordákkal. Darazsak csípték össze, földiméhek, hangyacsapatok marták össze, bögölyök, és olyan bogarak, amilyeneket soha még csak nem is látott. Őrjöngő tömegek jöttek érte, fáklyával a kezükben, hogy a máglyára cipeljék, fehérköpenyek vitték akasztani, rablók próbálták leütni, tolvajok megfojtani. És minden egyes alkalommal elfelejtette, mi történt, és értetlenül nézte, honnan került az arcára az a vágás, miért van a bordáin ez a seb, ami nyilvánvalóan csak egy kardtól származhatott, a hátán az a három tépett karmolás, alighanem egy vadállat művei, és a többi sérülés, amitől minden porcikája sajgott, vérzett, míg már bicegni is alig tudott. És olyan fáradt volt. Olyan rettenetesen, szörnyűségesen fáradt. Sokkal fáradtabb, mint azt kilencvenkilenc fonat megszövése megmagyarázta volna. Talán a sérülések merítették ki ennyire. Kilencvenkilenc fonat.

Összefogta gyapjúruháját, és a hatágú csillagra tántorgott. Vörös kövekből rakták ki a magas, vékony oszlopokkal szegélyezett sétány keretezte kertecske vígan gyöngyöző szökőkútja mellett. Alig állt a lábán, és az ereje utolsó kis szikráit is felemésztette, hogy nyugodt és békés arcot vághasson. Minden ízében tombolt a fájdalom. Nem, a kín jobban leírta, amit érzett, mint a fájdalom! De ez volt az utolsó! Ha ezzel végzett, az egésznek vége lesz, bármi volt is az, és végre elmehet, hogy Gyógyítást keressen. Már ha talál egy aes sedai-t. Ha nem, akkor egy füvesasszonnyal kell beérnie.

Ez is a haszontalan fonatok közé tartozott, és csak egy ragyogó, színes fényzuhatagot adott ki, ha rendben megfonta. Ha valamit elrontott, kipirosította a bőrét, égett minden tagja, mintha csak alaposan leégett volna a napon. Nagyon óvatosan kezdett neki.

Az apja sétált ki közvetlenül vele szemben két oszlop közül. A kabátja már legalább egy éve kimehetett a divatból, és a magas nyaktól egész a térd alattig a Damodred-ház színei csíkozták. Magas volt, nagyon magas, legalábbis cairhieni mértékkel mérve: egy hüvelyk híján hat láb. Erőteljesen őszülő haját a tarkóján összefogva hordta. Mindig egyenesen tartotta magát, mint egy kardpenge, és csak akkor hajolt le, ha felvette a kicsi Moiraine-t, mikor még gyerek volt – de most megroggyantak a vállai. Moiraine nem értette, miért akarja a láttára elsírni magát.

– Moiraine – mondta, és az aggodalom mély árkokat vésett szelíd arcába –, azonnal velem kell jönnöd! Az anyádról van szó, gyermekem! Haldoklik! Még talán láthatod, ha most azonnal velem jössz!

Ez túl sok volt. A legszívesebben elsírta volna magát. Vele akart menni, azonnal! De nem tette egyiket sem. A fonat mintha saját magát fejezte volna be, egyetlen egybemosódott pillanatban, és vidáman szikrázó fényeső fogta körbe őket. A látvány különösen keserű volt. Moiraine szóra akarta nyitni a száját, hogy megkérdezze, hogy van az anyja, aztán meglátta a második csillagot az apja mögött, vörös kővel kirakva afelett a boltív felett, amely alól kilépett. Nyugodt tempóban, tétovázás nélkül.

– Szeretlek, apa – mondta nyugodtan. A Fényre, hogy lehet ilyen nyugodt? De nem tehet mást! – Kérlek, mondd meg anyának is, hogy teljes szívemből szeretem!

Szinte félrelökte a férfit, ahogy elment mellette, és a második csillag felé sántikált. Úgy érezte, mintha az apja utánakiáltana, mintha utánarohanna, a ruhaujját húzogatná, de az elméjét teljesen elködösítette az erőfeszítés, hogy nyugodt arcot vágjon, és egyenletesen haladjon. Inkább csak tántorgott, de legalább nem sietett és nem késlekedett. Belépett a faragott oszlopok közé, a csillag alá, és...

...Egy fehér, kerek terembe tántorodott be, az állólámpák visszatükröződő fénye kis híján kiégette a szemét. Az emlékek egyszerre rázuhantak, és kis híján megroggyant a térde. Ekkora élményzuhatag alatt nem tudott gondolkozni sem, és még három lépést ment, mielőtt megállt volna. Mindenre emlékezett, minden egyes fonatra, és most már tudta, hogy hogyan szerezte meg a sérüléseket. Minden hibájára emlékezett, tudta, milyen kétségbeesetten próbálta megőrizni a külső nyugalom utolsó kis foszlányait.

– Bevégeztetett – énekelte Merean, és hangosan összeütötte a tenyerét. – Senki ne beszéljen többet mindarról, ami itt esett meg! A mi titkunk, hogy csöndben megosszuk azzal, aki átélte! Bevégeztetett! – Ismét tapsolt egyet hangosan, és kendője kék rojtjai meglibbentek. – Moiraine Damodred, a mai éjszakát imádkozással és elmélkedéssel töltöd, a holnaptól rád kerülő terheken, mikor is felöltöd az aes sedai vállkendőjét! Bevégeztetett! – Harmadszorra is tapsolt egyet.

A novíciák főnökasszonya ezzel összefogta a szoknyáját, és az ajtó felé indult, de a többi nővér sietve Moiraine-hez lépett. Elaidát kivéve. Moiraine ezt még ilyen állapotban is észrevette. Elaida szorosan magára vonta a kendőjét, mintha csak a hideg bántaná, és elment Mereannal együtt.

– Elfogadod a Gyógyítást, gyermekem? – kérdezte Anaiya. Egy tenyérnyivel magasabb volt Moiraine-nél, és egyszerű vonásai szinte még a kortalanságot is letörölték az arcáról. Inkább tűnt tanyasi gazdasszonynak, mint aes sedai-nak, bármilyen jó szabású volt is kék gyapjúruhája, és bármilyen díszes volt rajta a hímzés. – Nem is tudom, miért kérdezem! Nem nézel ki olyan rettenetesen, mint páran mások, akik kijöttek, de azért épp elég rossz állapotban vagy!

– Át... átmentem? – kérdezte Moiraine döbbenten.

– Ha a pirulást is a nyugalom megtörésének vennénk, senki nem kapta volna még meg a kendőt – válaszolta Anaiya, és nevetve megigazgatta a kendőjét.

A Fényre, hiszen mindent láttak! Természetesen látniuk is kellett, de Moiraine-nek hirtelen az eszébe jutott egy döbbenetesen jóképű fickó, aki egyszer csak elkapta, és alaposan nekiállt megcsókolni, épp, mikor a negyvenharmadik fonatba kezdett volna. Elvörösödött. Azt is látták!

– Tényleg meg kellene Gyógyítanod a gyermeket, mielőtt összeesik, Anaiya! – mondta Verin. Alacsony volt, álmodozó tekintetű, és meglehetősen kövérnek tűnt finom, vörösesbarna gyapjúruhájában, barna rojtos vállkendőjével. Moiraine kedvelte Verint, de most megfagyott benne a vér, mikor észrevette a nővér kezében a ruháit.

– Igen, azt hiszem, igazad van – mondta Anaiya, és a két tenyere közé fogta Moiraine fejét, majd fókuszált.

A mostani sérülései sokkal komolyabbak voltak azoknál a zúzódásoknál és ostorcsapásoknál, amelyeket még Elaidától kapott, úgyhogy Moiraine ezúttal nemcsak úgy érezte magát, mint akit hideg víz alá nyomtak, hanem mintha jégpáncél borítaná el egy pillanatra. Mikor azonban elmúlt, nyoma sem volt a vágásoknak, karmolásoknak, karcolásoknak. A fáradtság azonban megmaradt, sőt, még ólmosabban megülte minden tagját. És majdnem éhen halt. Mennyi ideig lehettek idelenn? Gondosan megtanult időérzékét teljesen elveszítette.

Megérintette az erszényét, érezte, hogy benne van még a könyvecske, de a nővérek előtt nem tehetett ennél többet. És különben is, alig várta már, hogy ismét felöltözhessen. Bár volt még egy kérdés, amelyre választ akart kapni. A próba feladatai nem teljesen a véletlen műve voltak, nem csak a ter'angreal szőtte meg őket. Az, hogy folyamatosan a szégyenlősségével játszottak, kétségtelenné tette, hogy a nővérek is részt vettek a feladatok kiagyalásában.

– Az utolsó próba nagyon kegyetlen volt – mondta, és a feje fölé emelt ruhával megállt egy pillanatra. Megállt, hogy láthassa az arcukat.

– Nem szabad róla beszélnünk, bármilyen kegyetlen volt is – mondta Anaiya határozottan. – Senkinek, soha!

De Yuan, a karcsú Sárga, félig az ajtó felé pillantott, és szürke szemében csak úgy szikrázott az elégedetlenség. Nocsak. Mereannak nem volt semmi köze a próbához. Elaida megpróbálta elbuktatni, és sokkal keményebb volt vele, mint bárki más; különben az arafelli nővér nem lett volna ilyen elégedetlen. Nocsak!

A három másik nővér már ment is a dolgára, de Anaiya és Verin felkísérte Moiraine-t a felszínre, bár most más útvonalat választottak, mint amelyiken Merean lehozta. Mikor egyedül hagyták, azonnal felment a kis szobába, ahol Siuannal hosszú napokon át másolták a neveket, de a barátnője helyett két igen hajszolt írnoknőt talált ott. Egyáltalán nem örültek neki, hogy nem hagyja őket dolgozni, és egy vadidegen beavatottról kérdezősködik. Lehetséges volna? Ó, a Fényre, lehetséges volna?

Lesietett a beavatottak lakrészébe – és útközben három nővér is összeszidta, hogy nem illik így rohannia; végtére is még mindig beavatott volt, holnap hajnalig még mindenképp az – de ennek ellenére kis híján futott. Csakhogy az ő szobája is, és Siuané is üres volt. A névösszeíró kiruccanások mostanában már hamarabb véget értek, és jócskán elmúlt már dél, úgyhogy körbenézett a többi szobában is, míg csak rá nem lelt Sheriamra és Myrelle-re, akik Myrelle szobájában üldögéltek a jól megrakott tűz előtt. Myrelle szobája annyiban különbözött csak az övétől, hogy a szőnyegnek szakadtas, vörös szegélye volt, a mosdótál és a mosdókancsó pedig kék volt.

– Merean nem sokkal ezelőtt jött Siuanért – mondta Myrelle izgatottan. – A próbára vitte!

– És te...? És te átmentél? – kérdezte Sheriam.

– Igen – válaszolta, és egy kicsit elszomorodott, mikor meglátta, hirtelen milyen zárkózott arcot vágtak. Még fel is keltek, illedelmesen lesimították a szoknyájukat, sőt, kis híján pukedliztek! Szakadék nyílt köztük. Még mindig beavatott volt, holnapig még csak beavatott, de a barátságuk ezennel véget ért, és addig nem is folytatódhatott, amíg ők is meg nem szerezték a vállkendőt. Nem kérték, hogy hagyja magukra őket, de nem is tartóztatták, mikor menni akart, sőt, kifejezetten megkönnyebbültek, mikor azt mondta, hogy visszamenne a szobájába, hogy egyedül várja ki, amíg Siuan visszatér.

Mikor már a szobájában volt, kiszedte a könyvecskét az erszényéből, és jó alaposan átnézte, de semmi jel nem mutatott arra, hogy bárki is hozzányúlt volna – nem gyűrték össze az oldalakat, miközben sietősen átlapozták. Ez persze nem jelentette azt, hogy nem is olvastak bele. Igaz, ha beleolvastak volna, sem tudják, mit látnak, csak ha azzal is tisztában vannak, amivel Siuan és Moiraine. És Tamra keresői. Moiraine néma hálaimát rebegett, amiért egyikük sem volt a próbát levezényelő nővérek között. Ő legalábbis nem tudott róla.

Egy szolgálólány, vagy esetleg egy novícia már meg is rakta a tüzet a szobájában, és egy jókora tálcát hagyott aprócska asztalán. Mikor leemelte a ropogósra keményített, fehér asztalkendőt, akkora ebéd nézett vissza rá, amekkorát alighanem még sosem evett életében. A sült marhahússzeletek halmokban álltak, volt ott retek tejszínes mártásban, tarkabab darabos, fehér kecskesajttal, káposzta fenyőmaggal, és egy jókora, ropogós, kerek cipó, meg egy hatalmas kancsó tea. Nem sokkal azelőtt hozhatták fel, hogy megérkezett volna, mert az étel még meleg volt. A Torony néha tökéletesen időzítette a dolgait.

Túl sok volt, a túl soknál is sokkal több, de az utolsó falatig megette. Felfalta még a cipót is! Az egészet! A teste csak úgy sajgott, olyan fáradt volt, de nem volt hajlandó lefeküdni aludni. Ha Siuan elbukik a próbán, és túléli – a Fény adja, hogy legalább túlélje! –, akkor csak annyi időre engedik vissza, amíg összeszedi a holmiját, és elbúcsúzik a barátaitól. Moiraine nem volt hajlandó megkockáztatni, hogy ne lássa többet. Úgyhogy végigheveredett az ágyán, de egy könyvvel a kezében tette. A Lángoló Szívek talán nem volt megfelelő olvasmány egy novíciának, de a kedvenc könyvei közé tartozott. Siuannak is. Most azonban perceken át meredt az első oldalra, mielőtt ráébredt volna, hogy egy betűt sem olvasott. Felkelt, fel-alá járkált egy ideig, aztán ismét felvette a könyvet, ásított egyet, de még mindig nem tudott egy mondat erejéig sem odafigyelni arra, mit olvas. Siuan vissza fog jönni. És nem teszik ki a Toronyból. De annyiféleképp lehetett hibázni, a bukásnak annyi módja volt! Nem! Siuan át fog menni! Át kell mennie! Nem lenne tisztességes, ha Moiraine megkapná a vállkendőt, Siuan pedig nem! Tudta, hogy a barátnője sokkal jobb aes sedai lenne, mint ő valaha is.

A délután folyamán végighallgathatta, ahogy a többi beavatott is visszatér – volt, aki nagyokat nevetett, mások szitkozódtak, de mindenki hangos volt –, ám a zajok minden esetben hamar elhaltak, mikor meghallották, hogy átment a próbán, és hogy a szobájában pihen. Holnap aes sedai-já emelik, de már most is úgy viselkedtek, minta teljes jogú nővér lett volna, és csendben voltak, nehogy megzavarják valamivel. Eljött a vacsora ideje, aztán el is múlt. Moiraine úgy érezte, hogy tulajdonképp tudna enni valamicskét a kései és hatalmas ebéd dacára is, de nem ment le az ebédlőbe. Először is, nem volt benne biztos, hogy el tudná viselni a többiek pillantásait, vagy ami még annál is rosszabb, lesütött tekintetüket. Másodszorra pedig lehet, hogy Siuan épp akkor érne vissza, mikor eszik.

Az ágyán hevert, ásítozva próbált meg újra olvasni egy kicsit, mikor Siuan belépett a szobájába. Kifejezéstelen arccal nézett rá.

– Neked...? – kérdezte Moiraine, de nem tudta befejezni.

– Könnyebb volt, mint kiesni egy csónakból – válaszolta Siuan –, egy raj ezüstcsuka közé! Kis híján meghaltam ijedtemben, mikor eszembe jutott ez itt – az erszényére csapott: ő is ott tartotta a névsoros könyvecskét –, de utána minden rendben ment! – Hirtelen az egész arca lángvörös lett. Valahogy mégis átmosolygott a zavarán. – Együtt emelnek fel minket, Moiraine!

Moiraine talpra pattant, és nevetve, kéz a kézben táncolgattak örömükben. Alig bírta megállni, hogy ne kérdezze meg, mi minden történt Siuannal a próba folyamán. Ez a vad pirulás – Siuantól! – szinte kikényszerítette a faggatózást, de... Csendben megosztani, és csak azokkal, akik megosztották vele. Mennyi ideje már, hogy Siuannal mindent megosztottak? A vállkendő ebben is elválasztotta az embert a barátaitól.

– Alighanem majd' éhen halsz! – mondta Moiraine, és abbahagyta a táncikálást. Olyan fáradt volt, hogy azonnal megtántorodott, és Siuan sem tűnt sokkal erősebbnek. – És nyilván a szobádban is vár egy tálca! – a saját asztalán pihenő tálca felé biccentett. Lehet, hogy erre a különleges alkalomra való tekintettel külön felhozták neki, de neki magának kellett levinnie. És örülhetett, ha nem mosogattatják el vele az edényeket, amiért eddig nem vitte le!

– Egy evezőlapátot is megennék, de még az ételnél is van ám jobb a szobámban! – vigyorodott el Siuan hirtelen. – Az egyik lovász ma reggel hozott hat egeret!

– De most már tulajdonképp nővérek vagyunk! – tiltakozott Moiraine. – Nem tehetünk egereket valaki ágyába csak úgy! És különben is, attól eltekintve, hogy nem lenne ildomos, nem lenne rendes dolog sem! Majdnem mindenki a falakon kívül volt egész nap, és legalább olyan fáradtak lehetnek, mint te!

– Az, hogy tulajdonképp nővérek vagyunk, nem ugyanaz, mintha máris nővérek volnánk, Moiraine! Gondold csak végig! Ez az utolsó esélyünk! Ha megkaptuk a vállkendőt, már tényleg nem volna ildomos! – Siuan vigyora megkeményedett. – És Elaida ki sem dugta az orrát a Toronyból, amennyire tudom! Az egerek a negyedét sem fizetnék vissza a veréseinek, Moiraine! Tartozunk neki. Tartozunk neki!

Moiraine mély levegőt vett. Ha nincs Elaida, talán sosem próbált volna meg még gyorsabban szőni, és lehet, hogy akkor elbukott volna a próbán. De ugyanakkor azt is sejtette, hogy a próba folyamán nem az apja volt Elaida különleges figyelmének egyetlen jele. A hibáit túlságosan is gyakran olyasvalaki használta ki, aki nagyon is jól ismerte! Az a némber azt akarta, hogy elbukjon!

– Csak ha már ettél! – mondta.

Tizenegyedik fejezet

Hajnalhasadta előtt

Moiraine egyetlen lámpás, és az aprócska kandalló gyenge fényénél öltözködött, és igyekezett elfojtani az ásítását. Nehezére esett. Az elmélkedéssel töltött éjszaka azzal is járt, hogy nem alhatott egy szemhunyást sem: a szeme már vibrált a fáradtságtól, a tagjai ólmosak voltak. Persze amúgy sem tudott volna aludni, már csak azért sem, ami ma reggel várt rá! Miért is nem tudta lebeszélni Siuant arról az őrült tréfáról? Éjszaka épp elégszer feltette már magának ezt a kérdést, és már először is éppolyan butaságnak hangzott, mint most. Ritkán tudta bármiről is meggyőzni a barátnőjét.

Bárcsak Siuan itt lehetne most vele! Miközben az aes sedai léte terheiről és kötelességeiről elmélkedett, Moiraine újra és újra azon kapta magát, hogy saját maga által kitűzött célon jár az esze, és ahogy lassan tovatűntek az órák, egyre nehezebbnek és nehezebbnek tűnt, mígnem olyan nyomasztóan meredt elé, mint a Sárkány-bérc maga. A társaság talán segített volna. De a szokás egyértelműen kimondta, hogy mindenkinek egyedül kell lennie, mikor érte jönnek. Ha most hibáznak, már nem büntetik meg őket, legfeljebb örökre rájuk ragad, hogy meggondolatlan bolondok – már ha eddig még nem ragadt volna rájuk –, de úgy vélték, minél kisebb feltűnést keltenek ezentúl, annál jobb.

Miután felöltözött, kikészítette a tulajdonában lévő pár kis apróságot az ágyra, de a váltó fehérneműn és harisnyán kívül minden ruháját a ruhásszekrényben hagyta. Kimossák majd őket, és elteszik egy új lány számára, aki megkapja a beavatottak gyűrűjét. A mostani novíciák közül egyikre sem lett volna jó a ruhája, vagy alaposan át kellett volna szabni mindet, de a Fehér Torony türelmes gazdasszony volt. A kis könyvecske biztonságban lapult az erszénye mélyén. Még mindig ezt tartotta a legmegbízhatóbb helynek. Épp letette az aprócska rózsafa ládikát is az ágyra – az a pár ékszer volt benne, amelyet magával hozott a Toronyba is –, mikor kopogtattak. Háromszor, határozottan. Megrezzent a zajra, és a szíve gyorsabban vert. Most hirtelen majdnem olyan ideges lett, mint a próba előtt volt. Nehezére esett, hogy ne rohanjon ajtót nyitni. Ehelyett azonban gondosan megigazította a haját a mosdóállvány kis tükre előtt, a helyére fésült pár, amúgy is a helyén lévő szálat, az ágyra tette a fésűt, és csak utána ment ajtót nyitni.

Hét nővér várt rá az éjszakában, mind a hét ajahból egy, és mindegyikük vállán ott volt az indamintás kendő gyapjú vagy selyemruhájuk felett: kortalan arcuk semmit sem árult el. A szokás így követelte meg. Elaida volt a Piros nővér, de Moiraine nyugodt arccal, hűvösen állta a tekintetét. Vagy legalábbis olyan nyugodt arccal, amilyennel csak tudta. Még egy óra, vagy alig valamivel több, és egyenlők lesznek – legalábbis majdnem. Elaida soha többé nem tarthatja rettegésben.

Szó nélkül kilépett a folyosóra, utoljára becsukta még maga mögött az ajtót, és éppilyen szótlanul vették körbe a nővérek is, elkísérték a sötét folyosón egészen Siuan ajtajáig. A csend is a szokás része volt. Jeaine, egy karcsú, rézbőrű domani lépett előre, hármat kopogtatott, és a vállkendőjén enyhén meglendültek a zöld rojtok. Siuan olyan gyorsan kinyitotta az ajtót, hogy alighanem már lábujjhegyen várhatta a harmadik kopogtatást. A nővérek gyűrűje szétvált, hogy őt is beengedjék, és a lány felvonta a szemöldökét Elaida láttán, bár a Fénynek hála, legalább nem fintorodott el. Moiraine megfeszítette az állkapcsát, nehogy elásítsa magát. Akkor is végigcsinálja anélkül, hogy illetlenül viselkedne!

Papucsuk halk surrogása a padlócsempén volt az egyetlen hang a hajnali Toronyban, nem mozdult semmi más, csak ők, és az állólámpák tetején táncoló, reszketeg lángok. Moiraine meglepődött, hogy egyetlen szolgálót sem lát a környéken. A munkájuk jelentős részét azelőtt végezték el, hogy a nővérek felkeltek volna, vagy azután, hogy visszavonultak éjszakára. Némán mentek le a Torony alapzatába vájt szintekre, át a jól kivilágított folyosókon, el a sötétségbe burkolódzó járatok mellett. A terem, ahol Siuant és őt is próbára tették, most tárva-nyitva állt, de megálltak a folyosón, az aes sedai-ok gyűrűje szétvált, és kettejük mögé sorakozott fel, amint megtorpantak a tátongó ajtónyílás előtt.

– Ki jön? – kérdezte Tamra hangja odabentről.

– Moiraine Damodred – válaszolta Moiraine tisztán, és bár az arca nyugodt maradt, de a szíve repesett örömében. Ezúttal örömében. Siuan ugyanebben a szemvillanásban mondta ki a saját nevét, és bár a hangjában dac csendült, alig lehetett kihallani. Siuan biztos volt benne, hogy Elaida valahogy meg fogja őket fosztani a kendőtől, ha tudja.

A tanáraik sosem vetették fel nekik az elsőbbség kérdését – talán sosem gondolták volna, hogy ilyen sokáig teljesen együtt mozognak –, de Moiraine hallotta, hogy valakinek a háta mögött bennszakad a lélegzete, és Tamra is mintha tartott volna egy árnyalatnyi szünetet, mielőtt folytatta, bár csak olyan rövidet, hogy Moiraine talán csak képzelte.

– És miért jött?

– Hogy letegyem a Hármas Esküt, és magaménak kérjem az aes sedai-ok vállkendőjét – válaszolták egyszerre. Akár illetlen volt, akár nem; mindent egyszerre akartak csinálni ma reggel, amit csak lehetett.

– És mi jogon követeli magának ezt a terhet?

– A megfelelés jogán, hogy a Fehér Torony akarata alá vetettem magamat!

– Akkor lépjen be, ha mer, és kösse magát a Fehér Toronyhoz!

Kéz a kézben léptek be. Egyszerre. Nyugodt arccal, egyenletes léptekkel, se nem sietve, se nem tétovázva. A Torony akarata testet öltve várta őket.

Tamra halványkék brokátruhában, az amyrlin stólájával a nyaka körül az ovális ter'angreal túloldalán állt. A ter'angreal színe lassan ezüstből aranyba, kékből zöldbe úszott, és tökéletesen keretezte a képet. Aeldra árnyalattal sötétebb ruhában állt az amyrlin mellett, két kezében egy súlyos, fekete bársonypárnával. A kerek falak mentén ott álltak a Torony Csarnokának Ülnökei, vállkendőjükbe burkolódzva, és minden ajah három Ülnöke előtt ott állt két másik nővér is az adott ajahból, vállukon kendőjükkel, egyik karjukon pedig szépen összehajtogatva még egy kendő lógott. Kifejezéstelen arccal nézték, ahogy Siuan és Moiraine átvágnak a termen.

A ter'angreal jelentette az első komolyabb nehézséget a tervükben. A magas ovális túlságosan is keskeny volt ahhoz, hogy egymás mellett átléphessenek rajta, anélkül, hogy összeszorulnának, és az igazán nem illett volna az előírt előkelőséghez. Ezt az egy vitát Moiraine nyerte meg. Siuan mogorván rá is nézett – lehetetlenségnek tűnt, hogy kék szeme ilyen élesen villanjon anélkül, hogy az arckifejezése megváltozott volna, de valahogy mégis sikerült megoldania –, majd felemelte a szoknyáját, átlépett a gyűrűn, és Moiraine kissé lemaradva követte. Egymás mellett térdeltek le az Amyrlin Trón elé.

Az Aeldra kezében nyugvó bársony párnáról Tamra most felemelte az Esküpálcát. A sima, elefántcsont fehér henger nagyjából egy láb hosszú lehetett, és alig volt vastagabb Moiraine csuklójánál. Ez is egy ter'angreal volt: az Esküpálca felbonthatatlanul a Hármas Eskübe, és így a Fehér Toronyhoz kötötte őket.

Tamra egy pillanatra mintha habozott volna, mintha nem tudta volna eldönteni, melyiküket kösse meg elsőnek, de mindez csak egy szemvillanásnyi ideig tartott, mert aztán Moiraine már fel is tartotta tenyérrel felfelé a kezét, úgy, ahogy illett. Ez volt az ára annak, hogy Siuan hajlandó volt elsőként átlépni a ter'angrealon, ezt a szívességet kérte viszonzásképpen! Mondani sem kell, hogy nem volt hajlandó elárulni, mit is kíván, míg csak Moiraine bele nem ment a játékba. Percekkel előbb lesz hát aes sedai, mint a barátnője. Ez olyan igazságtalan volt!

De most már nem volt ideje azon gondolkozni, hogy tudnia kellett volna, hogy Siuan készül valamire, ha ilyen könnyedén hagyta magát meggyőzni. Tamrát körbeölelte a saidar ragyogása, és megérintette az Esküpálcát a Szellem egy aprócska szálával.

Moiraine a Pálcára fonta a kezét. Olyan tapintása volt, mint az üvegnek, csak még annál is simább.

– A Fény színe előtt, a megváltásba és az újjászületésbe vetett hitemre esküszöm, hogy nem mondok ki hazug szavakat! – Az Eskü beleivódott, és hirtelen mintha a levegő szorosabban a bőrére fonódott volna. A piros fehér, gondolta. A fent a lent. Még mindig ki tudott gondolni hazugságokat, de a nyelve most már nem engedelmeskedett volna neki, ha ki akarja mondani. – A Fény színe előtt, a megváltásba és az újjászületésbe vetett hitemre esküszöm, hogy nem készítek fegyvert az egyik embernek, hogy a másikat megölhesse! – A nyomás hirtelen megnövekedett, mintha valami láthatatlan öltönybe varrták volna, amely jó pár számmal kisebb volt a kelleténél, és a feje búbjától a lábujja hegyéig szorosan rátapadt.

Bárhogy szégyellte is magát, érezte, hogy a homlokán verejték gyöngyözik, bár legalább az arca nyugodt maradt.

– A Fény színe előtt, a megváltásba és az újjászületésbe vetett hitemre esküszöm, hogy az Egyetlen Hatalmat sosem használom fegyverként, csak az árnyfattyak ellen, vagy ha másképp nem tudom megvédeni saját életemet, az őrzőm, vagy egy másik nővér életét! – A ruha mintha még jobban rátapadt volna, és nehezen vett csak levegőt, az orrán keresztül, és összeszorította a száját, nehogy lihegni kezdjen. Tökéletesen illett rá ez a láthatatlan szorítás, tökéletesen mozdult minden rezdülésével, de milyen borzalmasan szűk volt! Idővel persze elmúlik majd az az érzés is, hogy mintha össze akarnák nyomni a húsát, de kis híján egy év kell hozzá, hogy az utolsó foszlányok is eloszoljanak. A Fényre! Azon gondolkozott, hogy vajon Elaida mennyire élvezte ezt az utolsó esküt, amiben az őrzőkről is megemlékeztek. A Hármas Eskü ugyanaz maradt, bármelyik ajahhoz csatlakozott is az ember lánya. Ez a gondolat kicsit megkönnyítette a dolgát. Kicsit.

– Félig készen állsz – mondta az amyrlin –, és a Fehér Torony most már a csontjaidba vésetett! – De nem fejezte be a szertartást. Ehelyett kivette az Esküpálcát Moiraine kezéből, és Siuan markába fektette. Moiraine elfojtott egy mosolyt. Meg tudta volna csókolni Tamrát!

Siuan nem verejtékezett, és nem is lihegett. Erős, tiszta hangon mondta el az Eskük szövegét, és még csak nem is pislogott, ahogy egyik a másik után ráfonódott. Siuant semmiféle testi fájdalom nem rendítette meg: sosem sírt, amíg Elaida ott nem hagyta őket, és egy könnyet sem ejtett, amíg ki nem ért Merean dolgozószobájából.

– Félig készen állsz, és a Fehér Torony most már a csontjaidba vésetett! – mondta Tamra, és visszatette az Esküpálcát Aledra bársonypárnájára. – Keljetek fel, aes sedai-ok, és válasszátok meg ajahotokat, és minden elvégeztetik, mi csak a Fény színe előtt elvégeztethetik!

Bármilyen rezzenéstelenül állta is Siuan a három Eskü letételét, ő sem mozgott sokkal könnyedebben, mint Moiraine. Egyszerre keltek fel, mélyen meghajoltak Tamra előtt, és megcsókolták az amyrlin nagykígyós gyűrűjét.

Együtt indultak el a Kék nővérek felé. Lassan lépdeltek, olyan kecsesen, amilyen kecsesen csak tudtak, és ezúttal nem fogták egymás kezét – ez már igazán nem illett volna, most már nem illett volna.

Az összes többi beavatotthoz hasonlóan ők is rengetegszer megbeszélték, melyik ajahot választanák, úgy vetették fel az előnyöket és a hátrányokat, mintha a puszta felszínnél mélyebbre láttak volna, de az elmúlt egy-másfél évben ezek a megbeszélések már csak arra szolgáltak, hogy tovább erősítsék rég meghozott döntésüket. A Kékek mindig azon voltak, hogy megjavítsák, ami rossz, és ez nem mindenben volt ám ugyanaz, mintha pusztán az igazságot keresték volna, mint a Zöldek vagy a Szürkék. "Nagy Ügyeket Keresők", mondta rájuk Verin, és a hangjában is hallani lehetett a nagybetűket. Moiraine el sem tudta volna képzelni, hogy máshová is tartozhatna. Siuan elmosolyodott, pedig ezt igazán nem illett volna. De persze Moiraine maga is mosolygott, és nem tudott volna nem mosolyogni.

Amint nyilvánvalóvá vált, merre indulnak, a többi ajahba tartozó nővérek meghajoltak az amyrlin felé, majd távozni kezdtek: először a Sárgák mentek ki, majd a Zöldek siklottak ki kecsesen, Ülnökeik úgy vezették őket, mint valami királyi menetet. Utánuk a Barnák távoztak, majd a Fehérek. Moiraine nem tudta, hogy mi határozta meg a sorrendet, de mikor utolsóként a Pirosok is elmentek, nyomukban Tamra is kivonult a teremből. Ami még hátra volt, az már csak a Kékekre tartozott. Aeldra hátramaradt, hogy megnézze.

A három Kék Ülnök a két új nővér köré gyűlt, és a rézbőrű, karcsú, de erős Leane lehajolt, hogy Moiraine vállára terítse a karjára hajtogatott kék rojtos vállkendőt. Leane majdnem olyan magas volt, mint egy férfi. A karcsú, sötét, csinos kis Rafela Siuan vállán rendezte el az aes sedai-ok kendőjét. Még egyikük sem rendelkezett a nővérek kortalan arcával, de úgy viselték magukon a méltóságot, mint valami köpenyt. Az Ülnökök maguk voltak a megtestesült méltóságteljesség.

A zömök Eadyth hófehér haja a derekáig omlott, meglibbent, ahogy előre lépett, és könnyedén megcsókolta Siuan arcát kétfelől, majd Moiraine-t is, és mindkétszer azt mormolta:

– A Fény hozott itthon, nővér! Olyan sokáig vártunk rád!

A komor, szürke hajú Anlee zöld hasításokkal ékes kék selyemruhát hordott, és majdnem annyi gyűrűt és nyakláncot, mint annak idején Gitara: ő is megismételte a csókot és a köszöntést. Őt Lelaine követte, és ünnepélyes arcára boldog mosoly ült ki, mikor megszólalt. Lelaine csodaszép lett, ha mosolygott.

– A Fény hozott itthon, nővér! – mondta Leane is, és ismét lehajolt, hogy megcsókolhassa Moiraine-t. – Olyan sokáig vártunk rád!

Aeldra is arcon csókolta őket, és elmormolta az üdvözlést, majd meglepően hozzátette.

– És mind a ketten tartoztok nekem egy süteménnyel, amelyet ti magatok készítettetek! Nálunk az a szokás, hogy a hatodik nővér, akitől csókot kaptok, cserébe süteményt kap tőletek!

Moiraine pislogott egyet, és zavartan összenézett Siuannal. Ilyen hirtelen ért volna véget a szertartás? Egy süteményt? Nem hitte volna, hogy Aeldra meg tudná enni, amit ő süt! Még életében nem sütött, de nem is főzött!

Eadyth elégedetlenül csettintett egyet, és megigazította a vállán a kendőt.

– Igazán, Aeldra – mondta határozott hangon –, csak azért, mert ezek ketten úgy döntöttek, hogy újabb és újabb dolgokban lépik át a szokások határait, nem kellene neked is elfeledkezned a méltóságodról! Most pedig! – A hosszú, kék selyemrojtok meglibbentek, ahogy felemelte a kezét. – Megbízlak téged, Leane Sharif, hogy kísérd végig Moiraine Damodredet a Fehér Toronyban, hogy mindenki láthassa, egy Kék nővér tért haza! Megbízlak téged, Rafela Cindal, hogy kísérd végig Siuan Sanche-t a Fehér Toronyban, hogy mindenki láthassa, egy Kék nővér tért haza!

Eadyth magához intette Aeldrát, és a többi Ülnökkel együtt kivonult az ajtón, de láthatóan Moiraine-ék ezzel még nem végeztek.

– A szokás értékes, és nem volna szabad hagyni elhalni! – mondta Rafela, és felváltva Moiraine-t és Siuant méregette. – Eljöttök a Kék ajah lakrészébe a Fénybe öltözve, az ősi szokás követelménye szerint? – Siuan úgy kapaszkodott a vállkendőjébe, mintha soha életében nem akarná levenni, és Rafela sietve hozzátette. – És a kendőtökben, persze! Hogy megmutassátok, hogy a Fényen és az aes sedai vállkendőjén kívül nincsen szükségetek semmi védelemre!

Moiraine ráébredt, hogy ő is ugyanolyan elszántan markolja a vállkendőjét, mint Siuan, és ellazította az ujjait, lágyan simogatta a puha selymet. A Hármas Eskü tette aes sedai-já, de nem érezte magát teljesen aes sedai-nak, amíg a vállkendőt nem helyezték rá. De ha úgy kell kimennie az emberek közé, hogy nincsen rajta semmi más! A Fényre, most meg teljesen átforrósodott az arca! Életében nem látott még aes sedai-t elpirulni!

– Jaj, hagyd már abba, Rafela! – mondta Leane, és sietve, biztatóan Moiraine-re és Siuanra mosolygott. Egy ideig velük együtt volt beavatott, és a mosolyban bujkáló melegség azt ígérte, hogy a barátságuk ugyanott folytatódhat, ahol megszakadt, mikor megkapta a vállkendőt. – Ezer éve a nők a Fénybe öltözve jöttek, hogy aes sedai-já emeljék őket, és ugyanúgy távoztak innen, minden jelenlévővel így esett volna meg, de most már csak azt a részét tartják be a szokásnak, hogy a szertartás idejére kiürítik a Torony folyosóit – magyarázta erélyesen. Leane mindent erélyesen csinált. – Nem hinném, hogy pár Barnán kívül bárki emlékszik már erre a szokásra. De Rafela teljesen belebolondult abba, hogy rég halott szokásokat próbáljon visszahozni! Ne is tagadd, Rafela! Emlékszel az almavirágokra? Már a Zöldek sem emlékeznek rá, hogy melyik csatáról is kellett volna így megemlékezniük!

Meglepő módon Rafela csak sóhajtott egyet, bár egy évvel Leane előtt kapta meg a vállkendőt.

– A szokásokat nem kellene elfelejteni! – mondta, de a hangjában nem volt igazi erő.

Leane megrázta a fejét.

– Gyertek csak! Tudom, hogy szeretnétek már reggelizni, de előtte még el kell intéznetek pár dolgot, beleértve ezt a kis sétát is! Aminek folyamán nem járjuk végig az összes folyosót – vonta fel a szemöldökét, és gúnyosan Rafelára nézett –, és nem állunk meg minden ajah lakrészénél, fennhangon kiáltozva, hogy jöjjenek ki, és nézzék meg a Kék nővért! – ismét megrázta a fejét, és átterelte őket az ajtón. Kurtán fókuszált, és becsukta maguk mögött a széles ajtószárnyakat. – Életemben nem voltam még annyira zavarban! Neked kellett volna pirulnod, Rafela, nem nekem! Verin azt mondta, hogy olyan édes kis hangja van, igazán képezhetné, hogy énekeljen! Az egyik Piros kijött, és rászólt, hogy hagyjuk már abba ezt a vernyogást, és takarodjunk! És a Zöldek! Némelyik Zöldnek... igazán... durva a humora.

Rafela akár elpirult akkor, akár nem, most halványan, de kivehetően elvörösödött.

Milyen durva lehetett akkor a Zöldek humora, gondolt bele Moiraine. De legalább most már amiatt nem aggódott, hogy ő is elpirult – elvégre Rafela is megtette. Természetesen a nővérek egymás közt nyilván máshogy viselkednek, mint azokkal szemben, akik nem viselik a kendőt. Ami most már odasimult az ő vállára is. Máris magasabbnak érezte tőle magát, bár Leane így is másfél fejjel magasodott fölé. A folyosók sosem voltak igazán zsúfoltak, de az emberek hiánya barlangszerűvé varázsolta őket. Hirtelen túlságosan is könnyen el tudta képzelni, milyen lesz a Torony, ha teljesen kiürül. Márpedig ha a dolgok így mennek tovább, ez lesz a vége...

– És a szertartásnak vége is ezzel a sétával? – kérdezte. – A Kék ajah részének, úgy értem! És kérdezhetünk? – Tulajdonképp ezt kellett volna elsőnek megkérdeznie, de hangokat akart, hangokat, hogy elzavarják a baljós gondolatokat.

– Nincs még teljesen vége – válaszolta Leane –, de megkérdezhetsz bármit, ami csak az eszedbe jut! Néhány kérdésre azonban nem válaszolhatunk, amíg nem találkoztatok az Első Választóval, ajahunk fejével!

– Sosem árulhatjátok el ezt a címet! – vetette közbe Rafela sietősen.

Moiraine bólintott egyet, bár ezt már tudta. A beavatottaknak megtanították, hogy minden ajahnak megvannak a maga titkai, ezt Rafelának is tudnia kellett volna! Nem egy nővér mondta már neki, hogy legalább annyit kell tanulnia, miután megkapta a vállkendőt, mint annak előtte. És Moiraine is úgy tervezte, hogy nem kapkod össze-vissza, amíg nem tud többet.

– Nekem lenne egy kérdésem – mondta Siuan összevont szemöldökkel. – Sok olyan szokás van, mint ez a sütemény? Főzni, azt tudok, de a legidősebb nővérem sütött mindent!

– Ó, persze! – csillant fel vidáman Rafela szeme, és elhalmozta őket újabb és újabb szokások részletes magyarázatával, miközben felértek a Torony első emeletére. Volt köztük olyan kis ostobaság is, mint hogy Tar Valont elhagyva mindig kék harisnyát viseljen az ember, és olyan bölcs is, mint hogy ne házasodjon meg. Az aes sedai-ok olykor-olykor megházasodtak, de Moiraine nem értette, hogyan végződhetne az ilyesmi másképp, mint gyászban. Az információáradat mit sem csitult, ahogy egyre feljebb hágtak; csak akkor akadt el, mikor elérték a Kék ajah lakrészébe vezető dísztelen, fényes faajtót.

– A többit majd később elmondom – mondta Rafela, és megigazította vállán a selyemkendőt. – Tanuljátok meg mindet minél gyorsabban! Némelyiket legalább olyan komolyan veszik, mint a Torony törvényeit. Szerintem mindet úgy kéne számítani, de legalább némelyiket kellően betartatják!

– Hagyd már abba, Rafela! – vetette közbe Leane, és a sötét hajú nővér is, ő is ráfogtak az egyik rézkilincsre, és belökték a két ajtószárnyat.

Nem fókuszáltak. Talán ez is a szokások közé tartozott. A lovaglás pár napig még igen kényelmetlennek ígérkezett, és Moiraine úgy tervezte, hogy ezt a pár napos kényszerpihenőt majd a szokások bemagolásával tölti. Nem akarta, hogy valami olyasmiért marasztalhassák a Toronyban, mert a hónap első napján nem volt talpig kékbe öltözve. A Fényre, ezt csak nem ellenőrizték minden alkalommal! De jobb félni, mint megijedni...

Moiraine és Siuan átléptek az ajtón, és döbbenten álltak. A Fehér után a Kék volt a legkisebb ajah, de most minden, épp Tar Valonban tartózkodó Kék nővér ott sorakozott a folyosón, és Aeldrát kivéve mindegyikük viselte a vállkendőjét is.

Tizenkettedik fejezet

Hazatérés

Anaiya lépett elő elsőként, és arcon csókolta őket.

– A Fény hozott itthon, nővér! Olyan sokáig vártunk rád! – mondta. – Aeldra már elmesélte, hogyan lopta el a süteményeimet – tette hozzá, és látványosan tettetett sértettséggel csavart egyet a kendőjén, majd elnevette magát. – Nem volt szép tőle, hogy így kihasználta a helyzetét!

– Bár lehet, hogy az én süteményeimet lopta el, ha egy kicsit gyorsabb lettem volna! – mondta Kairen a hagyományos üdvözlés után. Gyönyörű nő volt, ragyogó mosolya meghazudtolta kék tekintete számító hűvösséget. – Legalább reménykedhetünk benne, hogy rosszul süttök? Aeldra majdnem annyira szereti a mókát, mint ti ketten, és olyan jó lenne, ha egyszer végre rájárna a rúd!

Moiraine felnevetett, és átölelte Siuant. Nem tehetett róla. Tényleg hazatértek! Tényleg hazatértek.

A Kék ajah lakrésze korántsem volt olyan magamutogatón pompázatos, mint a Zöldeké vagy a Sárgáké, de nem is volt olyan puritánul egyszerű, mink a Barnák vagy a Fehérek lakosztályai. A folyosót díszítő, élénk színekben pompázó, téli fali szőttesek tavaszi kerteket ábrázoltak, virágmezőket, köveken csobogó patakokat, repdeső madarakat. A halvány fal mellett álló lámpák aranyozottak voltak, de nem túl díszesek. Csak a hullámos mintában, ezernyi kék árnyalatban – a kora reggeli ég halványkékjétől egészen az alkony lilás-feketés bársonyáig – lerakott padlócsempék képviselték a pazar pompát. Moiraine és Siuan lassan követte a hullámok mintáját, és még harminckilenc üdvözlő csókot kaptak, mielőtt elértek volna Eadyth-hez és a két másik Ülnökhöz.

– Előkészítettünk nektek két lakosztályt – közölte velük a kerek arcú nővér –, a megfelelő ruházattal és némi reggelivel együtt, de sietve öltözzetek át és gyorsan egyetek! Van pár dolog, amit el kell mondanom nektek, olyasmik, amik nélkül nem lenne igazán biztonságos kitennetek a lábatokat az ajah lakrészén kívülre. Vagy igazság szerint az ajah lakrészébe is akár, bár a legtöbben elég türelmesek az új nővérekkel. Cabriana, elkísérnéd őket?

A halvány szemű nővér világos arany haja kis híján a derekáig ért, és kékkel hasított szoknyája széles körbe terült, ahogy a nő halványan pukedlizett Eadyth előtt. A nővérek jelentős része nem tanította sem a beavatottakat, sem a novíciákat, és Moiraine nem ismerte Cabrianát sem. A tekintete olyan heves volt és nyílt, hogy az egy Zöldnek is elég elszánt lett volna, de a hangja mégis szelíden és engedelmesen csengett.

– Ahogy kívánod, Eadyth!

És Siuant és Moiraine-t is csaknem ugyanilyen szelíden szólította meg.

– Velem jönnétek? – Nagyon furcsa volt ez a vegyüléke a hevességnek és az... az alázatosságnak, ez volt rá a legjobb szó!

– Ő az Első Választó? – kérdezte Moiraine óvatosan, amint kiértek Eadyth hallótávolságából. És az összes többi nővéréből is, Moiraine reményei szerint. Az összegyűlt nővérek egyesével-kettesével oszladozni kezdtek, és levették a vállkendőjüket is.

– Ó igen – mondta Anaiya, és Kairennel az oldalán melléjük lépett. Cabriana már válaszra nyitotta a száját, de be is csukta, anélkül, hogy akár egy cseppet is mérgesnek tűnt volna, amiért félbeszakították. – Szokatlan, hogy az Első Választó egyben Ülnök is – folytatta Anaiya –, de egyesekkel ellentétben mi, Kékek, mindenkinek teljesen kihasználjuk a képességeit!

Kairen összehajtogatta a vállkendőjét, és az egyik karjára terítette, majd bólintott egyet.

– Eadyth talán az elmúlt száz év legtehetségesebb Kék nővére, de ha Barna volna vagy Fehér, hagynák, hogy azzal balgáskodjon, amivel csak akar!

– Ó, igen! – mondta Cabriana, és elítélően csettintett egyet. – Némelyik Barna Ülnök egészen szégyenteljesen viselkedik! Legalábbis Ülnökhöz méltatlanul! De a Barnák mindig is hagyták, hogy elragadják őket a gondolataik! Mindenesetre nyugodjatok meg, bármiféle képességekkel rendelkeztek is, megtaláljuk a hasznukat!

Moiraine-nek egyáltalán nem tetszett ez a kis nyugtatgatás, és óvatosan összenézett Siuannal. Nos, mindenesetre egyiküknek sem voltak különleges képességei. De miféle veszélyre figyelmeztetheti őket Eadyth? Valamire, ami még itt is fenyegetheti őket. A legszívesebben megkérdezte volna az őket kísérő három nővért, de biztos volt benne, hogy a figyelmeztetésnek Eadythtől kellett érkeznie, és hatszemközt – máskülönben ott helyben elmondta volna, mire gondol. A Fényre! Az új otthonukban legalább olyan veszélyes, rejtett áramlatok voltak, mint a Nappalotában! Igazán ideje óvatosnak lenniük. Hallgatniuk, figyelniük, és olyan keveset beszélniük, amilyen keveset csak lehet.

A Siuannak és Moiraine-nek kiválasztott két lakosztály egymás mellett volt, egy kicsit lejjebb a fő folyosótól. Mind a kettőben volt egy tágas hálószoba, egy jókora nappali, egy öltözőszoba és egy dolgozószoba is. Mindenütt széles márványkandallók álltak, a vígan pattogó tűz elvette a fagyos levegő élét. A kifényezett falambéria sima volt, de a kék csempés padlót mintás szőnyegek díszítették – vagy fél tucat különböző országból jöhettek, némelyik rojtos volt, némelyik kerek. A bútor is a szőnyegekhez hasonlóan sokféle volt; emitt egy gyöngyházzal kirakott asztalka, a száz évvel korábban, Cairhienben dívó stílus szerint, amott egy indásra faragott lábú székecske, a Fény tudja, honnan, és a lámpák és tükrök nagyjából annyi stílust és korszakot képviseltek, ahány lámpa és tükör csak volt, de semmi sem volt repedt vagy csorba, és minden kis fa vagy fém tárgyacskát addig políroztak, míg csak nem ragyogott. A beavatottak szobácskáiban hagyott holmikat már felhozatták, és Moiraine saját fésűje és hajkeféje hevert a mosdóállványon, a saját mahagóni íróállványa volt a dolgozószobában, a hálószoba kis éjjeli asztalán a saját ékszeres dobozkája várta, és ettől máris otthonosnak tűnt a hely.

– Gondoltuk, hogy szívesen lennétek egymás mellett – mondta Anaiya, mikor végül Moiraine nappalijában álltak már mind az öten. Kairen és Cabriana Anaiya két oldalán állt a csigamintás szőnyegen, és legalább olyan gyakran néztek fel rá, mint Siuanra vagy Moiraine-re. A három aes sedai a régi, jó barátok könnyedségével beszélt egymással, de Kairen és Cabriana láthatóan Anaiyát követte mindenben. Mindez persze egyáltalán nem volt feltűnő, de a Nappalota intrikáin edződött lány azonnal észrevette. No, persze ez még nem jelentett semmit, hiszen minden csoportnak megvolt a maga vezetője, de Moiraine a biztonság kedvéért megjegyezte.

– Más szobát is választhattok, ha akartok – tette hozzá Kairen. – Már így is túl sok szobánk üres, bár tartok tőle, hogy némelyikben úgy áll a por, mint még a pincék legmélyén sem! – Nemsokára elhagyni készült Tar Valont; mintegy mellesleg megemlítette, hogy Tearben van valami dolga. Vajon Tamra egyik keresője lenne? Lehetetlen volt eldönteni. Az aes sedai-ok mindig jöttek-mentek Tar Valon és a világ más részei között.

– Ha más szobát szeretnétek, elintézem, hogy kitakarítsák! – mondta Cabriana, és megemelte a szoknyáját, mintha a legszívesebben azonnal indulna is. És a hangja! Szinte remegett igyekezetében! Miért viselkedhetett ilyen különösen? Láthatóan ő állt a kis hármas legalján, de Siuannal és Moiraine-nel is ugyanilyen alázatos volt!

– Köszönöm, nem kell! – mondta Moiraine. Az ujja közt pergette az egyik ülőpárna csipkeszegélyét, és megpróbálta azt mondani, hogy olyan szép szobákat kaptak, amiről még csak nem is álmodtak volna. Elvégre ez a három nővér készített elő mindent, bár a szőnyegek és a bútorok az ajah ajándékai voltak! De a nyelve nem engedelmeskedett a hazugságnak, így végül csak annyit tett hozzá. – Ezek a szobák teljesen megfelelnek!

A lakosztály minden egyes párnájának széles csipkeszegélye volt, de még az ágytakaróknak, az ágyban heverő párnák huzatának is! Mintha még a csipkeszegélyeknek is csipkeszegélyük lett volna! A szobák több, mint megfelelőek lesznek majd, ha ettől a rengeteg csipkétől mind megszabadul. Siuan pedig képes volt, és elmosolyodott az agyoncsipkézett ágy láttára, mintha kifejezetten élvezné, hogy habfelhőben alhat! Moiraine már a puszta gondolatba is beleborzongott.

Teát és forralt bort kínált a vendégeinek, aztán ráébredt, hogy fogalma sincs róla, honnan kerítene elő bármit is, de szerencsére Anaiya csak elmosolyodott, és azt válaszolta, hogy nyilván alig várják már, hogy átöltözhessenek és reggelizhessenek. A másik két nővér egyetértően bólogatott, és mind a hárman indulni készültek.

– Az étel várhat – mondta Siuan, amint az ajtó becsukódott kísérőik mögött. – Először Eadythhez megyünk! Van róla valami fogalmad, hogy mit akar nekünk elmondani? Nekem ez az egész úgy hangzik, mintha a drágalátos Házak Játékáról lenne szó!

– Eadyth az első, a reggeli várhat – értett vele egyet Moiraine is, bár mikor megérezte az oldalasztalkán váró, fehér asztalkendővel letakart tálcáról előkígyózó forró zabkása és főtt, aszalt sárgabarack illatát, kicsordult a nyála –, de elképzelésem sincs róla, miről lehet szó, Siuan! – Bár tényleg úgy hangzott, mint a Daes Dae'mar.

A gardróbszobában négy kék ruha várta: a legfinomabb gyapjúból varrták, a szabásuk egyszerű volt, de csinos. Kettő közülük lovagláshoz szabott nadrágszoknya volt, de Moiraine most egy rendes ruhát vett fel, és a beavatottak csíkos ruháját a fonott szennyeskosárba hajtogatta. A kis könyvecskét kivette a fehér erszényből – azt szintén vissza kellett adnia, a ruhával együtt –, és némi gondolkozás után áttette a tágas szekrény mélyén talált egyszerű, kék erszénykébe. Még itt is, talán itt különösen, úgy érezte, hogy sehol sem lehetne nagyobb biztonságban, mint nála. Nem is lepődött meg rajta, hogy az új ruhák milyen tökéletesen illenek rá. A mondás szerint a Torony többet tudott a beavatottairól, mint a varrónőjük és a fodrászuk együttvéve. Nem mintha jó ideje akár varrónője, akár fodrásza lett volna, bár ezt a hiányt most már sürgősen pótolni szerette volna. Legalábbis varrónőt kerítenie kellett. Most már megszokta, hogy kibontva hordja a haját, ám legalább négy újabb ruhára lesz még szüksége, mielőtt elhagyja Tar Valont, és még a legjobb gyapjúval sem érheti be. A selyem korántsem volt olcsó mulatság, de csodálatosan nézett ki.

Faragott kis ékszeres ládikájából előszedte kedvenc ékszerét, a kesierát. Sajnálta, hogy a Toronyban nem hordhatta ezt sem, de még hat év kihagyás után is emlékezett rá a keze, hogy hogyan kell a vékony aranyláncot a hajába fonnia, hogy a kis zafír pontosan a homloka közepére hulljon. Jó alaposan megnézte magát a csigamintásra faragott keretű, jókora falitükörben, és elmosolyodott. Még nem volt kortalan az arca, de minden ízében Moiraine Damodred úrnőnek nézett már ki, és Moiraine Damodred úrnő jól elboldogult a Nappalotában is, ahol pedig olyan veszedelmesek voltak a rejtett áramlatok, hogy akár tizenöt, tizenhat éven is lehúzhatták volna az embert. Most pedig készen állt, hogy az itteni áramlatokat is meglovagolja. A vállára terítette kék rojtos vállkendőjét, és elindult, hogy megkeresse Siuant. A folyosón találkoztak: Siuan is ugyanúgy magára csavarta a kendőt, és épp őt kereste.

Az első útjukba eső nővért, a karcsú, saldaeai Natasiát már ismerték – a vágott, sötét szemű, erős arccsontú lány engedékeny tanár volt, de most undorodva megrándult a szája, mikor elmagyarázta nekik, merre találják Eadythet. Moiraine már épp azon gondolkozott, hogy vajon Natasia nem kedveli-e Eadythet – de akkor nagy balgaságra vallott volna, hogy ezt ilyen nyilvánosan kifejezi –, ám Eadyth is pont ugyanilyen arcot vágott, miközben beljebb tessékelte őket, és intett, hogy foglaljanak helyet a nappali széles, jól megrakott kandallója előtt váró magas, párnás székekben. Aztán pedig megállt a vidáman ropogó tűz előtt, a kezét melengette, mintha nehezére esett volna megszólalnia. Siuan idegesen táncikált a szék szélén ülve, de Moiraine nagy nehezen nyugalmat erőltetett magára. Nehezére esett, de csak sikerült. A Hármas Eskü valahogy még kínosabban feszült a bőrén, ha leült. Maradj csendben, hallgass és figyelj!

Eadyth nappalija nagyobb volt az övékénél, a mennyezet szegélyét lágy hullámokba vésték, a falakon két színes faliszőnyeg is lógott, virágok és madarak voltak rajtuk, bár a lámpák itt sem voltak díszesebbek, mint náluk. A nagy, szögletes bútorokat türkiz és elefántcsont berakás díszítette, egyetlen egy kecses, könnyed bútordarab volt csak a szobában, egy kis asztalka, amelyet mintha teljes egészében elefántcsontból vagy csontból faragtak volna. Bármilyen hosszú ideje lakott is Eadyth ebben a lakosztályban, nem hagyott rajta sok nyomot: alig voltak benne személyes tárgyak, épp csak itt egy magas, csillogó sárga porcelánváza, a Tengeri Nép műve, ott egy vert ezüst tálka, és a kandallópárkányon egy pár kristályszobrocska, egy férfi és egy nő, egymás felé nyújtott kézzel. Mindez nem árult el mást, csak hogy a hófehér hajú nővérnek visszafogott, jó ízlése volt. Maradj csendben, hallgass és figyelj!

Siuan továbbra is zavartan fészkelődött a széken, és láthatóan épp felállni készült, mikor Eadyth végre megfordult, és rájuk nézett. Keresztbe fonta a karját, és mély levegőt vett.

– Az elmúlt hat évben azt tanították nektek, hogy a második legudvariatlanabb dolog az, ha nyíltan valakinek az Egyetlen Hatalomban való erejéről beszéltek – a szája ismét undorodva megfeszült. – Az igazság szerint most is nehezemre esik erről szólnom, bár sajnos elkerülhetetlen. Hat éven át mindent megtettek, hogy ne mérjétek se a saját erőtöket, se másokét. Most pedig meg kell tanulnotok a saját erőtökhöz hasonlítani minden egyes nővérét, akivel csak találkoztok. Idővel ez olyan természetes lesz, hogy már gondolnotok sem kell rá, de addig nagyon óvatosnak kell lennetek! Ha egy nővér erősebb nálatok az Egyetlen Hatalomban, akkor bármelyik ajah tagja is, meg kell hajolnotok előtte! Minél erősebb, annál mélyebbre! Ha ezt elvétitek, az a harmadik legudvariatlanabb dolog, és csak hajszálnyival marad el az első kettő mögött! Az újdonsült nővérek leggyakrabban ilyesféle hibákért kapnak büntetést, és minthogy a büntetést a sértett nővér határozza meg, ritkán ússzák meg valami aprósággal. Egy-két hónap Munka vagy Megvonás a legkevesebb, ami ilyesmiért várhat rátok! A Szellem Megszégyenítése és a Hús Megszégyenítése sem példa nélküli!

Moiraine lassan bólintott egyet. Ez megmagyarázta, Elaida miért engedelmeskedett Meilynnek, és Rafela miért nem ellenkezett Leane-vel. És Cabrianát is megértette végre; Cabriana egyáltalán nem volt valami erős. Nehezére esett a puszta gondolat is. Ha a Fehér Torony valamit ellenzett, azt alaposan és átfogóan kiirtotta az ember gondolataiból is. A Fényre, a Torony először teljesen kiirtott valamit belőlük, aztán azt várta, hogy épp ez alapján határozzák meg az egymáshoz való viszonyukat! Micsoda gubanc! De szerencsére Siuan és ő szinte teljesen egyforma erősek voltak, és alighanem akkor is egyformák lesznek, ha elérik a teljes erejüket. Eddig is mindig egyszerre mozogtak. Olyan természetellenes lett volna, ha Siuannak meg kell előtte hajolnia!

– Engedelmeskednünk is kell nekik? – kérdezte Siuan, aki végül csak feladta a küzdelmet, és felállt. Eadyth nagyot sóhajtott.

– Azt hittem, elég érthetően beszélek, Siuan! Minél erősebb nálad, annál jobban meg kell hajolnod előtte! Komolyan utálok erről beszélni, úgyhogy kérlek, ne ismételtesd velem magamat! Ez persze fordítva is működik, de ne feledjétek, nem vonatkozik senkire, akit az ajahotok vagy a Torony emelt fölétek! Ha példának okáért egy követség tagjaiként utaztok, akkor is ugyanúgy engedelmeskednetek kell a követség vezetőjének, mintha velem volna dolgotok, ha az illető alig kapta meg a nagykígyós gyűrűt, nemhogy a vállkendőt! Most pedig megértettétek végre, és nincs több kérdésetek? Jól van! Mert én a magam részéről szívesen megmosnám ezek után a fogamat! – és olyan gyorsan kiterelte őket a szobából, mintha tényleg csak a són és a szódán járt volna az esze.

– Azt hittem, meghalok ijedtemben – mondta Siuan, mikor végre már megint a folyosón voltak –, de nem volt olyan vészes! Attól tartottam, hogy legalulról kell majd kezdenünk, de már most sem vagyunk messze a csúcstól! És újabb öt év múlva már szinte ott leszünk! – akár gondolkoztak rajta, akár nem, mindannyian tudták, hogy nagyjából mikor érik el a teljes erejüket; ez az idő ugyan nagyban változhatott egyik emberről a másikra, de mindig egyenes vonalú, egyenletes fejlődés eredménye volt.

– Én is nagyon féltem – sóhajtott nagyot Moiraine –, de ez az egész mégsem olyan egyszerű, mint ahogy most mondtad! Például hol lesz a tiszteletadásból engedelmesség? Még ha nem mondta ki, akkor is erre gondolt! Alaposan meg kell figyelnünk a többi nővért, és amíg nem vagyunk benne biztosak, jobb, ha a túlzott alázatosság erényébe tévedünk olykor! Egy hónap múlva már nyomát sem akarom látni Tar Valonnak; nem egy tanyán akarok robotolni a folyó túlpartján!

Siuan felhorkant.

– Na, hát akkor óvatosak leszünk! Mi a fenét csináltunk az elmúlt hat évben? De mégis, lehetne sokkal rosszabb! Mit gondolsz, mi lenne, ha átvinném a tálcámat a szobádba, és együtt reggeliznénk?

Mielőtt azonban elérték volna a szobájukat, egy újabb aes sedai kapta el őket. A magas, szögletes arcú nő égszínkék ruhát viselt, és acélszürke haja miriádnyi, derékig érő, kis, kék gyöngyös fonatban csilingelt. Moiraine egészen biztos volt benne, hogy a Toronyban tartózkodó Kékek mind ott voltak, mikor üdvözölték őket, de erre a nővérre mégsem emlékezett. Talán sohasem látta. Megérezte a nő képességét, és ráébredt, hogy majdnem olyan nagy, amekkora Siuané és az övé lesz egy szép napon. Itt nyilván nem lenne elég a puszta tiszteletteljes viselkedés. Vajon pukedliznie is kellene? Egyelőre csak leeresztett kézzel várt.

– Cetalia Delarme vagyok – mondta a nővér erőteljes taraboni tájszólással, és alaposan végigmérte őket. – A leírások alapján, hogy "csinos kis porcelánbaba", nyilván te vagy Moiraine!

Moiraine megmerevedett. Csinos... kis... porcelánbaba?! Alig tudta megőrizni nyugodt mosolyát, és a keze is kis híján ökölbe szorult a vállkendőjén. De elég volt a tanyára gondolnia, hogy megnyugodjon.

De Cetalia már nem is törődött vele.

– Ami azt jelenti, hogy te vagy Siuan, ugye? Azt mondták, te aztán nagyon értesz a kirakósokhoz! Mit szólsz ehhez a kis rejtvényhez? – Előkapott egy vékony papírköteget, és Siuan kezébe nyomta.

Siuan összeráncolta a homlokát olvasás közben, de Moiraine is felvonta a szemöldökét, ahogy a barátnője válla fölött belenézett a lapokba. Siuan túl gyorsan lapozott ahhoz, hogy mindent elolvashasson, de mintha más nem is lett volna benne, csak különféle kártyalapok nevei, ráadásul teljesen összevissza. A Kelyhek Uralkodóját a Szelek Ura követte, a Lángok Uralkodóját a Botok Úrnője, az Érmék Ötösét a Kelyhek Négyese. Rejtvény? Az egésznek semmi értelme nem volt!

– Nem vagyok benne biztos – mondta végül Siuan, és visszaadta a papírcsomót. Ami eldöntötte a kérdést. Ha tényleg rejtvény lett volna, Siuan megoldja!

– Igen? – A kurta szócskában mély csalódottság csendült, de egy pillanatnyi szünet után Cetalia elgondolkozva megbillentette a fejét, a hajában halkan megcsendültek a gyöngyök, és folytatta. – Nem azt mondtad, hogy nem tudod, azaz valami ötleted mégis van! Miben nem vagy biztos?

– Van egy játék, amiről olvastam – mondta Siuan nagy lassan –, egy játék. Tehetős nők űzik kártyával. Rendeknek hívják. Csökkenő sorrendben kell kirakni a kártyákat, egy megadott minta szerint, és csak bizonyos lapokat lehet bizonyos lapokra tenni. Azt hiszem, valaki felírta az egyik játszma lapjait. Egy győztes játszmáét.

Cetalia felvonta a szemöldökét.

– És te csak olvastál erről a játékról?

– A halászlányok ritkán engedhetik meg maguknak azt a luxust, hogy kártyázhassanak – válaszolta Siuan szárazon, és Cetalia szeme veszedelmesen villant. Moiraine egy pillanatra úgy érezte, utolérte őket a rettegett büntetés.

De a taraboni nővér csak ennyit mondott.

– Fogadni mernék, hogy Moiraine még játszott is Rendeket, de gyanítom, azt mondta volna, hogy erre a listára mindenféle ok és ésszerűség nélkül összehányták a kártyák neveit, vagy valami ilyesmi. A legtöbben ezt mondták volna. De te, holott csak olvastál erről a játékról, kikövetkeztetted a megfelelő választ! Gyere velem! Van még pár rejtvény, amit ki szeretnék próbálni rajtad!

– De még nem is reggeliztem! – tiltakozott Siuan.

– Később is ehetsz! Gyere! – Cetalia nyilvánvalóan úgy vélte, hogy a tiszteletteljes viselkedésnél több jár neki.

Moiraine elnézte, ahogy Cetalia elvonszolja a vonakodó Siuant a folyosón, és mérgesen meredt a nő után. Ez a fajta viselkedés nyilvánvalóan udvariatlan volt. Úgy tűnt, hogy mégis vannak fokozatok. No persze a Nappalotában is az árnyalatokon múlt minden! És különben is csak egy rövid időre kell mindezt elviselniük... Egy héten belül elmennek innen, és ő a maga részéről nem is akart visszatérni, amíg csak el nem érte a teljes erejét! Legfeljebb csak azért, hogy elmondhassa Tamrának, hol van a fiúgyermek. Olyan csodálatos lenne, ha végül ők találnák meg!

A saját reggeli zabkásája még elég meleg volt ahhoz, hogy ehető legyen, és óvatosan leült a vaskos párnákkal kibélelt székre, de mielőtt akár csak a második kanállal lenyelte volna, Anaiya viharzott be. Anaiya kis híján olyan erős volt az Egyetlen Hatalomban, mint Cetalia, úgyhogy Moiraine sietve letette az ezüstkanalat, és felállt.

– Mondanám, hogy ülj csak vissza, és fejezd be a reggelidet – mosolygott rá az anyáskodó nővér –, de Tamra egy novíciát küldetett érted! Mondtam a gyermeknek, hogy átadom az üzenetet, mert amúgy is fel akartam neked ajánlani, hogy meggyógyítalak! A Gyógyítás olykor enyhít egy cseppet az Eskük feszítésén is...

Moiraine elvörösödött. Még szép, hogy mostanra már mindenki tudta! A Fényre!

– Köszönöm – mondta, egyrészt a Gyógyításért, amely ugyan nem enyhítette az Eskük nyomását, de utána mégis sokkal, sokkal kényelmesebben érezte magát, másrészt a segítségért. Ha nem kellett volna felállnia, mikor Anaiya belépett, nyilván engedelmeskednie sem kellene neki. Kivéve persze, ha Anaiya csak udvariaskodott! Moiraine már-már felsóhajtott. Még sokat kellett figyelnie, mielőtt bármiféle következtetést levonhatott volna!

Szorosan a vállára fogta újonnan megnyert kendőjét, mikor otthagyta a Kékek lakrészét – egyelőre nem akarta letenni; egyrészt nagyon jól jött a hideg ellen –, és azon merengett, hogy Tamra vajon mit akarhat tőle. Csak egyetlen egy dolog jutott az eszébe. Most, hogy ő és Siuan is teljes jogú nővérek lettek, Tamra a keresők közé veszi őket! Végtére is már tudnak az egész ügyről! Semmi másnak nem lett volna értelme. Sietősen lépdelt tovább.

– De nekem nem kell munka! – tiltakozott Siuan, és a gyomra ismét hangosan felkorgott. Órák óta ült már Cetalia szobájában, és úgy érezte, hogy minden csepp erőt kifacsartak belőle. A szobában annyi könyv, annyi ládákba tornyozott irat hevert, hogy még egy Barna is megrettent volna a láttán, és a némber mintha az ülőpárnákról sem hallott volna még! Olyan kemények voltak a székei, mintha sziklákon kellett volna ülniük!

– Ne légy nevetséges! – mondta a szürke hajú nővér lekicsinylően, és keresztbe vetette a lábát. Könnyedén az íróasztalon tornyosodó papír halom tetejére dobta az utolsó köteget is, miután Siuan végzett vele. – Kezdő létedre nem is voltál olyan rossz! Szükségem van rád, és kész! Elvárom, hogy holnap itt legyél Második Kelőre! Most pedig menj, egyél valamit! Most már aes sedai vagy, nem járkálhatsz úgy, mintha egy lyukas lefolyócső korogna a beledben!

Semmi értelme nem lett volna tovább tiltakoznia. Az a Fényverte némber épp elég világosan kifejtette, hogy két, egymást követő tiltakozás nála igencsak közel jár az udvariatlansághoz. Fényverte, mocskos némber! Persze nem hagyta, hogy az arcára is kiüljön a harag – ezt már jóval Tar Valon előtt megtanulta. A halászok között nagy bajba keveredett, aki kimutatta akár a haragját, akár a félelmét. Néha még kést is kapott a hátába.

– Ahogy kívánod, Cetalia – mormolta, mire a nő ismét felvonta az egyik szemöldökét. Alig bírta megállni, hogy ne látványos megvetéssel vonuljon ki a szobából. Odakinn azonban úgy kihúzta magát, ahogy csak tudta, és a Sötét Úr egye meg, akinek nem tetszett!

A Fény égesse meg, miért is volt olyan ostoba, hogy beleessen ennek a némbernek a csapdájába? Moiraine óvatosságra intette, ő pedig ahelyett, hogy óvatos lett volna, megpróbálta a gyanú nyomát is kitörölni az átkozott Cetalia átkozott hangjából, és megmutatta, hogy tud ő úgy gondolkozni, mint Moiraine! A képzetlen kormányos kezében megfeneklik a csónak is; már ha fel nem borul! És amilyen képzetlenül most kormányozgatta a csónakját, nem nagyon hagyja el a Tornyot a közeljövőben! Évekig ki sem dughatja innen az orrát, míg csak elég erős nem lesz ahhoz, hogy megmondja Cetaliának, mihez kezdjen a munkájával! De legalább az az átkozott némber Moiraine-re nem tette rá a kezét! Az ő eszével csodákat művelhetett volna, ha Cetalia segítője lesz!

Akármilyen éhes volt is, először elment, hogy megkeresse Moiraine-t, és nem az ebéddel törődött. Mielőbb tudnia kellett, hogy innentől egyedül kell kutatnia. Moiraine látványa mindig felvidította. Cetalia egy dologban feltétlenül tévedett. Moiraine nem csinos kis porcelánbaba volt, hanem csodaszép kis porcelánbaba! Kívülről legalábbis. Belül, márpedig igazán csak ez számított, teljesen másmilyen volt. Mikor Siuan először látta, egészen biztos volt benne, hogy a cairhieni kislány pár nap alatt összeroppan, mint a kagylóhéj. De Moiraine legalább olyan keménynek bizonyult, mint ő maga, ha nem még keményebbnek! Akárhányszor ledöntötték, mindig azonnal talpra állt! Moiraine nem ismerte a "feladni" szó jelentését. Épp ezért volt hát olyan megdöbbentő, hogy az egyik székbe rogyva találta a nappalijában, a vállkendője a szék támláján lógott, az arcán mogorva, durcás kifejezés ült. A zöld mázas teás kancsóból forró tea illata gőzölgött elő, de láthatóan egyik fehér csészét sem használta még senki.

– Hát veled meg mi történt? – kérdezte Siuan. – Ugye nem kaptál máris büntetést?

– Annál is rosszabb – mondta Moiraine vigasztalhatatlanul. A hangja általában ezüstcsengettyűk csilingelésére emlékeztette Siuant, bár Moiraine utálta, ha ezt mondta neki. – Tamra engem bízott meg a jutalom szétosztásának felügyelésével!

– Vér és hamu! – próbálgatta Siuan a szavakat. Most már nem korbácsolhatják meg, csak mert úgy beszél, ahogy mindig is szokott! Nem egy aes sedai-t ismert, aki úgy beszélt, hogy abba még a kocsisok is belepirultak volna. De azért mintha még érezte volna a szappan kellemetlen utóízét. – Gyanakszik valamire? Meg akar győződni róla, hogy nem avatkozhatsz közbe? – Talán Cetalia is ezért rohanta le azon nyomban! Nem, nem: túlságosan is jól teljesített az átkozott némber próbáin, amilyen ostoba volt!

– Nem, nem hinném, Siuan! Arra neveltek, hogy egy nagy birtokot igazgassak, és mielőtt a Toronyba jöttem, pár hónapig ezt is tettem. Azt mondta, hogy már rendelkezem az összes szükséges képzettséggel, ami erre a munkára kell. – A szája szomorkásan megfeszült. – Épp "haszontalanul hevertem", ahogy mondta, és azt hiszem, úgy döntött, hogy itt az ideje valami igazán nehéz feladattal megbíznia egy Kéket, mert ez így tisztességes. És veled mi történt? Miféle rejtvényeket akart veled megoldatni Cetalia?

– Ó, egy csomó régi jelentést kellett átnéznem – mordult fel Siuan, és nagy óvatosan leereszkedett az egyik kipárnázott székre. Csak a bőrét ne érezné három számmal kisebbnek a kelleténél! Nem kért engedélyt, csak töltött magának egy csésze teát. Sosem kértek egymástól engedélyt az ilyesmire. – Azt akarta, hogy találjam ki, mi a fészkes fene történt negyven-ötven éve Tarabonban, Saldaeában és Altarában. – Amint kimondta, a legszívesebben a szájára csapott volna, de már elkésett.

Moiraine kiegyenesedett, és hirtelen mintha nagyon érdekelte volna minden.

– Cetalia a Kék ajah ügynökeinek feje! – Ez nem kérdés volt. Abban aztán bízni lehetett, hogy Moiraine egyszeriben átlátja a helyzetet!

– Ezt még csak ne is suttogd! Az az átkozott nő haleledelt csinál belőlem, ha megtudja, hogy elszóltam magam! Alighanem előbb vagy utóbb amúgy is ez lesz a vége, de nem akarok okot adni rá neki, mielőtt magától találna magának egyet! – A mai nap eseményeit alapul véve Cetalia nyilván hamar okot talál a büntetésre. – De ne lógasd a fejed, az egész jutalmasdi nem tarthat tovább pár hónapnál! Aztán pedig szabadon mehetsz, ahova csak akarsz! Csak tudasd velem, hol vagy, és ha megtudok bármit is, megpróbálok üzenni neked! – A Kékeknek igen kiterjedt kémhálózatuk volt, és az ügynökök legalább olyan jó szolgálatot tettek, ha egy nővér üzenni akart valakinek, mint ha a rendszeres jelentésekről volt szó.

– Nem tudom, hogy megengedhetek-e magamnak pár hónap késlekedést – mondta Moiraine elkeseredett, vékonyka kis hangon, és lesütötte a szemét is, márpedig az nem volt rá jellemző. – Én... én eltitkoltam előled valamit, Siuan! – De hát sosem titkoltak el egymás elől semmit sem! – Attól félek, hogy a Csarnok engem akar a Naptrónra ültetni!

Siuan zavartan pislogott. Moiraine, mint királynő?

– Csodálatos királynő lennél! És ne hozd fel nekem, hogy az aes sedai királynők mind rossz véget értek! Az mind nagyon, nagyon régen volt! Mostanában szinte nincs is olyan uralkodó, akinek ne lenne aes sedai tanácsadója! És a fehérköpenyeken kívül ki mondott róluk valaha is rosszat?

– A tanácsadó és a királynő között nagy a különbség. – Moiraine kihúzta magát, gondosan, aprólékosan elrendezte a szoknyáját, és a hangjába belekúszott az a vérlázítóan türelmes, magyarázó felhang. – Nyilvánvalóan a Csarnok úgy véli, hogy megkaphatnám a trónt anélkül, hogy a csőcselék az utcára vonulna, de nem akarom megkockáztatni, hogy esetleg tévednek! Cairhien épp eleget szenvedett az elmúlt két évben anélkül is! És még ha igazuk volna is, senki nem uralkodhatott hosszú ideig Cairhienben anélkül, hogy ne kellett volna emberrablásig, orgyilkosságig, vagy még ennél is rosszabb gaztettekig alacsonyodnia! Az ükanyám, Carewin több mint ötven éven át uralkodott, és a Torony kivételesen sikeres uralkodónak tartja, mert Cairhien felvirágzott alatta, és kevés háborút vívott, de a nevével felénk még mindig a gyerekeket riogatják! Inkább felejtsenek el, mint hogy úgy emlékezzenek rám, mint Carewin Damodredre, de még ha mögöttem áll az egész Torony, akkor is meg kell próbálnom utolérni, ha a Csarnoknak sikerül keresztülvinnie ezt a tervet! – Hirtelen megroskadt a válla, és az arcán látszott, hogy kevés kellene hozzá, hogy elsírja magát. – Mit tehetnék, Siuan? Csapdába estem, mint egy róka, és még csak a saját lábamat sem rághatom le, hogy elmeneküljek!

Siuan letette a teáscsészét a tálcára, letérdelt Moiraine széke elé, és a másik nő vállára tette a kezét.

– Találunk valami kiutat – mondta, és sokkal több magabiztosságot csempészett a hangjába, mint amennyit valójában érzett. – Találunk valami kiutat! – Kicsit meglepte, hogy az Első Eskü hagyta, hogy kimondja ezt a kurta kis biztatást. El nem tudta képzelni, miféle kiutat találhatna bármelyikük is!

– Ha te mondod, Siuan! – Moiraine hangjában sem csendült túl sok meggyőződés. – De van valami, amin segíthetek. Felajánlhatom neked, hogy meggyógyítalak?

Siuan meg tudta volna csókolni. És meg is csókolta.

A Lan előtt magasba szökő hegyekhez közel még mindig igen nagy volt a hó, és a nagyobb embertömeg által kitaposott ösvény tisztán, jól láthatóan csillogott a délutáni fényben. Egyenesen a felhősipkás hegyek közé vezetett, melyek egyre nagyobbnak és nagyobbnak tűntek, minél tovább nézte őket az ember. Lan felemelte a távcsövét, de nem látott mozgást arrafelé. Az aielek alighanem már a hegyekben vannak. Macskatáncos türelmetlenül kapálta a havat.

– Az ott a Világ Gerince? – kérdezte Rakim jellegzetesen rekedt hangján. – Nem rossz, de valahogy magasabbnak gondoltam volna!

– Az még csak a Rokonirtó Tőre! – nevetett egy sokat látott arafelli. – Mondjuk úgy, hogy a Gerinc elődombjai, és nem tévedtünk sokat!

– És miért állunk itt egy helyben? – mordult fel Caniedrin. Elég halk volt ahhoz, hogy ne szidhassák össze érte, de elég hangos ahhoz, hogy Lan meghallja. Caniedrin szerette próbálgatni a határokat.

Bukama felmentette a válaszadás nehézsége alól.

– Csak a bolond menne neki az aieleknek a hegyekben – vetette oda hangosan. Lan felé fordult a nyeregben, és lehalkította a hangját, hogy szinte már csak suttogott: a homlokán ülő, örökös, elítélő ránc egy pillanatra még mélyebb lett. – A Fény adja, hogy Pedron Niall nem most keresi elő a krumpliorrot! – Niall, a Fény Gyermekeinek főúrkapitánya volt aznap megbízva az egyesült sereg parancsnokságával.

– Nem most fogja – válaszolta Lan egyszerűen. Alig maroknyian ismerték olyan jól a háború művészetét, mint Niall. Ami azt jelentette, hogy ez a háború a mai nappal véget ért. Elgondolkozott rajta, hogy vajon győztek-e. Visszacsúsztatta a látcsövet a nyeregtáskájába, és azon kapta magát, hogy észak felé bámul. Érezte a hívást, érezte, ahogy a vas vonzotta a mágnest. Ilyen hosszú idő után szinte már fájt. Némelyik háborút nem lehetett megnyerni, de mégis tovább kellett harcolniuk.

Bukama az arcát nézte, aztán megrázta a fejét.

– És csak a bolond ugrik az egyik háborúból egyenesen a másikba! – most nem vesződött azzal, hogy lehalkítsa a hangját, és Lan látta, hogy jó néhány domani értetlenkedve néz vissza rájuk. Láthatóan nem tudták, Bukama miről beszél. A határvidékiek közül senki sem értetlenkedett. Tudták, hogy kicsoda.

– Egy vagy két hónap pihenés épp elég lesz. – Ennyi ideig tartott, amíg hazalovagolt. Kis szerencsével egy hónapba is belefért.

– Egy év, Lan! Csak egy év! Jól van, no! Legyen csak nyolc hónap! – Bukama úgy tett, mintha már ezzel is hihetetlen engedményt adott volna. Talán elfáradt? Mindig úgy viselte magát, mint akit vasból öntöttek, de nem volt már fiatal!

– Négy hónap – egyezett bele Lan. Kibírt két év várakozást; kibír még négy hónapot! És ha Bukama még akkor is fáradt volna... Ez olyan szakadék, amit elég lesz akkor áthágnia, ha elébe kerül.

Amint az később bebizonyosodott, Niall valóban nem aznap szándékozta feltenni a krumpliorrot, és ez így volt a legjobb, különösen, ha figyelembe vették, hogy a fele hadsereg már hazavonult, abban a szent meggyőződésben, hogy a háborút napokkal ezelőtt megnyerték, ha nem akkor, mikor az aielek elkezdtek visszavonulni. És hatalmas győzelemnek hitték. Legalábbis azok, akik nem harcoltak benne, a tábori népek, a követők, és a történészek, akik már írták is a meséket, mintha mindent valóban tudtak volna. Lan hagyta őket. Az esze máris kétszáz mérföldre északra járt.

Bukama és Lan elbúcsúztak a többiektől, és délre indultak, el, minél messzebb Tar Valontól. Hatalmas, csodálatos város volt minden beszámoló szerint, de túlságosan is sok aes sedai mászkált benne ahhoz, hogy kényelmesen érezzék magukat a közelében. Bukama lelkesen beszélt arról, hogy mi mindent láthatnak majd Andorban, vagy talán Tearben. Mindkét országban jártak már az aielek ellen harcolva, de még csak nem is látták Tear híres Kövét, vagy a többi nevezetes várost. Lan meg sem szólalt, hacsak Bukama meg nem szólította. Élesen érezte az otthon vonzását. Nem akart semmi többet, csak hogy visszatérhessen a Fertőbe. És hogy ne kelljen aes sedai-okkal találkoznia.

Tizenharmadik fejezet

Városi ügyek

Felhozathattak volna ebédet a szobájukba is, de miután Moiraine meggyógyította Siuant, együtt vonultak le az első ebédidőpontra. Egyikük sem lett volna hajlandó kihagyni az első közös étkezést, mint aes sedai, lenn, a nővérek közös étkezőcsarnokában, ahová a beavatottak csak a ritka meghívások alkalmával mehettek be, a novíciák pedig csak akkor, ha az asztalnál kellett felszolgálniuk. A tágas, magas mennyezetű terem hófehér falát színes, téli faliszőnyegek borították, a széles falszegélyek fénylettek az aranyfüsttől. A szögletes, négyszemélyes asztalkák kecses lábát elegáns faragás díszítette, és a legtöbbjük elég messze állt egymástól, hogy az asztalnál ülők magánbeszélgetést is folytathassanak, bár itt is, ott is összetoltak pár asztalt, hogy nagyobb csoportokat is kiszolgálhassanak. Ők ketten voltak csak vállkendőben az egész teremben, és a legtöbb nővér azonnal rájuk nézett – jó páran még el is mosolyodtak. Moiraine érezte, hogy átforrósodik az arca, de puszta mosolygással nem lehetett volna rávenni, hogy ne vegye fel a kendőt, ahányszor csak kilép a szobájából! Még a hangos gúnykacaj sem lett volna elég! Túl keményen megdolgozott érte! Siuan királynői magabiztossággal lépdelt végig a minden ajah színét felvonultató, fényes padlócsempéken, és úgy igazgatta meg a karján a vállkendőt, mintha külön fel akarta volna rá hívni a figyelmet. Siuan nem volt igazán szégyellős.

Itt nem voltak padok, és az alacsony támlájú székek faragása tökéletesen illett az asztalokéhoz. Míg a beavatottak azt kapták, amit a konyha főzött, itt egy fiatal szolgálólány, ruhája mellrészén Tar Valon Lángjával, pukedlizve köszöntötte őket, majd énekelve felsorolta, hogy aznap délben mit ajánl a konyha. A hanghordozásából kitűnt, hogy gyakran mondja fel ezt a szöveget. Míg a beavatottak nehéz, mázas cserépedényekből ettek, és maguknak kellett felszolgálniuk az ételt, valamint visszavinni a tányérjukat, most már ugyanez a fiatal szolgálólány hozta ki a rendelést egy könnyed, ezüstfonatos tálcán, fehér, Tar Valon Lángjával körbenyomott, taraboni porcelánedényekben. A taraboni porcelán nem ért fel az Atha'an Miere szigeteiről származó, leheletvékony csodákkal, de azért még nem volt olcsó.

Siuan panaszkodott, hogy kicsit elfűszerezték a halát, de csak a szálkákat hagyta meg, és úgy nézett körbe, mintha azon gondolkozna, hogy rendel még egyet. Moiraine egy sűrű zöldséglevest rendelt, kis marhahússal, de rájött, hogy nincs igazán étvágya, és végül csak egy kis darab barna kenyeret és egy csésze teát gyűrt le. El kellett menekülnie, de nem volt rá lehetősége. Elképzelhetetlen volt, hogy valaki csak úgy elsétáljon az Amyrlin Trón által ráosztott feladat elől! Talán a Csarnok mégis úgy dönt, hogy ez a terv kivitelezhetetlen. Végtére is senki sem kereste meg a dologgal, mióta Tsutsama nekiszegezte a kérdést, hogy gondolkozott-e már azon, hogy mi lenne, ha ő lenne Cairhien királynője. Kósza reménysugár, de most csak kósza reménysugarakra futotta.

Amint visszatértek a szobájukba, Eadyth újfent hívatta őket a lakosztályába, és mindenféle szertartásosság nélkül a kezükbe nyomott egy-egy ezer aranykoronáról szóló váltót.

– Ugyanezt megkapjátok a Toronytól minden év ugyanezen napján – mondta –, vagy ha nem volnátok itt, letétbe helyezik, ahol kéritek. – Az előző felvilágosítás undora teljesen elmúlt. Békésen mosolygott, békésen, és láthatóan igencsak elégedetten, hogy két új Kékje is van. – Gazdálkodjatok vele okosan! Kaphattok többet is, ha szükség volna rá, de ha túl sokszor kértek, könnyen kikérdezhet titeket a Csarnok! És higgyétek el, sosem kellemes érzés, ha valakit a Csarnok faggat! Sosem az!

Siuan szeme mérhetetlenül elkerekedett az összeg láttán, és bármilyen lehetetlennek tűnt is, még jobban elkerekedett, mikor megtudta, hogy még többet is kaphat. Kevés olyan kereskedő volt a Világ Gerincétől az Aryth-óceánig, aki egy évben ennél is többet keresett volna, és jó néhány kisebb nemesnek kevesebből kellett gazdálkodnia, de a Torony nem engedhette meg magának, hogy a nővérek szegény sorba süllyedjenek. A Nappalotában Moiraine azt is megtanulta, hogy a hatalom gyakran abból nőtt ki, hogy mások úgy vélték, már van hatalmad, és a gazdagság látszata megadta ezt az illúziót.

Neki volt saját bankárja, de Siuan a Toronyra bízta a váltót, akárhogy ajánlgatta is, hogy bemutatja nekik. Siuan apja egész életében nem keresett ezer aranykoronát, és esze ágában sem volt ekkora összeget bármiféle kockázatnak is kitenni. Moiraine nem tudta meggyőzni semmivel sem. Csak a biztonság számított, és úgy tűnt, hogy egy olyan ősi múltra visszatekintő bankárház, amely akár magának Sasszárny Arturnak is kölcsönözhetett volna, nem vehette fel e téren a versenyt a Világtörés után alapított első bankkal.

Moiraine büszkén a vállára terítette a kék rojtos kendőt, és a Torony előtt tátongó, négyszögletű téren felbérelt egy gyaloghintót. A kora délutáni tömeg járókelői, utcai árusai, zenészei, mutatványosai, akrobatái, nézelődői, húsos táskával és sült mogyoróval kereskedő étel és italárusai mind elhúzódtak a hatalmas építmény közeléből. Kevesen mentek száz lépésnél közelebb a Toronyhoz, hacsak nem volt valami dolguk az aes sedai-okkal, vagy nem akartak folyamodványt benyújtani. A két gyaloghintó-hordozó nagydarab fickó volt, sötétbarna kabátjuk tiszta, a hajukat a tarkójukon fogták össze: simán, nyugodtan vitték át a városon, az elöl haladó néha elkiáltotta magát, hogy "Utat az aes sedai-nak! Utat az aes sedai-nak!".

A kiabálás láthatóan nem hatott meg senkit, talán el sem hitték, hogy igaz. Hiába kötötték hátra a súlyos függönyöket, a vállkendő rojtjait nem láthatta senki, hacsak Moiraine nem könyökölt ki a gyaloghintó két peremére. Senki sem takarodott sietősebben az útjukból, mint a szekerek útjából, sőt, még annyira sem mozdultak fürgén, hisz a szekérhajtók nem egyszer ostorral csördítettek a tömeg közé. Így is épp elég hamar elérték az úti célt. Látszólag kis palota volt, egy széles sugárút szélén állt, az út közepén, egy külön kis sávban kopár fák álltak díszsorfalat, ameddig a szem ellátott. Leengedték a hintót, hogy Moiraine kiszállhasson. Az épület déli stílus szerint épült, hatalmas, hófehér kupolája volt, a négy sarkán négy keskeny kis toronnyal, és széles márványlépcső vezetett fel a jókora, fehér oszlopos verandára, de az egészben volt valami visszafogottság. A kőfaragások, a levél és indamotívumokkal ékes domborművek szépek voltak, de egyszerűek, és nem túl sűrűek. Senki sem tette volna be a pénzét egy láthatóan szegény bankba, de olyanba sem, amelyik láthatóan túl sokat költött saját magára.

Az ajtónálló sötét kabátujján két piros csík világlott, és a fickó hajlongva tessékelte át a széles bejárati ajtón, ahol egy dísztelen kabátú szolgára bízta. Csinos, fiatal fiú volt, bár egy kicsit talán túl magas; kimért komolysággal kísérte el Dormaile asszony irodájáig. Dormaile asszony karcsú, őszülő nő volt, egy teljes tenyérnyivel alacsonyabb Moiraine-nél is. Moiraine apja Ilain Dormaile idősebb bátyjánál tartotta a pénzét, ő kezelte Moiraine Cairhienben maradt számláit is, így hát a lány nem sokat habozott, mikor Tar Valonba került.

Dormaile asszony általában komoly arckifejezésén elismerő mosoly futott át, mikor meglátta a vállkendőt, és sötét, piros csíkos szoknyáját szétterítve pukedlizett egyet; se túl mélyen, se túl kurtán, épp, ahogy illett. De persze akkor is ugyanígy pukedlizett, mikor Moiraine a beavatottak csíkos ruhájában járt nála. Végtére is pontosan tudta, hogy Moiraine mennyit hagyott a bankjában, mikor a városba érkezett, és hogy mennyit küldtek még utána az elmúlt évek során. De a mosoly mégis őszinte volt.

– Gratulálhatok, Moiraine sedai? – kérdezte melegen, és egy jól kipárnázott, magas támlájú, faragott karosszékhez vezette a vendégét. – Forralt bort kér, vagy inkább egy kis teát? Vagy mézes süteményt, netán mákot?

– Egy kis forralt bort, köszönöm szépen – válaszolta Moiraine mosolyogva. – Az tökéletes lesz! – Moiraine sedai. Most először szólították így, és meg kellett hagyni, roppantul tetszett a hangzása!

A másik nő ellátta utasításokkal a szolgát, majd leült Moiraine-nel szemben egy díszes karosszékbe, anélkül, hogy engedélyt kért volna rá. Senki sem várhatta el a bankárjától, hogy mindenben udvarias legyen.

– Gondolom, azért jött, hogy letétbe helyezze az éves juttatását – persze egy bankár erről is nyilván épp eleget tudott. – Ha további felvilágosítást szeretne, sajnos nem tudok szolgálni vele: tartok tőle, hogy mindent leírtam a levelemben, és azóta sem tudtam meg többet!

Moiraine mosolya egy pillanatra az arcára fagyott. Nagy nehezen leolvasztotta, és könnyedséget erőltetett a hangjára.

– Azért jó lenne, ha még egyszer elmesélné! Talán ha újra hallom, találok benne még valamit!

Dormaile asszony enyhén félrebillentette a fejét.

– Ahogy kívánja! Kilenc nappal ezelőtt egy férfi jelent meg nálam, egy cairhieni, a Torony őrségének kapitányi egyenruhájában. Ries Gorthanes néven mutatkozott be. Művelt hanghordozása volt, jól nevelt ember lehetett, talán nemes is, és magas volt, jó három tenyérnyivel magasabb nálam. Széles volt a válla, a viselkedése katonás. Természetesen borotválta az arcát, amúgy meglehetősen szabályos vonásai voltak, és kifejezetten jóképűnek tűnt annak dacára is, hogy volt egy hüvelyk hosszú sebhelye, itt – egy ujjal kis vonalat húzott bal szeme sarkától a füle felé.

Moiraine emlékei közt sem a név, sem a leírás hallatán nem moccant meg semmi, de akkor sem beszélt volna, ha eszébe jut a fickó. Csak intett a bankárnak, hogy folytassa.

– Egy parancs volt nála, amit állítása szerint az Amyrlin Trón írt alá, és arra utasított volna, hogy fedjem fel előtte az ön pénzügyeit. Számára igen sajnálatos módon azonban jól ismerem Tamra Ospenya aláírását, és a Fehér Torony tökéletesen tisztában van azzal, hogy semmilyen körülmények közt nem fedném fel az ügyfeleim ügyeit. Pár szolgám legyűrte a fickót, és egy üres széfszobába zárták, majd elküldettem a Torony valódi őreiért. Ma már sajnálom, hogy nem használtam fel a várakozás idejét arra, hogy kiveressem belőle a megbízója nevét, de mint azt ön is nyilván tudja, a Torony törvényei meglehetősen ellenzik az ilyesmit.

A szolga visszatért egy díszes ezüst kancsóval meg két ezüst serleggel egy széles tálcán, és a bankár elhallgatott. Nem is folytatta, míg csak kettesben nem maradtak.

– Elszökött, mielőtt a Torony őrei megérkeztek volna – folytatta, és töltött az édes, fűszeres illatot árasztó, sötét borból. – Vesztegetés árán. – A szája undorodó kis fintorba görbült egy pillanatra, aztán nyugodt arccal, szolgálatkészen átnyújtotta Moiraine-nek az egyik serleget. – A vesztegetésben vétkes fiatalembert úgy megkorbácsoltattam, hogy szerintem még ma sem tud leülni a fenekére, és utána kiadtam az egyik Tearbe tartó, jégborssal kereskedő folyami bárkára rakománytakarító inasnak. Ott egy fillér nélkül teszik majd partra, kivéve, ha meg tudja győzni a kapitányasszonyt, hogy tartsa meg visszafelé is. Biztos, hogy nem kap fizetséget, hiszen az árát előre elkértem a kapitányasszonytól. De persze lehet, hogy a kölyöknek szerencséje lesz; csinos gyerek. Talán meggyőzi a kapitányt. Azt hiszem, az asszonyságnak is ez járhatott az eszében, mikor leszurkolta érte a pénzt.

Moiraine hűvösen a bankárnőre nézett a serleg pereme felett, és kérdően felvonta a szemöldökét. Büszke volt magára, amiért ilyen nyugodtnak tűnik – most legalább olyan nehéz dolga volt, mint a próba legmegerőltetőbb pillanataiban.

– A Torony őrségének álkapitánya megszegte a Torony törvényét, Moiraine sedai – válaszolta meg Dormaile asszony rendíthetetlen nyugalommal a kimondatlan kérdést –, és ezért kényszerültem rá, hogy átadjam a Torony igazságszolgáltatásának, de a belső ügyeinket nem szívesen teregetem ki mások előtt! Önnek is csak azért mondtam el, mert ön is érintett volt benne. Megértette?

Moiraine biccentett. Természetesen. Egyetlen bank sem akarta volna, hogy elterjedjen, az alkalmazottai megvesztegethetők. Azt is gyanította, hogy a kölyök azért úszhatta meg ilyen kevéssel az esetet, mert valakinek a fia vagy az unokaöccse volt – máskülönben alighanem hajó nélkül, arccal lefelé úszott volna Tear irányába. A bankárok kemény népség voltak.

Dormaile asszony nem kérdezte meg Moiraine-t, hogy mit tud vagy vél az egész ügyről. Nem tartozott rá. Még az arcán sem látszott, hogy kíváncsi lenne a dologra. Moiraine épp emiatt a diszkréció miatt tartott olyan kevés pénzt a Torony felügyelete alatt, épp ezért bízta a többit bankárokra. Novícia korában, mikor szinte egyáltalán nem járhatott ki a városba, teljesen felesleges is lett volna a pénz, de a belé ivódott óvatosság folytán beavatottként sem tett másképp. A Torony törvényei szerint a Torony bankjában minden ajahnak egyenlő jogai voltak, és most, hogy már megkapta a vállkendőt, egyáltalán nem örült volna, ha a többi Kék is pontosan belelát a pénzügyeibe – más ajahokról nem is szólva! –, különösen ez után a történet után nem.

A Torony csak egyetlen egy esetben tartotta volna vissza Dormaile asszony levelét, mégpedig akkor, ha a Csarnok abba a tévhitbe akarta volna ringatni, miszerint letettek arról, hogy őt ültessék a Naptrónra. De már megtették az első lépéseket, vagy figyelembe véve, hogy óvatosabbak voltak, mint a gazdag úrasszony erszényét elemelni próbáló zsebtolvaj, a sokadik lépést is – épp eleget tapogatóztak már ahhoz, hogy valaki kitalálja, mi a szándékuk. Mással nem magyarázhatta, hogy egy cairhieni miért akarta kitalálni, kinek és hogyan osztogatja a pénzét! Ó, a Fényre, azelőtt akarják meglepni, mielőtt akárcsak ráocsúdna, mire készülnek, és meg is teszik, hacsak nem talál valami kiutat!

Természetesen nem hagyta, hogy bármiféle érzelem kiüljön az arcára, békésen kortyolgatta a forralt bort, hagyta, hogy az édes forróság elolvadjon a torkában, maga volt a megtestesült nyugalom.

– Nagyon nagy szolgálatot tett nekem, Dormaile asszony, a bankház kárára is! Kérem, utalja át a megfelelő összeget a számlámról a saját számlájára! – A bankárasszony kétszer is finoman elutasította a felajánlást, ahogy az már csak illett, aztán látványos vonakodással mégis belement, bár Moiraine már nem is törődött a dologgal. A Fényre, csak látna valami kiutat!

Óvatosan tervezgetni kezdett. Nem az azonnali szökésen törte a fejét, hanem csak az előkészületeken. Aláírta az éves juttatásról szóló váltót, és mielőtt elment volna, kiadott még pár utasítást. Dormaile asszony cseppet sem tűnt meglepettnek. Talán csak azért nem, mert ő is cairhieni volt, és hozzászokott már a Daes Dae'mar bonyolult táncához, talán csak minden bankár ilyen higgadt volt, de az is lehet, hogy jó pár aes sedai ügyfele volt Moiraine-en kívül is. Ha így lett volna, Moiraine csak akkor tudhatott volna biztosat, ha a nővérek árulják el neki. Ilain Dormaile-hez képest a sír nem hallgatott.

Mikor visszaért a Toronyba, addig kérdezősködött, míg el nem döntötte, hogy melyik varrónőt választja. Legalább öt Kék említette neki Tamore Alkohimát, mint Tar Valon legjobbját, és még azok is azt mondták, hogy Tamore igen kiváló szakember, akik másnál varrattak. A következő délután hát fülön fogta Siuant, és két gyaloghintóval elindultak Alkohima asszony boltjához. Siuan már az útiköltséget is sokallotta. Rémes! Hiszen csak egy ezüst volt! És alig tudta rávenni Siuant, hogy egyáltalán vele tartson! Hogy hihette azt ez a szerencsétlen, hogy négy ruha elégséges egy aes sedai-nak? Meg kell tanulnia, hogy ne legyen ilyen szűkmarkú!

Alkohima asszony boltja egy szinte csak ívekből álló, nagy építmény földszintjén volt, jó pár másik, hasonló üzlet mellett. A falak mentén végig magas polcok emelkedtek, rajtuk minden elképzelhető színárnyalatban selymek, gyapjú, posztó, bársony – de még az épület ívei is illettek Tamore karcsú alakjához. Domani létére meglepően világos bőrű volt, és karcsúsága dacára is olyan kerekded, hogy még Gitara is fiúsnak tűnt volna mellette. Elősietett, maga üdvözölte őket – a rojtos vállkendők láttán nem is tehetett volna mást –, és mintha nem is lépdelt volna, hanem szinte lebegett a csipkével és szalagokkal teli, alacsony kis polcocskák és a próbababákra rátűzött, félig kész ruhák között. Fél tucat segédje mélyen meghajolt – mind fiatal lányok voltak, szülőföldjük stílusában varrt, különféle, szebbnél szebb ruhákban –, de a tulajdonosnő nem pukedlizett. Tudta, hol a helye. Halványzöld ruhájában igen elegáns látványt nyújtott: a ruha saját tehetségét dicsérte, és semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy mi rejtőzhet a selyem alatt.

Tamore érzéki mosolya még szélesebbre húzódott, mikor meghallotta a rendelésüket, és volt is rá oka. Kevés olyan vásárlója akadhatott, aki egyszerre egy egész ruhatárat rendelt volna tőle! Siuant sokáig kellett győzködni, mire beleegyezett, hogy hat ruhát rendeljen, és így a hét minden napjára legyen új ruhája, ha azt a négyet is hozzávette, amit a Kék ajahtól kapott, de ragaszkodott hozzá, hogy mind gyapjúruha legyen. Moiraine húsz ruhát rendelt, a felét nadrágszoknyával, lovagláshoz, és mindet a legjobb selyemből. Kevesebbel is boldogult volna, de a Csarnok leellenőrizhette a rendelést. Ha húsz ruhát kér, biztosan azt hiszik majd, hogy végleg Tar Valonban akar maradni.

Siuan és Moiraine pillanatokon belül a hátsó szobácskában találták magukat. Tamore figyelmesen nézte, ahogy négy segédje anyaszült meztelenre vetkőzteti őket, és alaposan megméri mindenütt. Fordultak így, fordultak úgy, mire minden méretet levettek, amire a varrónőnek szüksége lehetett a munkájához. Moiraine minden más körülmény között halálosan szégyellte volna magát, hogy egy szál semmiben forgolódik, de ez nem számított, ez a varrónőnek kellett, és ez a puszta tény mindent megváltoztatott. Aztán eljött az ideje, hogy anyagot válasszanak a ruhákhoz. Tamore tudta, mit jelent a kendőjük rojtozása, és főleg kék anyagokat hozatott elő.

– De én aztán tisztességes ruhákat akarok, érti, ugye – mondta Siuan –, magas nyak, és semmi testhezálló izé! – És közben sokatmondóan Tamore ruhájára nézett! Moiraine kis híján felnyögött. A Fény adja, hogy Siuan ne így folytassa a vásárlást!

– Azt hiszem, ez talán mégiscsak túl világos lesz nekem – mormolta Moiraine, miközben egy sárgás-szőke lány egy igencsak mélyen dekoltált, szögletes nyakkivágású, zöld ruhában, valami égszínkék selyembe csomagolta –, cairhieni stílusú ruhákra gondoltam, persze a ház színei és bármiféle hímzés nélkül – vetette fel. Sosem hordhatná a Damodred-ház színeit a Tornyon belül.

– Igen, igen, a cairhieni szabás, természetesen – mondta Tamore, és elgondolkozva ütögette telt ajkait. – Az nagyon jól állna önnek! De ez a szín olyan csodálatosan kiemeli azt a halvány bőrét! Legalább a ruhák felének világosnak kell lennie! És a felének pedig hímzettnek! Elegáns akar lenni, nem egyszerű!

– Talán negyede-negyede? – vetette fel Moiraine. Hogy a cairhieni szabás jól állna neki? Most ugye nem arra célzott ez a némber, hogy nem mutatna rajta jól egy domani ruha? Nem mintha valaha felvenne olyasmit. Tamore ruhája egyszerűen... ízléstelen volt! De akkor is!

A varrónő megrázta a fejét.

– Legalább az egyharmada világos kell, hogy legyen – mondta határozottan. – Legalább! És a fele hímzett! – enyhén összeráncolta a homlokát, és ismét megdörzsölte az ajkát.

– A harmada és a fele – egyezett bele Moiraine a dologba, mielőtt a nő feljebb srófolta volna: láthatóan ezen járt az esze. Egy jó varrónővel mindig nehéz volt megegyezésre jutni. És egy kis hímzést csak ki lehet bírni...

– Nincs valami olcsóbb anyaga, Alkohima asszony? – mordult fel Siuan, és mérgesen meredt a köré csavart, kék gyapjúra. A Fényre, megkérdezte az árakat! Jaj, hát nem csoda, hogy a lányok teljesen megbotránkozva néztek rá!

– Megbocsátana egy röpke pillanatra, Tamore? – kérdezte Moiraine, és amint a varrónő biccentett, visszaadta az andori lánynak az égszínkék selymet, és sietve félrevonta Siuant.

– Most jól figyelj rám, Siuan, és ne vitatkozz! – suttogta sietve. – Nem várathatjuk meg Tamore-t! Ne kérdezd meg az árakat; majd mikor mindent kiválasztottunk, megmondja, mi mennyibe kerül! Itt nem fogunk olcsón vásárolni, de Tamore ruhái legalább annyira kellenek ahhoz, hogy rendes aes sedai-nak nézzünk ki, mint a vállkendő! És Tamore, nem Alkohima asszony! Oda kell figyelned, hogy viselkedsz, mert különben még azt hiszi, hogy gúnyolódsz vele! Próbálj meg úgy gondolni rá, mintha olyan nővér lenne, aki egy kicsit, ismétlem, egy kicsit feletted áll! Egy kis alázatosság csak a hasznunkra válhat! Csak egy kicsi, de megmondja, mi áll jól neked, és azt is, hogy mennyiért varrja meg!

Siuan mérgesen nézett hátra a válla felett a domani nőre. A Fényre, mérgesen nézett a varrónőjükre!

– És a Fényverte cipész is megmondja majd, milyen cipőt csináltassak, aztán ötven halászhálóra valót kér majd minden kis papucskáért?

– Nem – válaszolta Moiraine türelmetlenül. Tamore már felvonta az egyik szemöldökét, és viharos arckifejezéssel nézte őket. A felvont szemöldök jelentése kristálytiszta volt. Máris túl sokáig váratták, és megfizetik az árát. És ez a mogorva arc! Sietve folytatta, olyan gyorsan suttogott, ahogy csak tudott. – A cipész azt varrja meg nekünk, amit csak kérünk, és alkudni fogunk az árából, de nem sokat, ha azt akarjuk, hogy rendes cipőket kapjunk a végén. És ugyanez vonatkozik a kesztyűsre és a harisnyásra is, a fehérneműt varró asszonyokra és a többire is. Csak adj hálát az égnek, hogy fodrászra nem lesz szükségünk! Azok aztán az igazi zsarnokok! Majdnem olyan rosszak, mint a parfümösök!

Siuan kurtán felnevetett, mintha csak valami jó viccet hallott volna, de majd megtanulja, egyszer szoruljon csak rá egy fodrász vagy egy parfümös segítségére, egyszer kelljen csak órákon át mozdulatlanul ülnie, úgy, hogy nem is láthatja, mit csinálnak a fejével, csak mikor már kész a frizura, mikor más késő minden! Cairhienben legalábbis így ment ez.

Amint megállapodtak a színekben, és a hímzett mintákban – még itt is keményen kellett alkudniuk, és az sem ment könnyen, hogy eldöntsék, melyik ruhákat hímzik, melyikeket nem –, még azt is ki kellett várniuk, hogy az első ruhákat gyorsan kiszabják, és rájuk férceljék. Maga Tamore végezte a munkát a csuklójára erősített kis tűpárnával. Moiraine hamar megtudta, miféle árat fizetnek, amiért úgy megvárakoztatták a varrónőt: az első ruhája még az égszínkéknél is halványabb volt, kis híján fehér, Siuanra pedig olyan szorosan tűzte fel a nő az anyagot, hogy majdnem kifeslett a derekán és a keblén. Ez a ruha bizony legalább olyan szűk lesz, mint Tamore saját öltözéke! De persze rosszabb is lehetett volna. A nő "véletlenül" össze-vissza szurkálhatta volna őket, és minden egyes ruhánál ragaszkodhatott volna a személyes próbákhoz. De Moiraine biztos volt benne, hogy az első hat ruha mind világos lesz.

Miután levették a méreteket, és megegyeztek mindenben, Tamore megadta az árakat is, és Siuan szeme kis híján kiugrott, mikor meghallotta, mennyit kell fizetniük, bár legalább nem tiltakozott. Majd megtanulja... Egy Tar Valon méretű városban elfogadható ár volt egy Tamore-hoz mérhető varrónőtől, hogy egy aranykoronát kér egy gyapjúruháért, és tízet egy selyemért. Ennek ellenére Moiraine azt is a tudtára adta, hogy bőkezűen megjutalmazza, ha hamar befejezi a ruhákat. Másképp megeshetett volna, hogy hónapokig nem készül el semmivel.

Mielőtt elindultak volna, odavetette még Tamore-nak, hogy még öt lovaglóruhát szeretne, a legszigorúbb cairhieni stílus szerint, ami azt jelentette, hogy sötét anyagból, bár ezt persze nem kellett külön mondania, és hozzátette, hogy mindegyik mellrészén legyen hat vörös, zöld és fehér csík. Ez jóval kevesebb volt, mint amihez joga lett volna. A domani nő nem mutatta, hogy meglepődött volna azon, hogy egy nemesi ház meglehetősen jelentéktelen tagja. Egy aes sedai-nak varrni majdnem olyan rangot adott, mintha az ember egy uralkodónak vagy egy nemesi ház fejének varrt volna, ha nem többet.

– Azt szeretném utoljára hagyni, ha lehetne – tette hozzá Moiraine. – És ne küldesse ki! Majd küldök érte valakit!

– Megígérhetem, hogy azok lesznek az utolsók, aes sedai!

Ó igen: az első ruhái mind világosak lesznek. De a terve második részét is elvégezte. Egyelőre mindent előkészített a szökéshez, amit csak előkészíthetett.

Tizennegyedik fejezet

Változások

Hamar bebizonyosodott, hogy milyen igazuk volt azoknak a nővéreknek, akik jó előre figyelmeztették őket, hogy a vállkendő megszerzése után legalább annyit kell majd tanulniuk, mint annak előtte. Moiraine és Siuan már beavatottként megtanulta, hogy milyen bonyolultak a Toronyban uralkodó szokások, különösen a már-már törvényerőre emelkedett, ősi szokások, és hogy milyen súlyos büntetés jár, ha megszegik. Most pedig Rafela és a többiek nekiálltak, hogy kitanítsák őket a Kék ajah saját szokásairól is. Hosszú, hosszú lista volt, háromezer év alatt halmozódott fel. Siuan voltaképp a többségét megjegyezte már annak is, amit Rafela az aes sedai-já avatás után elhadart nekik, miközben felkísérte őket új otthonukba, de Moiraine-nek keményen meg kellett érte dolgoznia, hogy beérje. Olyan kellemetlen lett volna olyasmiért büntetést kapni, mint hogy bármiféle pirosat fel mert venni a Toronyban! A piros ékköveket ugyan megengedte a szokás, a rubinokat, vöröses opálokat nem tiltotta semmi, de piros ruhaneműt nem ölthettek magukra – a két ajah között ősi ellenségeskedés volt, olyan régről, hogy már voltaképp senki sem emlékezett rá, miért is tört ki. A Piros és a Kék minden lehetséges esetben egymás ellen szegült, és néha szinte megbénították a Torony Csarnokát is.

Az ajahok közti ellenségeskedés puszta gondolata megrémítette, de más ellentétekről is tudomást kellett szereznie. Bár a Zöld és a Kék között meglehetősen tartós béke uralkodott már hosszú évszázadok óta, más ajahokkal nem ez volt a helyzet. Jelenleg épp volt egy kis feszültség a Kékek és a Fehérek között, bár csak a Fehérek tudták, miért haragszanak, és valami kicsit még feszültebb a Sárgák felé. Mindkét oldalon azzal vádolták egymást a nővérek, hogy beleavatkoztak az ügyeikbe Altarában úgy pár száz évvel korábban. A más nővérek ügyébe való beavatkozást tiltó szokás a legerősebbek egyike volt, olyan erős, hogy még a hagyományos tiszteletadás kötelessége alól is kibúvót jelenthetett. A Tornyon kívül legalábbis. Persze még ennél is árnyaltabb volt a kép. A Barnák például a Fehérek pártját fogták a Kékek ellenében, de a Sárgákkal szemben már a Kékeket támogatták. Egyelőre legalábbis. Ezek a dolgok évszázadokig változatlanul maradhattak, csak hogy aztán egy szempillantás alatt megváltozzanak. Azt is fontos volt megtanulniuk, hogy a többi ajah között miféle ellenségeskedések és viszályok éltek, már ha nem titkolták el előlük. Mindegyik csapda lehetett, csapda, mely csak egy óvatlan szóra, egy meggondolatlan lépésre vár. A Fényre, emellett aztán még a Daes Dae'mar hálója is átláthatónak tűnt!

Siuan minden este meghallgatta, amint felmondja az aznapi leckét, mintha még csak novíciák vagy beavatottak lettek volna, és Moiraine is kikérdezte Siuant, jóllehet, Siuan sosem hibázott.

Újra nekiláttak az Egyetlen Hatalom tanulmányozásának is, Lelaine, Natasia, Anaiya és még mások vezetésével – megtanulták végre az őrzők kötését, és más olyan fonatokat, melyeket a Torony nem bízott a beavatottakra, és elsajátítottak pár, csak a Kék ajah tagjai által ismert fonatot is. Moiraine-t rettenetesen felizgatta a dolog. Ha a Kék ajah titkai között egész fonatok is voltak, nyilván más ajahok is eltitkoltak egyet s mást a többi elől, és lehet, hogy akkor az egyes nővéreknek is vannak titkos fonatai! Neki végül is volt: az első fonat, amelyet valaha is megtanult, még jóval, mielőtt Tar Valonba érkezett volna. Az első fonat, amelyet olyan nehezen titkolt el a nővérek elől. Tudták, hogy már fellobbant benne a szikra, mire a Toronyba került, de csak annyit vallott be, hogy az Egyetlen Hatalommal gyújtotta meg a gyertyákat, és néha fénylabdát szőtt, hogy lásson a sötétben. De aki a Nappalotában élt, mind megtanult titkot tartani. Vajon Siuannak voltak titkos fonatai? Az ilyesmit mégsem kérdezhette meg az ember a legjobb barátnőjétől!

Bár mostanra már elég sokat tanultak a saidarról ahhoz, hogy könnyen elsajátítsák az újabb fogásokat, túl sok fonat volt ahhoz, hogy egy nap, vagy akár egy hét alatt a végére jussanak. Moiraine legalábbis nem bírta volna az iramot. A hideg és meleg figyelmen kívül hagyása azonban nem a saidaron alapult, hanem egyszerű koncentrációs feladat volt – egyszerű, ha az ember már megszokta, legalábbis Natasia szerint.

– Az elmének nyugodtnak kell lennie, mint a zavartalan tó víztükrének – mondta pedánsan; mindig is pedánsan tanított. Natasia lakosztályában voltak, szinte minden tenyérnyi helyen szobrocskák, faragványok, szépen festett miniatúrák álltak. Mindig a tanár szobájában tartották az órákat. – A köldököd mögötti pontra összpontosítasz, a tested középpontjára, és egyenletes ütemben kezdesz lélegezni. Egyenletesen, de nem úgy, mint máskor! Minden belélegzésnek ugyanolyan hosszú ideig kell tartania, és minden kilégzésnek ugyanolyan hosszú ideig, és közben ugyanennyi ideig nem lélegzel se ki, se be! Idővel teljesen természetes lesz! Ha így lélegeztek, ha így összpontosítotok, az elmétek idővel elszakad a külső világtól, és nem vesz tudomást sem a hidegről, sem a melegről! Mezítelenül sétálhattok a hóviharban, és didergés vagy izzadás nélkül átvághattok a sivatagon! – Natasia belekortyolt a teába, felnevetett, és sötét, ferde szeme vidáman csillogott. – Persze a fagymarás és a napszúrás idővel ugyanúgy fenyegetne! Csak az elme távolodik el a valóságtól, a test nem!

Lehet, hogy egyszerű volt a dolog, de Moiraine-t még egy jó hétig cserben-cserbenhagyta az összpontosítás. Volt, hogy épp vacsoránál ült közben, volt, hogy a folyosón sétált; de minden esetben önkéntelenül is levegő után kapkodott, mert a hirtelen rácsapó hideg ilyenkor háromszor annyira mart, mintha el sem kezdte volna a meditációt. Tartott tőle, hogy a többi nővér már most is javíthatatlan álmodozónak tartja. És pirulós rózsaszálnak. Alig tudta elviselni. Természetesen Siuan egyből rájött a dolog nyitjára, és Moiraine többé nem látta, hogy didergett volna.

Elérkezett a Fények Ünnepe, megfordult az év is, és két éjszakán át Tar Valon minden házának minden ablaka vidáman ragyogott napszálltától napkeltéig. A Toronyban a szolgálók körbejárták az évszázadok óta üresen álló szobákat is, lámpát gyújtottak mindenütt, és ellenőrizték, hogy folyamatosan lobogjanak az ünnep két napja alatt. Vidám ünnepség volt, a város lakói lámpákkal vonultak körbe az éj köpenyébe burkolózó utcákon, és a jókedvű mulatozás gyakran kitartott fényes reggelig még a legszegényebb kunyhókban is, de Moiraine-t mégis szomorúsággal töltötte el. Évszázadok óta üresen álló szobák. A Fehér Torony hanyatlott, és nem tudta, mit tehetne ellene. Persze ha azok sem tudták, akik már kétszáz éve viselték a vállkendőt, miért épp ő lelne rá a megoldásra?

Jó néhány nővér kapott díszesen megírt meghívót az ünnepi bálokra, és jó páran el is fogadták a szíves invitálást. Az aes sedai-ok éppúgy szerethették a táncot, mint bármelyik másik asszony. Moiraine is jó néhány meghívót kapott, vagy két tucat cairhieni nemesi ház képviselőjétől, és legalább ugyanennyi kereskedőtől, aki elég tehetősnek érezte magát ahhoz, hogy a nemesség körei felé kacsintgasson. Csak a Csarnok tervei hozhattak ennyi nagyhatalmú cairhienit egyszerre Tar Valonba! Megválaszolatlanul dobta a kandalló lángjai közé a merev, fehér meghívókat. Ez veszedelmes lépés volt a Daes Dae'marban, nem lehetett tudni, ki hogyan értelmezi, de nem játszotta a Házak Játékát. Elbújt előle.

Meglepő módon az első ruháikat már az ünnep első napján megkapták. Lehet, hogy Tamore mégis meg akarta kapni a beígért jutalmat, de valószínűbbnek tűnt, hogy úgy vélte, szükségük lehet a ruhákra az ünnepi bálokon. Két segédjével együtt eljött ő maga is, hogy leellenőrizze, nem kell-e utólag igazítani rajtuk, de erre nem volt szükség. Tamore kiválóan értette a mesterségét. Ám sajnos Moiraine sem tévedett. A hat első ruha legsötétebbje is alig egy árnyalattal volt sötétebb az először rátekert égszínkék anyagnál, és csak kettő volt kihímezve – ami viszont azt jelentette, hogy az összes többi ruhája hímzett lesz. Egy kicsit tovább kell hát koptatnia az ajahtól kapott gyapjúruhákat. De legalább a lovaglóruhái mind sötétek lesznek! Még Tamore sem gondolhatja komolyan, hogy világos lovaglóruhát varr! Siuan ruhái közül csak egy volt lovaglásra szabva, és mindegyik olyan elegáns volt, amilyen elegánsra Tamore csak szabni tudta: ugyan csak gyapjúból készültek, de egy palotában sem kellett volna szégyenkeznie benne! És persze mind kiemelte Siuan keblét és csípőjét. A lány úgy tett, mintha észre sem venné a dolgot; persze lehet, hogy tényleg nem tűnt föl neki. Siuan igazán nem törődött sokat az öltözködésével.

És hát neki sem volt könnyű dolga. Minden nap egyre merevebb arccal tért vissza Cetalia lakosztályából. Minden nap egyre ingerlékenyebb lett, egyre sértődékenyebb, de nem mondta meg, mi a baja, sőt, ha Moiraine erről faggatta, mogorván rámordult, hogy hagyja. A másik lányt igencsak aggasztotta a dolog: egy kezén meg tudta volna számolni, Siuan hányszor haragudott meg rá az elmúlt hat évben, és még maradt volna szabad ujja bőven! Aznap, mikor Tamore meghozta a ruháikat, meglepő módon Siuan is leült vele egy csésze teára, mielőtt lementek volna vacsorázni, de ahelyett, hogy az itallal foglalatoskodott volna, csak ledobta magát az egyik levélmintásan faragott karosszékbe, és mérgesen összefonta a karját. Az arca most aztán nem volt merev, és a szemében kék tűz lobogott.

– Az a mocskos cápa némber a halálba kerget még egy szép napon! – hördült fel. Alig pár nap alatt lefoszlott róla a nővérek hat évi kemény munkája, és csúnyábban káromkodott, mint bármikor. – Halbél és szálka! Azt hiszi, egyet csettint, és ugrok, mint az ívó keszeg! Akkor sem ugrottam ilyen sietve, mikor... – Fojtottan felnyikkant, és a szeme kidülledt, ahogy rácsapott az Első Eskü. Köhögni kezdett, egészen elsápadt, és ököllel a mellkasát csapkodta. Moiraine sietve töltött egy csésze teát, de Siuan még percekig nem tudott belekóstolni. Igencsak elragadhatták a gondolatai, ha ilyen közel járt ahhoz, hogy kimondjon egy hazugságot.

– No, mindenesetre beavatott koromban már nem – motyogta, mikor már ismét szóhoz tudott jutni. – Amint megérkezem, máris "keresd meg ezt, Siuan", meg "csináld meg azt, Siuan", meg "még nem végeztél, Siuan"! Cetalia csak csettint, és azt hiszi, átkozottul ugrálok neki!

– Ez már csak így van – mondta Moiraine óvatosan. Sokkal rosszabb helyzetben is lehettek volna, de Siuan most már láthatóan másképp vélekedett erről, ő pedig nem akart vitába szállni vele. – Nem tart örökké, és szerencsére csak egy pár nővér áll ennyivel fölöttünk!

– Neked könnyű dolgod van – morogta Siuan. – Nem kell annak az átkozott Cetaliának a csettintgetéseit figyelned!

Ez persze igaz volt, bár sajnos nem tette könnyűvé Moiraine dolgát sem. Az új órák miatt alig maradt szabadideje, de remélte, hogy a jutalom szétosztása közben legalább átkutathatja azt a pár tábort, amely még mindig állt. Ehelyett azonban a munka csak annyiból tevődött össze, hogy minden reggel két-három óra hosszat ülhetett a Torony nyolcadik emeletén, egy ablaktalan kis szobában, ahol arra is alig volt hely, hogy a két magas hátú szék és a kis asztalka elférjen. A szobácska négy sarkában tükrös sárgaréz állólámpák ontották a nélkülözhetetlen világosságot – nélkülük még fényes délben is félhomály ülte volna meg a kis zugot. Általában egy magasabb beosztású írnok ült itt, de bárki volt is az, nem hagyott nyomot a szobán. Az asztalon nem volt más, csak a tintatartó, a tollakat tartó tálcácska, a finom homokos üvegcse, és fehéres tálkában a tollak tisztítására szánt alkohol. A sápadt kőfalak is éppilyen dísztelenek, személytelenek voltak.

A jóval nagyobb külső szobában magas, keskeny íróasztalok és vékonyka íróállványok zsúfolódtak, de amint Moiraine megérkezett, az írnokok felkeltek mellőlük, és az asztala elé sorakoztak. A sor kis híján körbeért az egész külső termen. Mindegyik írnok újabb és újabb listát hozott, hogy melyik nő kapta meg már a jutalmat, és hogy hogyan intézkedtek a pénz kiküldéséről azok esetében, akik már útnak eredtek. Nyomasztó volt az ilyen jelentések száma. Pár tábor maradt már csak meg, és azok is úgy olvadtak szét, mint hó a napsütésben. Egyik írnok sem ült le az asztal mellé készített második székre, tisztelettudóan álltak, és várták, hogy végigolvassa a jelentésüket, és aláírja a lapot, aztán pukedliztek vagy meghajoltak, és sietve, szótlanul utat engedtek a következőnek. Moiraine egyre inkább úgy vélte, hogy igenis bele lehet halni az unalomba.

Megpróbálta rávenni őket, hogy gyorsítsanak egy kicsit a jutalmak szétosztásán – a Torony hatalmas anyagi és emberi hátterével nyilván egy hét alatt el lehetett volna intézni; több száz másik írnok is dolgozott még a Toronyban –, de az írnokok a saját ütemükben dolgoztak. Mikor felvetette, hogy kicsit siethetnének, még le is lassultak egy kicsit! Belegondolt, hogy tulajdonképp megkérhetné Tamrát, hogy mentse fel a feladat alól, de miért is vesztegette volna az idejét egy ilyen nyilvánvalóan kudarcra ítélt tervre? Mivel mással tarthatnák biztonságosan Tar Valonhoz kötve, míg csak be nem érnek a Csarnok tervei? Unalom és tehetetlenség. De akkor sem adta fel az elképzelését. És ez segített egy kicsit. Lassanként eluralkodott rajta a meggyőződés – ha bekövetkezne a legrosszabb, hát elszökik, bármivel büntetik is! A büntetés mind-mind jövőbeli dolog, és idővel véget ér! De a Naptrón életfogytiglani rabságot jelentene!

A Fények Ünnepe utáni napon Ellidet elhívták a próbára, de Moiraine csak utána hallott a dologról. A csodaszép beavatott, aki annyira Zöld akart lenni, sosem jött elő a ter'angrealból. Nem jelentették be hivatalosan; a Fehér Torony nem hivalkodott a kudarcaival, és ha valaki belehalt a próbába, azt bizony a Torony nagy kudarcai közt tartották számon. Ellid egyszerűen eltűnt, és a holmiját elvitték. Tartottak azonban egy gyásznapot, és Moiraine fehér szalagot kötött a hajába, és mindkét karjára hosszú, csipkeszegélyes, csuklóig érő fehér selyemkendőt kötött gyásza jeléül. Sosem kedvelte Ellidet, de mégiscsak megérdemelte, hogy meggyászolják!

Nem minden nővér ugráltatta őket, aki elég erős volt hozzá, hogy megtehesse. Elaida elkerülte őket, vagy legalábbis egyikük sem találkozott vele jó darabig; aztán meg hallották, hogy visszatért Andorba. Mindenképp nagy megkönnyebbülés volt, hogy elment. Épp olyan magasan állt, mint egy szép nap majd ők fognak, és legalább annyira megkeseríthette volna az életüket, mint amikor novíciák vagy beavatottak voltak. Netán még jobban. A novícia és beavatott lét természetes részét képező apró-cseprő kis feladatok szinte már büntetést jelentettek volna egy aes sedai számára. Szinte már komoly büntetést.

Lelaine legalább olyan magasan állt, mint Elaida, és ízig-vérig Ülnök volt, mégis többször meghívta őket teára – úgy mondta, hogy az első hetek feszültségét enyhítendő. Siuan nagyon jól kijött vele, bár Moiraine mindig zavarban volt az Ülnök átható tekintete alatt. Mindig úgy érezte, hogy Lelaine többet tud róla, mint amennyit elárul, hogy semmit sem titkolhat el előle. De ugyanakkor Siuan meg azt nem értette, Moiraine mit eszik annyira Anaiyán. Nem a Gyógyításért volt olyan hálás neki. Anaiya nyílt volt és barátságos, és úgy érezhette mellette magát az ember, mintha végül minden rendbe jönne. Szinte minden beszélgetésük megvigasztalta Moiraine-t. A lány úgy vélte, hogy idővel talán olyan jó barátok is lehetnek majd, mint Leane-vel, ha olyan jók nem is, mint Siuannal.

A régi barátság Leane-vel úgy újult ki, mintha soha meg sem szakadt volna, Siuan részéről éppúgy, mint Moiraine-éről, és magával hozta Adine Canfordot is. A kövérkés, rövid, fekete hajú, kék szemű nő andori származása dacára sem volt gőgös. No persze nem volt valami erős az Egyetlen Hatalomban. Tényleg természetessé vált, hogy ezt is felmérjék, és hogy ehhez igazítsák a viselkedésüket. Más ajahokba tartozó nővérekkel is felmelegítették a kapcsolatot, akikkel egykor együtt novíciáskodtak. Néhány esetben pár szó után felébredt a régi barátság, máskor pedig puszta rokonszenvvé halványult, és voltak olyanok is, akik túlságosan is megszokták az aes sedai és beavatott közti szakadékot, és nem tudták áthidalni most sem, hogy már Moiraine-ék is megkapták a vállkendőt. A barátok sok terhet levettek a vállukról, olyanokat is, amelyekről maguk sem tudtak.

De barátságok ide, barátságok oda, a napok jeges lassúsággal vonszolták magukat. Meilyn végre csak elhagyta a Tornyot, aztán Kerene is nekivágott az útnak, majd Aisha, Ludice és Valera indult el, de Moiraine bármennyire örült is neki, hogy a keresés végre megkezdődött, fel tudott volna robbanni tehetetlen dühében, hogy ő így kimaradt belőle. Siuant kezdte egyre jobban érdekelni a munkája, és lassan már mintha csak a szokás kedvéért panaszkodott volna. Korábban elindult Cetalia szobájába, mint kellett volna, és néha olyan sokáig maradt, hogy csak a második vagy harmadik turnusban vacsoráztak. Moiraine-nek nem volt ilyen figyelemelterelő foglalatossága. A rémálmai is visszatértek, sokat álmodott a hóban síró csecsemőről, az arctalan fiatalemberről és a Naptrónról – bár az első két álom mintha megritkult volna. Ám ha jöttek, éppolyan megrázóak voltak. Lassan kiirtotta a szobájából a csipkeszegélyeket – nem kellett mást tennie, elég volt kettesével, hármasával elvinnie a párnakészítőhöz, és még az is belefért, hogy ott helyben megvárja, hogy végezzen. Anaiya szótlan, de látható elégedetlenségét látva nem cseréltette le mindet, így hát a hálószobája továbbra is egyetlen hatalmas csipketenger volt. Siuan teljesen felvillanyozódva nevetett, ha csak meglátta. De a többi szobában többet tartózkodott, úgyhogy kénytelen volt a hálószobát átengedni a csipkéknek. Számtalan kudarcba fulladt kísérlet után sikerült elkészítenie a süteményt is, anélkül, hogy szénné égette volna, de Aeldra egy falat után egészen elzöldült. Siuan valami halas pitét készített, amit az ősz nővér először kifejezetten finomnak talált, de egy óra múlva már a latrinára rohant, és Gyógyításért esedezett. Senki sem vádolta őket azzal, hogy szándékosan rontották volna el a süteményeket, szó sem volt róla, de Anaiya és Kairen is úgy vélték, hogy igazán jól megfizettek Aeldrának a mohóságáért.

Alig egy héttel Ellid után, Magas Chasaline napján Sheriamot is elhívták, és sikerrel kiállta a próbát. Tulajdonképp Siuan volt a legújabb Kék, hajszálnyival később lett Moiraine-nél nővér, de Cetalia egy pár órácskára sem volt hajlandó feladni újonnan talált segédjét, így hát Moiraine terítette a lángfürtű saldaeai vállára a kendőt, mikor másnap hajnalban a Kéket választotta, és ő vezette fel a büszkeségtől ragyogva a Kék ajah lakrészébe. Siuannak sikerült elkapnia a hatodik üdvözlő csókot. Sheriam nagyszerűen főzött, és imádott sütni is.

Cairhienben ez volt az önvizsgálat napja, de Moiraine mégsem tudta rávenni magát, hogy őszintén elmerüljön bűnei és hibái vizsgálatában. Siuannal olyan barátnőt kaptak vissza, akit még legalább egy évre elveszettnek hittek. Siuan még azt is felvetette, hogy vegyék be Sheriamot is a kutatásukba, és Moiraine-nek órákba tellett, hogy lebeszélje róla. Nem mintha Moiraine attól tartott volna, hogy Sheriam elárulja őket Tamrának, de a lány a legnagyobb pletykafészeknek számított a beavatottak között. Ha titkot bíztak rá, azt sosem mondta el, de nem bírta megállni, hogy ne célozgasson rá, micsoda fontos dolgokat tud, és ezt Siuannak is tudnia kellett volna. Márpedig ha valaki kiszagolja, hogy titkuk van, akkor megpróbálják kitalálni, mi az – ez már csak így működött. Siuan néha olyan elővigyázatlan volt. Néha? Mindig!

A nővérek közt szárnyra kelt, hogy a Torony újjáéled, hiszen ilyen sokan tették le a próbát ilyen rövid idő alatt, és talán egy-két újabb beavatott követheti őket a közeljövőben. A szokásnak megfelelően Ellidet senki sem említette, de Moiraine sokat gondolt rá. Egy nő meghalt, hárman megkapták a kendőt – mindez alig két hét alatt! De időközben csupán egy novícia próbálta meg a beavatottak próbáját, és elbukott rajta, már haza is küldték. Egyetlen egy új nevet sem vezettek be a novíciakönyvbe, és vagy húsz novíciát, aki túl gyenge lett volna ahhoz, hogy megszerezze a kendőt, el is küldtek.

Ha ez így megy tovább, azok az évszázadok óta üresen álló szobák még évszázadokig üresek maradnak. Aztán mindegyik szoba üres lesz. Siuan megpróbálta megnyugtatni, de hogyan is lehetett volna boldog, ha egyszer tudta, hogy a Fehér Torony idővel csak a holtak emlékműve lesz?

Alig három nap telt el, és Moiraine máris megbánta, hogy nem töltötte illően az önvizsgálat napját. Nem volt babonás, de úgy tartották, hogy ha valaki nem kezelte kellő komolysággal ezt az ünnepet, nagy balszerencsét zúdított valakire, akit szeretett. Épp reggelinél ültek, másodjára szolgálták fel aznap, és Moiraine lassan kavargatta a zabkását, egyre azon gondolkozott közben, hogy micsoda kínos unalom várja újfent az írnokok körében, mikor Ryma Galfrey vonult be a terembe. A karcsú nővér elegánsan nézett ki sárgával hasított zöld ruhájában. Nagyjából egyforma magas lehetett Moiraine-nel, és nem tartozott azok közé az aes sedai-ok közé, akik előtt Moiraine-nek meg kellett volna hajolnia, ám mégis királynőien viselte magát. A tartását a hajába font rubinok is tovább erősítették, mintha csak vöröslő koronát vett volna. Ugyanolyan gőgös volt, mint minden Sárga. Meglepő módon Levegőt és Tüzet font egybe, hogy a hangja még az ebédlő legtávolabbi sarkában is hallható legyen.

– Tegnap éjszaka Tamra Ospenya, a Pecsétek Őre, Tar Valon Lángja, az Amyrlin Trón meghalt álmában! A Fény világítsa meg lelkét! – a hangja tökéletes önuralomról és nem kis önteltségről árulkodott, és úgy csengett, mintha csak azt jelentette volna be, hogy aznap esni fog. Épp csak annyi ideig várt, hogy végigfuttathassa a tekintetét a reggelizőkön, és meggyőződjön róla, hogy mindenki hallotta, mit mondott.

A többi asztalnál azonnal felmorajlott az izgatott suttogás, de Moiraine csak döbbenten ült. Az aes sedai-ok éppúgy meghaltak idő előtt, mint bárki más, bár a nővéreket nem gyengítette le a kor, és a halál sokszor olyankor csapott le rájuk, mikor látszólag semmi bajuk nem volt, de ez most mégis olyan váratlanul érintette, mintha pöröllyel csapták volna fejbe. A Fény világítsa meg Tamra lelkét, imádkozott magában. A Fény világítsa meg a lelkét! Csak megteszi... De mi lesz most a fiúgyermek utáni kutatással? Mi lenne? Tamra kiválasztott keresői tudták, mi a dolguk: majd beszámolnak az új amyrlinnek is a feladatukról. Talán az új amyrlin elengedi a munkából, ha sikerül vele azelőtt beszélnie, hogy a Csarnok tájékoztatja a vele kapcsolatos tervekről...

Azonnal eltöltötte az önutálat, és étvágyát vesztve eltolta maga elől a zabkásás tányért. Meghalt az a nő, akit szívéből-lelkéből imádott, és ő csak azt nézi, hogyan húzhatna hasznot belőle! A Daes Dae'mar tényleg a csontjaiba ivódott, és talán a Damodredek összes sötétsége is!

Kis híján Mereanhoz fordult, hogy szabjon ki rá valamiféle vezeklést, de a novíciák főnökasszonya előállhatott volna olyasmivel is, ami még tovább Tar Valonban tartja. És csak még nagyobb lelkiismeret-furdalása volt, hogy ez is fontos szempont. Úgyhogy saját maga rótta ki a büntetést. Csak egyetlen egy olyan ruhája volt, ami legalább megközelítette a gyász hagyományos fehérét, egy kék, olyan világos kék, hogy inkább kékben játszó fehérnek tűnt: azt vette hát fel Tamra temetésére. Tamore elöl is, hátul is aprólékos, kék mintával hímezte ki a ruhát. Meglehetősen szolidnak tűnt, egészen addig a pillanatig, amíg fel nem vette. Akkor aztán a hímzés legalább olyan erkölcstelenül fonódott rá, mint Tamore-ra a saját ruhája! Az egész ruha ízléstelen volt! Moiraine kis híján elsírta magát, mikor végül belenézett a nagy állótükörbe.

Siuan döbbenten pislogott, mikor meglátta a folyosón.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod felvenni? – nyögte ki félig fuldokolva. Hosszú, fehér szalagokat kötött a hajába, és a karján is fehér szalagok tekergőztek. A többi nővér is hasonlóan volt felöltözve. A Fehéreket kivéve az aes sedai-ok sosem öltöttek teljes gyászt, és a Fehérek láthatóan nem tartották gyászruhának, ha ajahjuk színét hordták.

– Néha az embernek vezekelnie kell – mondta Moiraine, és szándékosan lejjebb csúsztatta a vállkendőjét a könyökére. Siuan nem kérdezősködött tovább. Volt, amit megkérdezhetett az ember, és volt, amit nem. Ez volt az egyik legszívósabb szokás. És ez volt a barátság is.

A Toronyban lévő összes nővér vállkendőjébe burkolódzva jelent meg a Torony kertjének egy kis, félreeső tisztásán. Tamra teste egyszerű, kék szemfedőbe csavarva feküdt a máglyán. A reggeli levegő frissen roppant – Moiraine érezte, bár kivételesen nem borzongatta meg a hideg –, és a körülöttük magasló tölgyek is még mindig lombtalanul meredtek az égre, vaskos, göcsörtös águk jól illett a temetéshez. Moiraine ruhája láttán jó páran felvonták a szemöldöküket, de a nővérek elítélése is a vezeklés része volt. A Szellem Megszégyenítése mindig is a legnehezebben elviselhető vezeklésformák közé tartozott. Meglepő módon a Fehérek fényes, fekete szalagokat fontak magukra, de nyilván ez volt az ajah szokása, vagy legalábbis egyetlen más nővér sem nézett rájuk furcsállóan vagy rosszallóan. Nyilván nem most láttak először ilyet. Aki akart, az hangosan is elmondhatott egy imát, vagy egy pár szavas visszaemlékezést, és a legtöbben éltek is az alkalommal. A Pirosak közül csak az Ülnökök szólaltak fel, és ők is igen szűkszavúak voltak, de talán ez is a szokás része volt.

Moiraine rákényszerítette magát, hogy előrelépjen, megálljon a máglya előtt, a kendőjét a könyökére ejtse, és tűrje, hogy minden szempár rátapadjon. Ezt volt a legnehezebb elviselnie.

– A Fény világítsa meg Tamra lelkét, olyan ragyogóan, ahogy megérdemli, és a Teremtő kezében őriztessék, míg csak újjá nem születik! A Fény adjon neki ragyogó újjászületést! Nem ismerek egyetlen olyan nőt sem, akit olyan nagyra tartottam volna, mint Tamrát. Még most is nagyra tartom, és becsülöm! – A szemét elöntötték a könnyek, de nem a szégyen belé maró tüskéi ríkatták meg. Voltaképp sosem ismerte Tamrát, a novíciák és a beavatottak nem nagyon ismerték a nővéreket, és az Amyrlin Trónt még kevésbé, de a Fényre, a Fényre, Tamra hiányozni fog!

Tamra kívánságainak megfelelően a testét a Tűz fonatai emésztették el, és a hamvait szétszórták a Fehér Torony területén az ajah tagjai, melyből felemeltetett, az ajah tagjai, melybe halálával visszatért. Nem Moiraine volt az egyetlen, aki elsírta magát. Az aes sedai-ok nyugalma sem védte meg az embert minden csapás ellen.

Aznap egész végig abban a szégyenteljes ruhában volt, és éjszaka elégette. Nem tudott volna még egyszer ránézni, anélkül, hogy ne ez a pillanat jutott volna az eszébe.

Amíg nem emeltek új amyrlint, a Csarnok irányította a Tornyot, de a törvény egyre szigorúbb és szigorúbb megszorításokat tűzött ki, nehogy sokáig vesződjenek, és a Tamra temetését követő estén Sierin Vayut kiemelték a Szürkék közül. Régi jó szokás volt, hogy az amyrlinok amnesztiát hirdetnek és jutalmakat osztogatnak, mikor megkapják a stólát és a pálcát. Sierin nem adott semmit, és alig fél hét alatt a Torony utolsó férfi írnokát is elbocsátották egyetlen szó nélkül, állítólag azért, mert feltehetően a novíciákkal és a beavatottakkal évődtek, vagy mert "illetlenül pislogtak és nézelődtek", ami aztán tényleg bármit jelenthetett. Még a felnőtt unokával rendelkező férfiak is utcára kerültek, meg azok is, akik egyáltalán nem szerették a nőket. Persze senki nem szólt egy szót sem. Senki nem mert szólni, különösen nem akkor, ha Sierint gyaníthatóan elérte volna, mit mondott.

Három nővért is száműztek Tar Valonból egy évre, és Moiraine kétszer is arra kényszerült, hogy a többiekkel együtt az Árulók Udvarába menjen, és végignézze, ahogy egy aes sedai-t levetkőztetnek, a háromszögletű állványra kötöznek, és addig korbácsolnak, amíg ordítani nem kezd kínjában. A felkövezett udvar felett villódzó, szürke kupolára vont védőkör benn tartotta a sikolyokat, melyek úgy visszhangzottak, hogy Moiraine már-már attól tartott, megfullad, megőrül. Egy hete most először veszítette el az összpontosítást, és kirázta a hideg. Aligha a fagy miatt. Tartott tőle, hogy még sokáig, nagyon sokáig kísérteni fogják a kiáltások, ébren éppúgy, mint álmában. Sierin tökéletes nyugalommal nézte a jelenetet.

Az új amyrlin új Krónikaőrt választott maga mellé, és ha kívánta, joga volt új novícia főnökasszonyt is kineveznie. Sierin mindkét jogával élt. Meglepő módon a zömök Amira, akinek úgy csapkodtak hosszú, gyöngyökkel befont fürtjei, mintha csak élvezetből korbácsolná a bűnös nővéreket, Piros volt, akárcsak az új Krónikaőr, Duhara. Sem a szokás, sem a törvény nem kívánta meg, hogy akár a Krónikaőrnek, akár a novíciák főnökasszonyának az amyrlin eredeti ajahjából kellett volna származniuk, de mégis ez volt az elvárás. Az elsuttogott pletykákból azonban az is kiderült, hogy nagy meglepetést okozott, mikor Sierin a Szürkét választotta annak idején, és nem a Pirosat. Moiraine úgy vélte, hogy Tamra segítői neki aztán nem szólnának a fiúgyermekről.

A második megvesszőzés utáni reggelen Moiraine felment az amyrlin dolgozószobájába. Duhara mereven ült az írópultnál, tenyérnyi széles, piros stólája a nyaka körül lógott. Sötét ruháját olyan sűrűn tarkították a skarlátvörös betoldások, hogy akár teljesen skarlát is lehetett volna. Duhara domani volt, vagy másfél tenyérnyivel lehetett magasabb Moiraine-nél, karcsú volt és csodaszép, de a telt ajkai körül volt valami kegyetlenség, és a tekintete mindenben hibát keresett. Moiraine emlékeztette magát, hogy ha Duharán nem lenne ott a Krónikaőr stólája, hát ugrania kellene, ha ő úgy látná jónak, hogy most csettint egyet. Kinyitotta a száját, hogy szóljon, ám ebben a pillanatban kivágódott az amyrlin dolgozószobájának ajtaja, és Sierin viharzott elő, kezében jókora papírköteggel.

– Duhara, most azonnal szükségem van rád... Hát te meg mit akarsz? – a végét már Moiraine-nek vakkantotta oda. A lány mélyen meghajolt, olyan mélyen, mintha még csak novícia lett volna, és alázatosan megcsókolta az Amyrlin Trón nagykígyós gyűrűjét, mielőtt kiegyenesedett volna. Sierin nem viselt semmi más ékszert. Hét csíkos stólája feleolyan széles sem volt, mint Duharáé, és sötétszürke selyemruhája egyszerű szabásával tüntetett. Sierin meglehetősen telt volt, és kerek arcát mintha nevetésre szabta volna a Fény is, bár Sierin sosem nevetett. Úgy ült az arcán a kizökkenthetetlen elszántság, mintha rávésték volna. Moiraine kis híján bele tudott nézni a szemébe. Kis híján.

Kiszáradt a szája, és minden erejére szüksége volt, hogy ne kezdjen el reszketni: életében nem érzett még ilyen maró hideget, és a novícia korában tanult gyors nyugtató gyakorlatok sem segítettek visszanyerni az önuralmát. Rengeteg mindent megtudott Sierinről a folyosókon suttogott pletykák alapján. Az egyik ilyen szóbeszéd különösen erősen belehasított abban a pillanatban, mint valami éles kés. Sierin számára az volt a törvény, amit ő maga annak értelmezett, és nem ismert irgalmat. Sem kegyelmet.

– Anyám, azt szeretném kérni, hogy mentsenek fel a jutalommal kapcsolatos munkám alól. – A hangja legalább nem remegett, a Fénynek hála! – Az írnokok olyan gyorsan haladnak vele, amilyen gyorsan csak tudnak, de ha minden reggel sorban kell állniuk egy nővér asztala előtt jóváhagyásért, hasznos munkával is eltölthető órákat veszítenek!

Sierin úgy biggyesztette le a száját, mintha rothadt körtébe harapott volna.

– Ezt az egész ostoba jutalmat leállíttatnám, ha nem vetne rossz fényt a Toronyra! Micsoda eszeveszett pénzpocsékolás! Jól van! Az írnokok nyugodtan küldhetik máshoz a munkájukat jóváhagyásért! Talán egy Barnához... Azok úgyis szeretik az ilyesmit! – Moiraine szíve szárnyalni kezdett, de az amyrlin ráérősen hozzátette. – Természetesen te nem hagyod el Tar Valont! Mint azt nyilván tudod, nemsokára szükségünk lesz rád!

– Ahogy kívánja, Anya! – válaszolta Moiraine, és a szíve a gyomrába süllyedt, majd egészen a bokájáig zuhant. Ismét mélyen meghajolt, és még egyszer megcsókolta az amyrlin gyűrűjét. A Sierinhez hasonló némberekkel jobb volt meg sem kockáztatni a tiszteletlenséget.

Siuan már a szobájában várt, mire visszaért. Várakozóan előredőlt, és kérdően ránézett.

– Megszabadultam a jutalomtól, de azt az utasítást kaptam, hogy maradjak Tar Valonban. "Mint azt nyilván tudod, nemsokára szükségünk lesz rád!" – Úgy vélte, egészen jól utánozta Sierin hangját, bár abban talán nem csendült ennyi keserűség.

– Halbél és szálka! – motyogta Siuan, és hátradőlt. – Most mihez kezdesz?

– Kilovagolok egy csöppet! Tudod, hogy hol leszek, és milyen sorrendben!

Siuan lélegzete megakadt.

– A Fény oltalmazzon! – mondta végül.

Nem lett volna értelme várakozni, így hát Moiraine átöltözött az egyik lovaglóruhájába, és Siuan segített neki, hogy még gyorsabban végezzen. A ruha megfelelően sötét kék volt, pár hímzett, ezüstös inda kúszott fel az ujján, és ölelte körbe a nyakát. A legsötétebb ruhái mind hímzettek voltak, de Moiraine kezdte úgy érezni, hogy egy kis hímzés igazán nem árt a ruhának. A vállkendőjét összehajtogatta, és betette a ruhásszekrénybe, majd kivett egy fekete rókaprémmel bélelt köpenyt, és az egyik belső zsebbe sietve betuszkolta a fésűjét és a hajkeféjét, a másikba pedig egy varrókészletet dobott. Fölhúzta a lovagló kesztyűjét, megölelte még egyszer Siuant, és kiviharzott. A hosszas búcsúzkodás könnyekbe torkollott volna, és azt most igazán nem kockáztathatta meg.

A folyosón utána-utánanéztek a nővérek, de a legtöbbjüket kellően lefoglalta a saját dolga, bár Kairen és Sheriam is odavetették neki, hogy aznap mintha kicsit hideg lett volna a kilovagláshoz. Csak Eadyth ment még ennél is tovább. Félig felemelte a kezét, megállította Moiraine-t, és úgy méregette, ahogy Lelaine szokta.

– Tartok tőle, hogy a lerombolt falvak és felégetett tanyák nem számítanak frissítő látványosságnak – mormolta a fehér hajú Ülnök.

– Sierin azt parancsolta, hogy maradjak Tar Valonban – válaszolta Moiraine, és az arcán tökéletesen fénylett az aes sedai-ok megingathatatlan nyugalma –, és azt hiszem, engedetlenségnek venné, ha akár csak pár órára átmennék a hidakon túlra!

Eadyth szája megfeszült egy kurta pillanatra; olyan kurta pillanatra, hogy Moiraine talán csak képzelte. Az Ülnök nyilván azt olvasta ki a válaszból, hogy Sierin felfedte a Csarnok terveit, és láthatóan nem tetszett neki a dolog.

– Az amyrlin félelmetes tud lenni, ha valaki akár csak árnyalatnyira is ellenszegül az óhajának, Moiraine!

Moiraine szinte elmosolyodott. A Fényre, a nő szinte előkészítette, hogy kimondja, mire készül! No persze csak szinte. A megfelelő aes sedai választ.

– Milyen szerencse, hogy eszem ágában sincs átkelni a hidakon! Nem akarom, hogy ezért megkorbácsoljanak!

A Nyugati Istállóban felnyergeltette Nyilat, de nem tetetett rá nyeregtáskát. A városban nem lett volna rá szüksége, és bármit mondott is Eadythnek, az Ülnök elküldhet valakit, hogy ellenőrizze, mit csinál. Moiraine ezt tette volna. De ha szerencséje van, napszálltáig senki nem fog gyanakodni rá.

Először Dormaile asszonynál állt meg. A bankárasszonynál jó pár különféle összegről szóló váltó, és négy, dugig tömött erszény várt rá – kétszáz aranykoronát tartalmazott, ezüstben és aranyban vegyesen. Ez egy ideig elég is lesz ahhoz, hogy fenntartsa magát. A váltókat majd akkor használja fel, ha a pénz már elfogyott, vagy ha szükséghelyzetbe kerül. De ha ehhez folyamodik, gyorsan odébb kell állnia! A Torony ügynökei keresni fogják, és bármilyen diszkrétek voltak is a bankárok, a Torony általában megtudta, amit meg akart tudni. Dormaile asszony természetesen semmit sem kérdezett, de mikor megtudta, hogy Moiraine egyedül jött, felajánlotta, hogy négy szolgája elkíséri, és Moiraine el is fogadta az ajánlatot. Nem félt az utcai rablóktól – Tar Valonban ritka volt az ilyesmi, és amúgy is könnyen elbánt volna velük, de nem bánta volna azt sem, ha a testőrök látványa elijeszti az esetleges támadókat, és nem az Egyetlen Hatalommal kell elkergetnie őket. Az mégiscsak feltűnést keltene. A tehetős asszonyságok azonban még Tar Valonban is gyakorta mozogtak fegyveres kísérettel.

Ugyan Dormaile asszony szerényen csak "szolgáknak" titulálta a Nyilat körbevevő férfiakat, de bármilyen egyszerű szürke kabátot hordtak is, izmos, nagydarab férfiak voltak mind egy szálig, és láthatóan jól forgatták az övükről lecsüngő kardot. Kétségkívül ők gyűrték le azt a Gorthanes mestert is, vagy mi lehetett a valódi neve annak a gazfickónak, vagy ha nem ők, hát hasonló társaik. A bankoknak mindig volt őrsége, bár persze mindig máshogy hívták őket.

Tamore boltjában megálltak, és Moiraine elszalasztott két szolgát némi pénzzel, hogy vegyenek neki pár útiládát, és béreljenek fel két hordárt, aztán átvette az egyik, kisebb cairhieni nemest mutató lovaglóruhát. Az öt ruhából hármat is kihímeztek, bár szerencsére csak enyhén, de Moiraine mégsem tiltakozott. Úgysem lett volna rá ideje, hogy felfejtesse! Tamore egy szóval sem kérdezett többet Dormaile asszonynál – az ember meghajolt a varrónője akarata előtt, de végtére is csak a varrónője volt! És a varrónők is tudtak titkot tartani, ha sokáig meg akartak maradni a szakmájukban. Moiraine továbbindulás előtt levette a nagykígyós gyűrűt, és az erszényébe dugta. A keze meglepően mezítelennek érződött nélküle, és az ujja szinte viszketett a vékonyka aranygyűrűért, de Tar Valonban túlságosan is sokan tudták, mit jelent. És most valóban el kellett bújnia.

Aprócska kíséretével északnak vette az útját, lassan haladtak, meg-megállt, és fokozatosan megtöltötte a hordárok vállán fityegő útiládát mindazzal, amire szüksége lehetett az úton, de amit nem hozhatott volna ki feltűnés nélkül a Toronyból. Végül elérték az Északi-kikötőt. A városfalak kihajoltak a folyó fölé, és kis híján egy mérföldes kört vontak a vízen: csak a kikötő bejárata törte meg az ívet. A hatalmas gyűrű belsejét fatetős mólók csíkozták. A legkülönfélébb formájú és méretű hajók horgonyoztak mellettük. Moiraine pár szót váltott a dokkmesterrel, és a zömök, őszülő, űzött tekintetű asszony a Fecske nevű hajóhoz irányította. A kétárbocos nem tartozott a kikötő legnagyobb hajói közé, de egy órán belül kihajózott Tar Valonból.

Nyíl hasa alá nem sokkal később már hevedert is vetettek, és egy hosszú faszerkezettel beemelték a fedélzetre, majd biztonságosan kikötötték. A hordárokat Moiraine kifizette, Dormaile asszony szolgáinak megköszönte a segítséget, és egy-egy ezüstmárkával bocsátotta őket vissza a gazdájukhoz, és az útiládáját biztonságban elszállásolta a kis fedélzeti kabinban. Jól tudta, hogy így is tovább lesz majd a kelleténél odabenn, így hát az indulásig hátralévő rövidke időt a fedélzeten töltötte, Nyíl orrát vakargatva nézelődött, miközben a folyami hajót elkötötték és ellökték a mólótól, és az evezősök lassú, erőteljes csapásai kifelé vezették a Fecskét a kikötőből. Úgy araszolt, mint valami hatalmas vízipók. Csak ezért láthatta meg azt is, hogy a dokkmester a Fecskére mutat. Egy fickó állt mellette, ahhoz beszélt: szorosan magára csavarta sötét köpenyét, és a hajó után bámult. Moiraine azonnal magához ölelte a saidart, és máris mindent élesebben, tisztábban látott. Nem olyan jól, mintha távcsövet vett volna elő, de így is ki tudta venni a férfi arcvonásait, ahogy mohón néz a hajó után csuklyája alól. Dormaile asszony leírása meglepően pontos volt. A férfi nem volt csinos, de a bal szemzugában kezdődő sebhely dacára is jóképűnek tűnt. Cairhieni létére nagyon magas volt, kis híján hat láb. De hogyan talált rá itt, és miért kereste? Moiraine-nek egyetlen kellemes válasz sem jutott az eszébe, a két kérdés egyikére sem – különösen a másodikra nem. Ha valaki meg akarta akadályozni a Csarnok terveit, ha valaki azt akarta, hogy ezúttal ne egy Damodred üljön a Naptrónra, az legegyszerűbben úgy érhette el a célját, ha meggyilkolja a Csarnok jelöltjét. Moiraine jó alaposan megjegyezte magának a férfi arcvonásait, és hagyta, hogy elfolyjon belőle a Hatalom. Úgy látszik, eggyel több oka volt az óvatosságra! A gazfickó tudta, melyik hajóval indult el, és nyilván tudta, hol és hányszor áll majd meg a hajó Tar Valon és a Határvidék között. A Határvidék tűnt a legalkalmasabb helynek a kutatás megkezdésére – jó messze volt Cairhientől, és könnyen el lehetett odáig jutni a folyón.

– Gyors hajó a Fecske, Carney kapitány? – kérdezte.

A napbarnított, széles vállú, hegyesre viaszolt bajszú kapitány egy pillanatra abbahagyta az ordítást – épp a legénységet utasította erre-arra –, és tiszteletteljesnek szánt mosoly ömlött el az arcán. Meglehetősen elégedett volt, hogy zsebre vághatta egy nemesasszony és kedvenc hátasa útiköltségét is.

– A leggyorsabb az egész folyón, asszonyom! – mondta, aztán máris tovább üvöltözött a legényeinek. Már a zsebében volt az arany fele, és elég volt annyira udvariasnak lennie, hogy a többit is megkapja. Nyilván bármelyik másik kapitány is ezt mondta volna a hajójáról, de mikor a szél belekapott a háromszögletű vitorlákba, a Fecske szinte megugrott, és úgy repült, mint a madár, amelyről elnevezték – szinte kiszárnyalt a kikötőből.

És Moiraine ettől a pillanattól kezdve élt az Amyrlin Trón parancsával dacolva. Ó, persze Sierin nyilván attól a pillanattól fogva engedetlen bitangnak címezte volna, hogy elhagyta a Tornyot, de a szándék még nem volt cselekedet! Bármilyen büntetést talál is ki neki, az nyilván ötvözni fogja a Munkát, a Megvonást, a Szellem Megszégyenítését és a Hús Megszégyenítését. Már csak Sierin haragja miatt is remegnie kellett volna félelmében, és akkor még ott volt Gorthanes mester is, ám hogy Tar Valon és a Fehér Torony lassan zsugorodni kezdett a messzeségben, Moiraine úgy érezte, hogy szétveti a szabadság és az izgalom. Most már nem ültethetik a Naptrónra! Mire a Csarnok megtalálja, egy másik jelölt már el fogja foglalni! És elindult, hogy megkeresse a fiúgyermeket! Olyan kalandba fogott, amelynél nagyobbat egyetlen aes sedai sem kezdhetett meg!

Tizenötödik fejezet

A Canluumba vezető út

A kandori levegőben az új tavasz csípőssége lebegett, mikor Lan hazaérkezett arra vidékre, ahol tudta, hogy egy szép nap majd meghal. A délebbi vidékeken már réges-rég beköszöntött a tavasz, de errefelé még csak most vöröslöttek fel a fákon a kifakadni kész, első friss rügyek, és a barnára kopott, ázott téli fűcsomók között itt-ott már felütötték a fejüket a vadvirágok, bár az árnyékosabb részeken még mindig fehéren állt a hó. A nap alig adott valamicske meleget, főleg a déli vidékekről visszatérve tűnt hidegnek az idő, és a sötét felhők nem csak esőt, de havat ígértek, a hideg, éles szél pedig bevágott a zekéje alá. Talán a déli kirándulás mégis jobban meglágyította, mint gondolta volna. Kár lenne érte... Most már majdnem otthon volt. Majdnem.

Az utat száz emberöltőnyi utas taposta kis híján olyan keményre, mint a környező hegyek sziklaágya, és még a folyamatosan áramló ökrös szekerek sem vertek nagy port. A reggeli canluumi vásárról áramlottak vissza a gazdák a tanyákra, kereskedők szekérkaravánjai vonultak el mellettük, fémsisakos, páncélos lovas katonák őrizetében. Nagy volt a forgalom a város magas, szürke falai alatt. Imitt-amott egy kandori kereskedőcéh széles ezüstlánca ívelt át valaki mellkasán, vagy egy arafelli hajában csendültek fel a belefont csengők, máskor egy rubinkő csillant meg valaki fülében, vagy egy igazgyöngyös melltű fénylett fel egy asszony keblén, de az utasok ruhája összességében majdnem olyan visszafogott volt, mint az utasok maguk. Ha egy kereskedő túlságosan is fitogtatta a bevételét, kevesebben álltak le alkudozni vele.

A tanyasiak azonban épp ellenkezőleg gondolkoztak, és a legszebb holmijukat vették fel, mikor bejöttek a városba. A büszkén lépdelő tanyasi gazdák buggyos, a nők széles szárú nadrágját élénk színű hímzés díszítette, a köpenyük csak úgy csattogott a reggeli szélben. Némelyikük színes szalagot font a hajába, mások vékony prémgallért viseltek. Talán a közelgő Bel Tine ünnepségre öltöztek ki ennyire. A falusiak azonban legalább olyan gyanakodva méregették az idegeneket, mint a fegyveres őrök, és nemcsak méregették őket, de meg-megsimogatták a fejszéjük nyelét, megtapogatták a lándzsájukat, és igencsak szaporázni kezdték a lépteiket. Mostanában elég feszült volt a légkör Kandorban, sőt, alighanem az egész Határvidéken. Előző évben úgy elszaporodtak a banditák, mint a dudva, és a szokásosnál is több gondot okozott a Fertő vidéke. A pletykák szerint felbukkant egy fókuszálni képes férfi is, bár persze a pletyka szerint mindig akadt a környéken ilyen.

Lan tovább vezette Macskatáncost Canluum felé, és éppúgy nem törődött a gyanakvó, ellenséges tekintetekkel, mint ahogy Bukama folyamatos morgása és fintorgása sem rázta fel. Bármennyire szorgalmazta is Bukama a pihenést, minél tovább maradtak délen, annál mogorvább lett. Most épp azért morgott, mert a lova felhorzsolta a patáját egy kövön, és ezért gyalog kellett vezetnie, ahelyett, hogy nyeregben ülhettek volna.

Keltettek némi feltűnést – két toronymagas férfi, mind a kettő gyalog vezeti a lovát, no meg a málhás lovat, amelyről csak úgy lelóg a szakadtas, fonott vesszőkosár; mindkettőjük ruhája viseltes, az út porától koszos. A lószerszám és a fegyverek viszont kiváló állapotban vannak. Egy fiatal férfi, és egy öreg, a hajuk a vállukig ér, a homlokukra kötött, fonott bőrpánt fogja hátra. A hadori csak úgy vonzotta a kíváncsi tekinteteket. Különösen itt, a Határvidéken, ahol az embereknek még volt némi fogalmuk róla, hogy mit is jelenthet.

– Bolondok – morogta Bukama. – Hát rablóknak néznek minket? Azt hiszik, az egész tömeget kiraboljuk, itt és most, fényes nappal, a főút kellős közepén? – mérgesen maga elé meredt, és megigazgatta a csípőjén a kardot. A kereskedők körül lovagló testőrök egy része alaposan felmérte, és összenéztek, az egyik paraszt pedig sietve ellökdöste az útjukból az ökrét.

Lan csendben maradt. Azoknak a malkierieknek, akik még mindig hordták a hadorit, megvolt a maguk híre, bár persze senki nem nézte volna őket rablónak – de mindezt nem akarta most felhozni Bukama előtt. Csak még mogorvább lenne. Az idősebb férfi most már arról morgott, hogy vajon kapnak-e rendes ágyat és rendes ételt. Bukama nem várt sokat, és még kevesebben reménykedett.

Lan gondolatai közé sem a szállás, sem a vacsora nem furakodott be, bármilyen sokat utaztak is. Minduntalan északra fordította a fejét. Továbbra is mindent látott maga körül – különösen azokat jegyezte meg, akik többször is ránéztek –, hallotta a lószerszám csilingelését, a bőrszíjak halk nyikordulását, a paták tompa dübörgését, az elszabadult kocsivásznak éles csattogását a szélben. Minden ide nem illő zajt azonnal észrevett volna. Mindennek tudatában volt, de a Fertő északra várta. Még mindig mérföldekre volt tőle, a hegyeken túl fortyogott, de Lan érezte, érezte az elgyötört, torz rontást.

Persze csak a képzelete játszott vele, de attól még ugyanolyan valósnak tűnt számára. Délen mindig észak felé húzta volna, Cairhienben, Andorban, de még a messzi Tearben sem hagyta nyugodni, pedig több mint ötszáz mérföldnyire voltak. Két évig volt távol a Határvidéktől, személyes háborúját elhagyta egy másik harcért, és minden áldott nap erősebben érezte a hazahúzó hívást. Nem lett volna szabad hagynia, hogy Bukama rábeszélje, hogy várjanak még, nem lett volna szabad hagynia, hogy a délvidék meglágyítsa! Csak az aielek miatt nem tompult el teljesen.

A Fertő a legtöbb ember számára a halált jelentette. A halált és az Árnyékot; a rothadás földjét a Sötét Úr lehelete rontotta meg, ott minden megölhette az óvatlant, egy rovarcsípés éppúgy, mint ha egy tüske szúrta meg, vagy egy ártatlannak tűnő levélhez ért a keze. A trallokok, a Myrddraalok, és még ezerszerte rémesebb szörnyűségek otthona. Két pénzfeldobásból döntötte el, melyik országban kezdje újra a háborúját. Négy királyság határolta a Fertőt, de ő mindenütt megfordult már az Aryth-óceántól egészen a Világ Gerincéig. Ez is, az is éppolyan jó hely volt a halálra. Már majdnem otthon volt. Majdnem hazaért a Fertőbe. Túl sokáig távol kellett tőle maradnia.

Canluum falait mély, száraz várárok övezte, ötven lépés széles volt, tíz lépés mély, és öt széles kőhíd ívelt át rajta. Mindegyik végén éppolyan magas tornyok védték a várost, mint a falakat szegélyező bástyák. A trallokok és a Myrddraalok vezette betörések néha még Canluumnál beljebb is hatoltak Kandor szívébe, de soha egyik árnyfattyú sem jutott be a város falai közé. Minden egyes tornyon ott lobogott a Vörös Szarvasbika. Varan nagyúr igencsak büszke férfiú volt: még maga Ethenielle királynő sem aggatott ki ennyi lobogót Cachin városában!

A külső tornyoknál őrködő katonák sisakján Varan szarvasagancsos taraja villant, a mellükön a Vörös Szarvasbika fénylett. Minden szekérbe belekukucskáltak, mielőtt ráengedték volna a hídra, és néha intettek egyik-másik utasnak, hogy lökje kicsit hátrébb a csuklyáját. Egy intésnél sosem volt szükség többre: minden határvidéki országban törvénybe volt iktatva, hogy sem városban, sem falun nem járhat senki sem elfedett arccal, és senki sem akarta, hogy a városba lopakodni készülő Szemnélkülinek nézzék. Lant és Bukamát komor tekintettel méregették, amint a híd közelébe értek. Az ő arcukat mindenki tisztán láthatta. És a hadorijukat is. De egyik őr tekintetében sem csillant felismerés. Két év nagy idő volt ám a Határvidéken. Rengetegen meghalhattak ennyi idő alatt.

Lan észrevette, hogy Bukama elhallgatott. Ez mindig rosszat jelentett.

– Nyugalom, Bukama!

– Én aztán sosem kezdem a bajt! – csattant fel az idősebb férfi, de már nem babrálta olyan kihívóan a kardmarkolatát.

A tárva-nyitva álló, vasalt kapuk feletti falon őrködő katonákon csak hát- és mellvért volt teljes páncélzat helyett, de legalább olyan alaposan megnézték az érkezőket, mint kijjebb vigyázó társaik. Különösen a két hátrafogott hajú malkierit vizslatták alaposan. Bukama szája minden lépésnél jobban elkeskenyedett.

– Al'Lan Mandragoran! A Fény óvjon meg minket, azt hallottuk, hogy elesett az aielek elleni csatában a Fénylő Falak alatt! – az egyik fiatal őr kiáltott fel. Magasabb volt a többinél, majdnem olyan magas, mint Lan. Fiatal volt, talán egy-két évvel fiatalabb Lannál, de ennyi erővel tíz év is lehetett volna közöttük. Vagy egy emberélet. Az őr mélyen meghajolt, és bal kezét a térdére helyezte. – Tai'shar Malkier! – Malkier igaz vére. – Készen állok, felség!

– Nem vagyok király – mondta Lan halkan. Malkier meghalt. Már csak a harc élt. Legalábbis benne.

Bukama egyáltalán nem volt halk.

– Mire állsz készen, te taknyos? – Meztelen tenyere nagyot csattant az őr mellvértjén, valamivel a Vörös Szarvasbika alatt, és meglökte a férfit úgy, hogy az felállt, és hátratántorodott egy lépést. – Levágattad a hajad, és kibontva hordod! – Bukama szinte köpte a szavakat. – Egy kandori nagyúrnak esküdtél hűséget! Milyen jogon mered malkierinek nevezni magadat?

A fiatal őr elvörösödött, és hebegve keresett valami válaszfélét. A többi őr is megindult feléjük, de mikor Lan leengedte Macskatáncos kantárát, mind megálltak. Csak ennyi; de most már mindenki hallotta a nevét. Nyugodtan, várakozva álló pej ménjét méregették – legalább olyan óvatosan néztek rá, mint Lanra magára. Egy harci mén igencsak veszedelmes fegyvernek számított, és nem tudhatták, hogy Macskatáncos még csak félig van betanítva.

Jókora tér nyílt körülöttük: aki már átért a hídon, mind arrébb ment egy kicsit, mielőtt visszafordult volna bámészkodni, aki meg még nem ért el a kapuig, inkább megállt, és hátrált, hogy kikerüljön a bajból. Mindkét irányba kiabálni kezdtek az emberek: a hátrébb állók tudni akarták, miért akadt meg a forgalom. Bukama nem törődött a dologgal, csak a fülig elvörösödött őrt bűvölte. Nem engedte el sem aranyderes hátasa, sem a málhás ló kantárját. Még mindig reménykedhettek benne, hogy pengerántás nélkül átjutnak a hídon.

Egy tiszt került elő a kapuk mögött meghúzódó őrszobáról, tarajos sisakját a hóna alá csapta, de másik fémkesztyűs keze a kardja markolatán pihent. Jókora, őszes férfi volt, az arcán fehér hegek. Alin Seroku negyven éve katonáskodott már a Fertő mentén, de Lan láttára még az ő tekintete is elkerekedett. Nyilván ő is hallotta a Lan halálát költő mesék egyikét-másikát.

– A Fény ragyogjon le rád, Mandragoran nagyúr! El'leanna és Al'Akir gyermeke, áldott legyen az emlékük is, mindig szívesen látott vendég! – Seroku tekintete most Bukamára villant, és nem tükröződött benne egy szikrányi vendégszeretet sem. Megvetette a lábát a kapu alatt. Mindkét oldalán ellovagolhatott volna öt ember is, de egymaga akarta elállni az utat. És el is állta. Egyik őr sem indult meg feléjük, de most már mindegyikük keze a kardmarkolatán volt. És a fiatal őrt kivéve mindegyik legalább olyan komoran méregette Bukamát, mint az őket. – Marcasiev nagyúr azt parancsolta, hogy keményen tartassuk be a békét – folytatta Seroku némileg bocsánatkérő hangon. De csak némileg. – A városban nagy a feszültség! Az is épp elég nagy baj volna, hogy mindenki erről a fókuszálni képes fickóról beszélne, de a tetejébe még az elmúlt pár hónapban néhány embert meg is gyilkoltak a nyílt utcán, fényes nappal, és különös balesetek történtek! Az emberek azt suttogják, árnyfattyak szabadultak el a város falai között!

Lan kurtán biccentett. A Fertőhöz közeli városokban mindig árnyfattyakról suttogtak az emberek, ha nem találtak más magyarázatot egy hirtelen halálesetre, vagy a váratlan, rossz termésre. De nem emelte fel Macskatáncos kantárját.

– Megpihennénk pár napig, mielőtt tovább lovagolunk észak felé! – Megpihennek, és megpróbálja visszanyerni régi keménységét.

Egy pillanatra úgy látta, mintha Seroku meglepődött volna. Vajon komolyan azt hitte, hogy megesküszik, hogy betartja a békét, vagy hogy bocsánatot kér Bukama viselkedéséért? Most már mindkettővel megszégyenítette volna a barátját! Kár lenne itt végezni be a háborút. Nem akart kandoriakat gyilkolva meghalni.

Bukama elfordult a remegve álló, fiatal őrtől, és a keze ökölbe szorult az oldala mellett.

– Mindez egyedül az én hibám – jelentette be színtelen hangon. – Nem volt jogom azt tenni, amit tettem! Anyám nevére esküszöm, hogy megtartom Marcasiev nagyúr békéjét! Anyám nevére esküszöm, hogy nem rántok kardot Canluum falai között!

Seroku álla leesett, és Lan is alig tudta elrejteni saját megdöbbenését.

A sebhelyes arcú tiszt csak egy pillanatig habozott, aztán arrébb lépett, meghajolt, és előbb a kardja markolatára, majd a szívére helyezte kezét.

– Mindig szívesen látjuk Lan Mandragoran Dai Shan – mondta szertartásosan –, és Bukama Marenellint, Salmarna hősét is! Mindketten leljenek békét egy napon!

– Az anya utolsó ölelése a béke – válaszolta Lan ugyanolyan komolyan, és ő is a kardmarkolatára, majd a szívére tette kezét.

– Ő fogadjon be minket egy nap – fejezte be Seroku. Senki sem vágyott a sírba, de a Határvidéken csak ott lelhetett békére az ember.

Bukama vaskemény arccal lépett előre, és maga után húzta Naplándzsát és a málhás lovat. Lant nem is várta meg. Valami nem volt rendben.

Canluum kőből és téglából épült város volt, felkövezett utcái meredek dombok között kanyarogtak. Az aiel invázió nem ért el a Határvidékig, de a háború hullámai általában a távoli területeken is megritkították a kereskedelmet, és most, hogy a harc és a tél szinte egyszerre ért véget, a várost elözönlötték a különféle vidékekről érkező emberek. Bár a Fertő szinte a város küszöbét nyaldosta, Canluum rettentően meggazdagodott a környező hegyekben bányászott drágakövek miatt. És meglepő módon itt készítették a világ legkiválóbb óráit is. Az utcai árusok és a boltosok hangos kiáltozása még a lépcsőzetesen kialakított piacterektől távol is jól hallatszott a tömeg moraja felett. Színes ruhákba öltözött zenészek és zsonglőrök, akrobaták adták elő mutatványaikat minden utcasarkon. Pár tucat szépen lelakkozott hintó vágott át az emberek, szekerek, kordék, hordók tömkelegén, mások aranyozott és ezüstözött nyergű, díszesen felszerszámozott lovakon vágtak át a tömegen. A lovasok ruháját dús hímzés borította, a köpenyüket róka, menyét és hermelinprém bélelte vastagon. Szinte egy talpalatnyi hely sem volt szabad. Lan számos aes sedai-t is látott, kortalan, nyugodt arcuk elárulta őket. Épp elegen felismerték az arcukat ahhoz, hogy kisebb örvényeket keltsenek a tömegben: mindenki igyekezett kikerülni őket. Akár tiszteletből, akár óvatosságból tették, akár hódolatuk jeléül, akár mert rettegtek, még a királyok is kitértek volna egy nővér útjából. Egyszer régen az ember még a Határvidéket is bejárhatta úgy, hogy egy álló évig nem látott aes sedai-t, de a nővérek mintha mindenütt ott lettek volna, mióta az előző Amyrlin Trón meghalt. Talán csak a fókuszálni képes férfiról szóló pletykák hozták őket ide – ha valóban van alapjuk, nem szaladgál sokáig szabadon az a szerencsétlen!

Lan rájuk sem nézett, és gyorsan tovább sietett, nehogy felkeltse az érdeklődésüket. A hadori már önmagában is felkelthette volna bármelyik őrző után kutató nővér figyelmét. Állítólag ugyan kikérték a férfiak beleegyezését, mielőtt megkötötték volna őket, de Lan jó pár fickót ismert, akiből őrzőt csináltak, és mindegyikük azt mondta, meglepődött, mikor szóba került az ügy. És ki a fene adná fel a szabadságát csak azért, hogy egy aes sedai nyomában ügessen, ha pusztán egy kérést kellene visszautasítaniuk?

Lant őszintén megdöbbentette, hogy hány nő viselt fátylat. Vékony fátylat, elég áttetszőt ahhoz, hogy átvilágítson rajta a szemük, és soha senki nem hallott még nőnemű Myrddraalokról, de Lan sosem hitte volna, hogy a törvény egy szép napon meghajlik a divat előtt! Nemsokára majd leverik az utcai olajlámpásokat, és hagyják, hogy sötét legyen az éjszaka! De ami még a fátylaknál is jobban megdöbbentette, az az volt, hogy Bukama jól láthatóan megnézte a nőket, és mégsem szólt egy szót sem. Egy törött orrú férfi, bizonyos Nazar Kurenin lovagolt el mellettük, és Bukama még csak nem is pislogott a láttára. A fiatal kapuőr nyilván biztosan azután született, hogy Malkiert elnyelte a Fertő, de Kurenin kétszer olyan idős volt, mint Lan, mégis rövidre vágatta a haját, és kettéfésült szakállt hordott. A hosszú évek sora sem fakította el teljesen homlokán a hadori nyomát. Sokan követték Kurenin példáját, és Bukamának már a puszta látványtól fel kellett volna fortyannia. Lan aggódva méregette a barátját.

Egyenesen a város központja felé mentek, a legmagasabb dombra, a Szarvasbika Vártájára kúsztak fel. Marcasiev nagyúr erődítményszerű palotája teljesen elfoglalta a dombtetőt, a kisebb uraságok és úrhölgyek palotái alatta kaptak helyet a domboldalon. Mindegyikük szívesen vendégül látta volna al'Lan Mandragorant. Talán szívesebben is, mint azt Lan vette volna. Bálok, vadászatok, ötven mérföldről meghívott nemes vendégek – alighanem még Arafelből is átruccantak volna páran. Mindenki alig várta volna, hogy meghallgassa, miféle "kalandokban" volt része. A fiatalok csatlakozni akarnának hozzá, hogy együtt csapjanak ki a Fertőbe, az öregek össze akarnák vetni a saját tapasztalataikat az övével. A nők alig várnák, hogy kipróbálják, mit tud az ágyban az a férfi, akit az ostoba történetek szerint még a Fertő sem ölhet meg. Kandor és Arafel bizonyos szempontból legalább olyan rossz volt, mint a déli vidékek: a nők egy része férjezett lenne.

És aztán ott lennének a Kureninhez hasonló férfiak, akik mindent megtettek, hogy elfeledjék az elveszett Malkier utolsó emlékeit is, a nők, akik már nem díszítik a ki'sainnal a homlokukat, így mutatván, hogy arra esketik majd fel fiaikat, hogy az utolsó leheletükig az Árnyék ellen küzdenek. El tudta viselni álságos mosolyukat, el tudta viselni, hogy al'Lan Dai Shannak hívják, hadúrnak és koronázatlan királynak, holott az országát elárulták és elpusztították, még pólyás baba korában. De Bukama talán meg is ölné őket, amilyen hangulatban most van. Vagy a kapuban tett esküje alapján valami még rosszabbat tenne. Hiszen megesküdött, és azt holtáig meg nem szegi! De Bukama keze és lába épp elég veszélyes volt ahhoz, hogy egy életre megnyomorítson bárkit!

– Varan Marcasiev legalább egy hétig itt ünnepelne minket – mondta Lan, és ráfordult egy keskenyebb kis utcára, el a Vártától. – A banditákról szóló híresztelések és a többi miatt talán jobban örülne, ha nem esnék be hozzá vendégeskedni! – Ez alighanem így is volt. Bár csak egyetlen egyszer találkozott a Marcasiev-ház fejével, és annak is jó pár éve már, tudta, hogy a komor arcú férfit csak a kötelessége érdekli. Marcasiev nagyúr minden egyes bált és vadászatot megszervezne, és mindegyiket szívből bánná közben.

Bukama egy szót sem szólt, csak követte. Nem panaszkodott, hogy nem alhat palotában, hogy nem eheti egy nagyúr szakácsának főztjét. Aggasztó volt. Lannak nem csak a saját erejét kellett visszanyernie, de Bukamát is fel kellett ébresztenie a letargiájából, vagy akár ott helyben fel is vághatták volna az ereiket.

Tizenhatodik fejezet

A mélyben

Az északi fal felé található völgyekben egyetlen palota sem emelkedett, csak üzletek és fogadók sorakoztak egymás után, kocsmák, istállók és kocsiszínek. A manufaktúrák hosszúkás raktárai körül nagy volt a jövés-menés, de egyetlen kocsi sem jött ki a Mélybe, és az utcák olyan keskenyek voltak, hogy alig fért el rajtuk akár egy kordé is. Ennek ellenére legalább akkora tömeg zsibongott rajtuk, mint a szélesebb utakon, és legalább olyan hangosak is voltak. Az utcai mutatványosok kevésbé öltöztek gazdagon, és ezt azzal próbálták ellensúlyozni, hogy még hangosabban óbégattak, és az árusok és vásárlóik is még fülsiketítőbben kiabáltak, hogy meghallják, mit mond a másik. Akár két utcával odébb is. A tömeg egy része nyilvánvalóan zsebmetszőkből, tolvajokból és más enyveskezű fajzatokból állt, és vagy most végeztek a reggeli munkával valami jobb negyedben, vagy épp oda indultak a délutáni fogás reményében. Furcsa is lett volna, ha nem így van, amikor ennyi kereskedő szállt meg a városban. Mikor másodjára simítottak végig láthatatlan ujjak a kabátján, Lan az inge alá dugta az erszényét. Bármelyik bankház szívesen adott volna neki többet is, elvégre Shienarban birtokot kapott, amint elérte a nagykorúságát, de ha most elveszíti az aranyukat, kénytelenek lesznek elfogadni a Szarvasbika Vártájának vendégszeretetét.

Az első három, szürke kőből rakott, palatetős, színes cégéres fogadóban a fogadós még csak egy egérlyukat sem tudott volna biztosítani nekik. A szerényebb kereskedők és a testőreik már a padlásszobákat is kivették. Bukama azon morgott, hogy igazán nem szeretne egy szénakazalban hálni, de egyszer sem említette meg, hogy pihetollal tömött matrac és gyolcs ágynemű várná őket a Vártán. A negyedig fogadó, a Kék Rózsa előtt pár lovászfiúra bízták a hátasaikat, és Lan eldöntötte, hogy akkor is kerít maguknak szállást, ha napestig kell utánajárnia.

Odabenn egy magas, csinos, bár már őszbe hajló nő tornyosult a zsúfolásig telt ivó fölé. A beszéd és a nevetés szinte elnyomta a sarokban éneklő és citerázó fiatal lány zenéjének hangját. Pipafüst úszott a gerendák között, és a konyha felől nyárson sült bárányhús illata szivárgott elő. Amint a fogadósasszony meglátta Lant és Bukamát, megcsavarta kék csíkos köpenyét, és határozott léptekkel, sötét szemében éles fénnyel indult meg feléjük.

Mielőtt Lan akárcsak megszólalhatott volna, a nő elkapta Bukama fülét, lehúzta a fejét, és szájon csókolta. A kandori nők igazán nem voltak szégyellősek, de ez még helyi mértékkel mérve is alapos csóknak számított ekkora nézősereg előtt. Az asztaloknál hangos kuncogás kelt, és sokan ujjal mutogattak rájuk.

– Én is örülök, hogy újra látlak, Racelle! – motyogta Bukama aprócska mosollyal a száján, mikor a nő végre elengedte. – Nem is tudtam, hogy van itt egy fogadód! Mit gondolsz...? – lesütötte a tekintetét, nem nézett egyenesen a nő szemébe, hiszen az udvariatlanság lett volna, ám ezzel nagy hibát követett el. Racelle ökle olyan csúnyán állon találta, hogy Bukama haja hátralibbent, és a férfi megtántorodott.

– Hat év, és egy szót sem üzentél! – csattant fel a nő. – Hat év! – Ismét megragadta a férfi fülét, és még egyszer megcsókolta, csak ezúttal épp még hosszabban. Bukama akárhogy próbált is kibújni az ölelésből, Racelle csak megcsavarintotta a fülét. A férfi kénytelen-kelletlen hagyta, hogy lerántsák, és össze-vissza csókolják. De legalább nem fogja leszúrni a nő, ha már egyszer ilyen hevesen csókolgatja! Talán nem...

– Azt hiszem, Arovni asszony talán talál valahol Bukamának is szállást – hallatszott egy ismerős, tárgyilagos hang Lan füle mellett. – És talán neked is, ha nem tévedek!

Lan megpördült, és kezet fogott az egyetlen férfival Bukamán kívül, aki nagyjából egy magas volt vele az ivóban. Ryne Venamar volt a legrégebbi barátja Bukamát kivéve. A fogadós még mindig igencsak lekötötte Bukamát, így hát Ryne egy aprócska, kerek asztalhoz vezette Lant a sarokban. Ryne öt évvel volt idősebb Lannál, ő is Malkierben született, de a haját két hosszú, csengettyűkkel díszített fonatba fogta, és letűrt szárú csizmáján, sárga kabátja ujján még számtalan apró kis csengő csilingelt. Bukama nem utálta Ryne-t – tulajdonképp nem –, de jelen helyzetben talán csak Nazar Kurenin hatott volna rá rosszabbul.

Amint mind a ketten leültek a padra, megjelent egy csíkos kötényű felszolgálólány egy-egy kupa forralt borral a kezében. Úgy tűnt, hogy Ryne azonnal rendelt, amint észrevette Lant. A sötét szemű, telt ajkú leányzó alaposan végigmérte Lant, aztán letette elé a kupát, és a fülébe súgta, hogy Lirának hívják, és szívesen várja éjszakára, ha náluk szállnak meg. Lan nem akart semmi mást, csak aludni, úgyhogy lesütötte a tekintetét, és azt motyogta, hogy túlságosan is megtiszteli. Lira nem hagyta, hogy befejezze a mondatot. Buján felnevetett, lehajolt, és erősen a férfi fülébe harapott.

– Holnap reggelre – jelentette be rekedtes torokhangon, és igencsak hangosan –, úgy megtisztellek, hogy lábra sem bírsz állni!

A körülöttük lévő asztaloknál szemérmetlen nevetés harsant.

Ryne nem hagyta, hogy rendbe hozzák a dolgot, odavetett a lánynak egy vaskos pénzérmét, és jókorát sózott a farára, hogy menjen már. Lira huncutul rámosolygott, majd ruhája nyakkivágásába süllyesztette az ezüstöt, de mikor elindult, Lanra nézett vissza buján és olvatagon. Ha most nemet mondott volna neki, talán még meg is késeli, amiért így megsértette.

– Ezek szerint a nőkkel is még mindig szerencséd van – Ryne nevetésének éle volt; talán ő is akart volna valamit Lirától. – A Fény tudja, miért, hiszen ők sem láthatnak csinosabbnak: évről évre rútabb vagy! Talán ki kellene próbálnom ezt a szende szerénységet, hátha akkor az orromnál fogva próbálnak majd vezetni!

Lan kinyitotta a száját, de aztán csak ivott, és nem mondott semmit. Nem kellett volna elmagyaráznia, miért viselkedik így, és különben is már rég elkésett a magyarázattal. Ryne-t akkor vitte el az apja Arafelbe, mikor Lan tíz éves lett. A férfi ugyan egyetlen kardot hordott az övén, nem kettőt a hátán, de tetőtől talpig arafelli volt. Képes volt beszédbe elegyedni olyan nőkkel is, akik nem szólították meg! Lant Bukama és a barátai nevelték fel Shienarban, és a kis közösség minden tagja ragaszkodott a malkieri szokásokhoz. Ha Lira megosztja vele az ágyát ma éjszaka, márpedig ez elkerülhetetlennek tűnt, rá fog jönni, hogy az ágyban cseppet sem szerény vagy visszahúzódó – de a nő választja meg, mikor fekszik be abba az ágyba, vagy mikor kel ki belőle.

Az ivóban most már jó néhányan nézegettek az asztaluk felé, lopva, mintegy véletlenül pislogtak rájuk a kupák és serlegek pereme felett. Egy kövérkés, rézbőrű nő – meglepően vastag ruhában volt domani létére – meg sem próbálta eltitkolni az izgatottságát, és széles gesztusokkal magyarázott valamit egy karikába pedert bajszú, gyöngy fülbevalós férfinak. Talán azt latolgatták, hogy összevesznek-e Lirán, vagy sem. Talán azt találgatták, hogy a hadoris fickó tényleg képes-e egy kézlegyintésért is ölni.

– Nem hittem volna, hogy Canluumban talállak – mondta Lan, és letette a boros kupát. – Egy kereskedő szállítmányát kísérted? – Bukama és a fogadósasszony eltűntek valahova.

Ryne megvonta a vállát.

– Shol Arbelából. A híresztelések szerint Arafel legszerencsésebb kereskedője. Volt. Nem sokat használt neki ez sem. Tegnap este érkeztünk Canluumba, és éjszaka átvágták a torkát két utcányira innen. Senki sem fizeti a visszautamat. – Elkeseredetten elmosolyodott, és alaposan meghúzta a boros kupát. Talán a kereskedőt sajnálta ennyire, talán a bére füstbe ment felét. – A Fény égessen meg, ha én számítottam rá, hogy itt futok veled össze!

– Igazán nem kellene hinned a pletykáknak, Ryne! Egyetlen valamirevaló sebet sem kaptam, mióta délnek vettem az utam! – Lan úgy döntött, hogy ha kapnak szobát, majd megkérdezi Bukamát, hogy ki van-e már fizetve, és vajon természetben rendezte-e az adósságot, vagy sem. A sértett harag talán kirántja a búskomorságából.

– Ó, az aielek – horkant fel Ryne. – Sosem hittem, hogy el tudnának bánni veled! – No persze, hogy nem hitte volna: sosem volt dolga aielekkel. – De azt vártam, hogy te is Edeyn Arrellel vagy. Úgy hallottam, épp Chachinban tartózkodik!

A név hallatára Lan visszakapta a fejét az asztalnál ülő férfihoz.

– És miért kellene Arell úrnő közelében lennem? – kérdezte lágyan. Lágyan, de kihangsúlyozva a nőt megillető címet.

– Jaj, nyugodj már meg – mondta Ryne. – Nem akartam... – Bölcsen nem fejezte be a mondatot. – A Fény égessen meg, ne mondd, hogy nem hallottad! Felemelte az Arany Darut! Természetesen a te nevedben! Mióta beköszöntött az új év, Fal Morantól Maradonig mindenhol megfordult, és most már visszafelé tart! – Ryne megrázta a fejét, és a hajában halkan megcsendültek a csengők. – Csak itt, Canluumban is két vagy háromszáz ember várja, hogy kövesse! Mármint téged! Némelyikükről el sem hinnéd! A vén Kurenin elsírta magát az úrnő beszédén! Mind készen állnak rá, hogy visszafoglalják Malkiert a Fertőtől!

– Amit a Fertő elragadott, örökre halott – mondta Lan kimerülten. A lelke mélyén nem fázott; egészen megfagyott. Hirtelen új értelmet nyert az is, hogy Seroku miért nézett rá olyan döbbenten, mikor azt mondta, északra készül, és hogy a fiatal őr mire mondta, hogy készen áll. Még az ivóban repkedő, fürkész tekintetek mögött is mást látott meghúzódni. És Edeyn is a része volt mindennek. Mindig is szeretett a vihar középpontjában állni. – Meg kell néznem, mi van a lovammal – vetette oda Ryne-nak, és hátralökte a padot.

Ryne mondott valamit arról, hogy este igazán végigjárhatnák a kocsmákat, de Lan meg sem hallotta. Átsietett a konyhán, megizzasztotta a vas tűzhelyekből, kemencékből, nyílt sütőkből áradó hő, aztán kigázolt az istálló hidegébe, a lovak, a széna, a füst kusza illatába. Az istálló tetején egy szürke pacsirta énekelt. A szürke pacsirták még a vörösbegyeknél is hamarabb dalolni kezdtek tavasszal. Szürke pacsirták daloltak Fal Moranban akkor is, mikor Edeyn először suttogott a fülébe.

A lovakat már bekötötték az istállóba, a lószerszám, a nyergek, a málhás nyereg mind-mind a nyeregtakarókon hevert, az állás ajtajára vetve, de a fonott nyeregkosarak eltűntek. Arovni asszony nyilván üzent a lovászoknak, hogy Bukama és ő a fogadóban szállnak meg.

Csak egyetlen lovász volt a félhomályos istállóban. A nyurga, kemény arcvonású nő épp a trágyát takarította ki. Csendesen elnézte, ahogy Lan ellenőrzi Macskatáncost és a másik két lovat, közben egy pillanatra sem állt meg a munkával, még akkor sem, mikor Lan fel-alá kezdett járkálni a szalmával felszórt padlón. Gondolkozni próbált, de Edeyn neve egyre ott kavargott az agyában. Edeyn arca, Edeyn selymes, ragyogó, derékig omló fekete fürtjei, Edeyn csodaszép vonásai, hatalmas, sötét szeme, mely szinte beitta a férfiak lelkét, ha parancs töltötte el.

A lovásznő egy idő után mormolt neki valamit, a szájához és a homlokához emelte a kezét, majd sietve kilökdöste félig telt hordócskáját az istállóból, és a válla felett visszapislogott rá. Megállt, becsukta az istállóajtót, de azt is sietve, szinte kapkodva tette. Lan teljesen árnyékba borult, csak a szénapadlás nyitott ajtaján szivárgott be némi világosság. Porszemcsék táncoltak az aranyos fénypászmákban.

Lan elfintorodott. Ennyire félt volna ez a nő a hadorit hordó férfiaktól? Vagy azt hitte, azért járkál fel-alá ilyen komoran, mert valami rosszat forral? Hirtelen ráébredt, hogy az egyik kezével a kardja markolatát dédelgeti, és hogy minden vonása megfeszül. Járkál? Nem; a Leopárd a Magas Fűben nevű harci állásban járt, amit csak akkor használt az ember, ha mindenütt ellenségek vették körbe. Meg kellett volna nyugodnia.

Keresztbe vetett lábbal leült az egyik szalmabálára, magára erőltette a ko'dit, és a nyugodt űrben lebegett, eggyé vált az alatta heverő bálával, az istállóval, a maga alá hajtott, hüvelyében nyugvó karddal. Érezte a lovakat, érezte, ahogy harsog a foguk alatt a takarmány, érezte, ahogy felzümmögnek a legyek a sarokban. Mind-mind a része volt. Különösen a kard. Ezúttal azonban csak az érzelemmentes űrt kereste.

Az erszényéből elővett egy nehéz, arany pecsétgyűrűt. Szálló darumadár díszítette. Lan elgondolkozva forgatta az ujjai között. A malkieri királyok gyűrűje. Kilencszáz éven át hordták az Árnyék visszaszorítására felesküdött férfiak, ha nem tovább. Számtalanszor újra kikovácsolták, mert használat közben bizony elkopott: mindig a régi gyűrűt olvasztották meg, és abból öntötték ki az újat. Talán még megvan benne a régi Rhamdashar, a Malkier előtti ország királyi gyűrűjének egy-egy része, és Aramaelle uraié, akik Rhamdashar előtt uralták azt a földet. Ez a kis fémdarabka háromezer évnyi küzdelmet jelképezett a Fertő ellen. Szinte azóta az övé volt, hogy megszületett, de még sosem vette fel. Általában az is nehezére esett, hogy csak rápillantson. De minden áldott nap rákényszerítette magát. Az üresség nélkül azonban most nem tudta volna megtenni. A ko'diban azonban szabadon szárnyalt a gondolat, és az érzelmek a látóhatár mögött rejtőztek.

Négy ajándékot kapott a bölcsőjében. A kezében tartott gyűrűt, a nyakában lógó medált, az oldalán csüngő kardot, és a nevében letett esküt. A kis medál volt a legdrágább számára: az apja és az anyja arcképe rejlett benne, és egyikükre sem emlékezett már. Az eskü volt a legnehezebb. "Hogy addig áll ki az Árnyék ellen, míg csak a vas kemény, és a kő el nem kopik. Hogy megvédi Malkier népét, míg csak ereiben egy csepp vér folyik. Hogy megbosszulja, amit megvédeni nem lehet." És aztán felkenték az olajjal, és Dai Shannak nevezték, és felszentelték Malkier következő királyának, majd elküldték a földről, melyről mindenki tudta, hogy halálra ítéltetett.

Semmi sem maradt már, amit meg lehetne védenie, és egy egész nemzetet kell megbosszulnia, de hát erre nevelték első, botladozó léptei óta. Anyja ajándéka övezte a nyakát, az apjáé a derekát, a gyűrű képe a szívébe égett, és tizenhatodik neve napjától csak azért harcolt, hogy megbosszulja Malkiert. De sosem vezetett embereket a Fertőbe. Bukama gyakran vele ment, és mások is, de sosem vezetett oda embereket. Ez csak az ő háborúja volt, senki másé. A holtakat nem lehetett újra életre kelteni, a földet éppúgy nem, mint az embereket. Épp csak Edeyn Arrel most a fejébe vette, hogy megpróbálkozik a lehetetlennel.

A nő neve az ürességben is visszhangot vert. Ezernyi érzelem emelkedett fölé sötéten, mint a hegyek, de Lan az űr lángjába vetette mindet, míg csak teljesen el nem csendesültek. Míg csak a szíve nem vert egy ütemre a lovak lassú dobogásával, míg csak a legyek szapora zümmögése nem ellenpontozta nyugodt lélegzetvételét. Edeyn volt az ő carneirája, az első szeretője. Ezer év hagyománya sikította felé, hogy az, még az őt körülölelő némaságban is.

Tizenöt éves volt, Edeyn több mint kétszer annyi, mikor átfogta Lan akkoriban még derékig érő, hosszú fürtjeit, és a fülébe suttogta szándékát. A nők akkoriban még mindig szépnek mondták a fiút, nevetve nézték, hogy elpirul, és egy fél évig Edeyn mindenütt azzal büszkélkedett, hogy a karján sétáltatta, esténként pedig az ágyába dugta a csinos kamaszt. Míg csak Bukama és a többiek nem adták meg neki a hadorit. Határvidéki szokások szerint a tizedik neve napjára kapott kard tette férfivá, bár évekkel korábban odaadták neki, mint a szokás megkövetelte volna, de a malkieriek között a fonott bőrpánt nagyobb jelentőséggel bírt. Mikor azt a homlokára kötötték, már senki sem szólhatott bele, hova megy, mikor és miért. És a Fertő sötét éneke ordítva hasított a fülébe, elfojtott minden más dallamot. A szívében lüktető, régi-régi eskü üteme olyan táncba hívta, melynek nem tudott nemet mondani.

Csaknem tíz év telt el már azóta, hogy Edeyn elnézte, hogyan lovagol ki Fal Moranból, jóformán tíz év, hogy visszatérve már nem találta ott a nőt, de még most is tisztábban fel tudta idézni a vonásait, mint bárki másét, akivel azóta megosztotta az ágyát. Már nem volt kölyök, nem hitte, hogy a nő szerelemből lett az ő első szeretője, de a malkieri férfiak közt járta egy ősi szólás. A carneirád örökre úgy hordja lelked egy részét a hajában, mint színes szalagot. A mondást törvénynél is hatalmasabb szokás erősítette meg.

Az egyik istállóajtó megnyikordult, és Bukama lépett be. Nem volt rajta a kabátja, az inge össze-vissza volt visszatűrve a nadrágjába. Mezítelennek tűnt a kardja nélkül. Mintha habozott volna; szélesre tárta mindkét ajtószárnyat, mielőtt közelebb jött.

– Mit akarsz tenni? – kérdezte meg végül. – Racelle mindent elmesélt... Az Arany Daruról.

Lan eltette a gyűrűt, és hagyta, hogy lefoszoljon róla az üresség. Hirtelen minden Edeyn arcával telt meg, épp a látóhatárán túlról hívogatta.

– Ryne azt mondta, még Nazar Kurenin is hajlandó lenne követni – vetette oda könnyedén. – Nem lenne mókás látvány? – Egy egész hadsereg odaveszhet, ha megpróbálják legyőzni a Fertőt. Egész hadseregek vesztek már oda. De Malkier emlékei lassan elhaltak. És a nemzet legalább annyira volt emlékezet, mint föld. – Az a kölyök, ott, a kapunál, talán még meg is növesztené a haját, és kérne az apjától egy hadorit. – Az emberek felejtettek, felejteni akartak. Mikor meghal az utolsó hátrafogott hajú férfi, az utolsó festett homlokú nő is, vajon Malkier is végleg elvész? – És ki tudja, talán még Ryne is levágatná a fonatait! – A vidámság utolsó szikrája is kihunyt a hangjában, és hozzátette. – De megérné az árat? Úgy tűnik, van, aki szerint igen...

Bukama felhorkant, de egy pillanatra ő is hallgatott. Talán szerinte is megérte volna.

Az idősebb férfi Naplándzsa állásához lépett, és nekiállt babrálni az aranyderes felakasztott nyergét, mintha hirtelen elfelejtette volna, miért is indult.

– Mindennek ára van – mondta, de nem nézett fel Lanra. – És van ilyen ár, meg olyan ár is. Edeyn úrnő... – Lanra pillantott, aztán szembefordult vele. – Az úrnő mindig is kikövetelt magának minden jogot, de csak a lehető legkisebb kötelességet vállalta. A szokás erősen hozzáköt téged, és bármit döntesz is, úgy használja majd a kötelékeidet, mint a zablát, és ő fog irányítani, hacsak nem találsz kiutat, hogy elkerüld!

Lan óvatosan a kardövébe akasztotta az ujjait. Bukama a hátára kötve vitte ki annak idején Malkierből. Ő volt az utolsó abból az öt férfiból, aki túlélte azt az utat. Bukamának joga volt hozzá, hogy azt mondjon neki, amit csak akar; akkor is, ha a carneirájáról volt szó!

– És mit gondolsz, hogyan tudnám elkerülni a kötelességemet anélkül, hogy szégyent hoznék a tulajdon fejemre? – kérdezte némileg harsányabban, mint szerette volna. Mély levegőt vett, aztán lágyabban folytatta. – Menjünk! Az ivóban sokkal kellemesebb szag van, mint idekinn! Ryne azt javasolta, járjuk körbe este a kocsmákat! Kivéve persze, ha Arovni asszony ragaszkodik a társaságodhoz... Ó, persze! Mennyibe is kerül majd a szobánk? És jó helyen van? Remélem, nem volt túl drága!

Bukama mellé lépett, ahogy az ajtó felé indultak, és hirtelen elvörösödött.

– Nem túl drága – bökte ki sietve. – Neked a padláson jutott egy ágy, és én... ööö... én Racelle szobájában alszom! Szívesen körbenéznék a kocsmákban, de azt hiszem, Racelle... Nem hinném, hogy szívesen látná, ha... Én... izé... Szemtelen tacskó! – mordult fel. – Van odabenn egy Lira nevű leányzó, aki mindenkinek azt meséli, hogy te aztán nem használod azt az ágyat, és aludni sem fogsz túl sokat ma éjjel, úgyhogy nehogy azt hidd, hogy...! – Elhallgatott, mikor kiértek a ragyogó napsütésbe. A fény szinte vakító volt a benti félhomály után. A pacsirta még mindig zengte tavaszi énekét.

Hat ember vágott át az amúgy üresen tátongó udvaron. Hat közönséges ember, karddal az oldalukon – épp olyanok voltak, mint a városban bárki más. De Lan mégis tudta, mire készülnek, mielőtt rá tapadt volna a tekintetük, mielőtt megrezdült volna a kezük, mielőtt meggyorsították volna a lépteiket. Túl sokszor meg akarták már ölni ahhoz, hogy ne ismerje fel azonnal, mivel áll szemben. És ott állt mellette Bukama, és olyan eskük kötötték meg a kezét, hogy akkor sem ránthatott volna fegyvert, ha történetesen van nála kard. A puszta kéz igencsak szegényes fegyverzet volt a kard ellen, különösen ekkora túlerővel szemben. Ha mind a ketten megpróbálnának visszaugrani az istállóba, lekaszabolnák őket, mielőtt becsukhatnák a kettős ajtószárnyat. Az idő lassan folyt, mint a hideg méz.

– Befelé, és reteszeld el az ajtót! – csattant fel Lan, és a keze máris kardja markolatán volt. – Engedelmeskedj, hűbéres!

Életében soha nem adott még ilyen hangnemben parancsot Bukamának, és a férfi egy szívverésnyi ideig habozott, mielőtt szertartásosan meghajolt volna.

– Az életem az öné, Dai Shan! – mondta vaskos hangon. – Engedelmeskedem!

Amint Lan előreszökkent, hogy összemérje a kardját a támadóival, hallotta, hogy odabenn tompa puffanással a helyére zuhan a keresztvas. A megkönnyebbülés is távoli volt. A ko'diban lebegett, eggyé vált a kardmarkolattal, eggyé vált a könnyedén elősikló karddal. Az egyik férfi rávetette magát, a csizmáik hangosan dobogtak a keményre taposott udvaron, és mind a hat ellenfele kardot rántott.

Egy magas, vékony, gázlómadárra emlékeztető férfi a többiek előtt járt, és Lan eltáncolta a formákat. Az idő, mint a hideg méz. A pacsirta dalolt, és a nyurga fickó felsikoltott, ahogy a Felhővágás csuklóból lemetszette a jobb kezét, aztán Lan oldalra siklott, nehogy a többiek egyszerre rávethessék magukat, és egyik formából a másikba úszott. Az Alkonyi Lágy Eső szétnyitotta egy kövérkés fickó arcát, kiverte a bal szemét, és egy vörösesszőke, fiatal suhanc rávágott Lan bordáira, miközben a férfi a Fekete Kő a Hóban mozdulattal arrébb húzódott tőle. Csak a mutatványosok meséiben élte túl sérülés nélkül az ember, ha hat másikkal kellett megmérkőznie. A Nyíló Rózsa leszakította egy kopasz gazember bal karját, és a vöröshajú megkarcolta Lan szeme sarkát. Csak a mutatványosok meséiben élte túl az ember, ha hat másikkal kellett megmérkőznie. De ezt már a kezdet kezdetén tudta. A kötelesség nehezebb a hegyláncoknál is, a halál a tollpihénél is könnyebb, és őt Bukamához kötötte a kötelesség, Bukamához, aki csecsemőkorában a hátán menekítette ki Malkierből. Egyelőre azonban még élt, így hát harcolt is, fejbe rúgta a vörös kölyköt, és a halál felé táncolt, táncolt, fogadta a sebeket, vérzett, és az élet borotvaélén táncolt. Az idő, mint a hideg méz, lassan folyt egyik formából a másikba, és csak egyféleképp végződhetett a történet. A gondolat távoli volt. A halál, mint a tollpihe. A Pitypang a Szélben felhasította a mostanra már csak félszemű, kövér férfi torkát, aki szinte meg sem torpant, mikor Lan előző támadása kiütötte a szemét, és egy villás szakállú, kovácsmesterhez illően széles vállú férfi döbbenten szisszent fel, ahogy a Vipera Csókja átdöfte a szívét.

Lan hirtelen arra ébredt, hogy egyedül ő áll az udvaron, és hatan hevernek körülötte szétvetett tagokkal. A vörösesszőke kölyök még egyszer megvonaglott, a sarka a földet kapálta, aztán már csak Lan lélegzett hetük közül. Lerázta a vért a pengéről, és lehajolt, hogy a kovácsmester túlságosan is finom anyagból varrott kabátjába törölje az utolsó cseppeket, majd éppolyan szertartásosan süllyesztette vissza a kardot a hüvelybe, mintha csak Bukama szakértő pillantásai alatt mutatott volna be egy egyszerű kardvívó formát a gyakorlótéren.

Hirtelen emberek özönlöttek elő a fogadóból, szakácsok, lovászok, szobalányok, vendégek vegyesen. Mindenki kiabált, mindenki tudni akarta, mi volt ez a zaj, és döbbenten bámulták a hat holttestet. Ryne volt a legelső: karddal a kezében rontott ki, és üres kifejezéssel állt meg Lan mellett.

– Hat – motyogta, és elképedve nézte a véres hullákat. – Tényleg a Sötét Úr átkozott szerencséje kísér téged!

A sötét szemű Lira alig pár másodperccel Bukama előtt ért oda Lanhoz, és a lány és az idősebb férfi óvatosan félrehúzták Lan ruháján a szakadásokat, hadd lássák, miféle sebeket kapott. A lány enyhén megremegett a vágások és szúrások láttán, de ugyanolyan nyugodt hangon vitatta meg, hogy vajon szükség lenne-e egy aes sedai Gyógyítására, vagy elég, ha bevarrják a sebeket, mint Bukama; sőt, megingathatatlan fensőbbséggel elhárította a férfi ajánlatát, hogy ő varrja össze a sebeket, és mondta, hogy neki biztosabb a keze. Arovni asszony fel-alá járkált, megemelte a szoknyáját, nehogy belelógjon a véres sárba, mérgesen meredt az udvarán heverő hullákra, és hangosan panaszkodott, hogy a rablóbandák nem szemtelenedtek volna el annyira, hogy fényes nappal megtámadják az embereket, ha az Őrség rendesen végezné a dolgát. A domani némber, aki odabenn olyan szemérmetlenül méregette Lant, egyetértett vele, mire a fogadós felcsattant, hogy akkor induljon csak, és kerítse elő az őrséget. Sőt, Arovni asszony még hátba is lökte, hogy induljon már. A fogadós igencsak meg lehetett döbbenve, ha így bánt a vendégével, és a domani nő sem lehetett sokkal jobb állapotban, ha szó nélkül engedelmeskedett neki. Arovni asszony intézkedni kezdett, hogy hordják arrébb a holttesteket.

Ryne Bukamára nézett, aztán az istállóra, mintha nem értené a dolgot – talán tényleg nem is értette –, aztán megrázta a fejét.

– Szerintem nem rablók voltak! – A kovácsmesternek tűnő fickóra bökött. – Ez ott volt akkor is, mikor Edeyn Arrel erre járt, és igencsak tetszett neki a beszéde! És az is, ott, ha jól emlékszem! – a hajában megcsendültek a csengettyűk, és újfent megrázta a fejét. – Igencsak különös! Először akkor mondta az úrnő, hogy fel kellene emelni az Arany Daru zászlaját, mikor hírét vettük, hogy elestél a Ragyogó Falak alatt! A neved vonzza az embereket, de ha meghaltál, belőle könnyen el'Edeyn lehet! – Lan és Bukama arckifejezése láttán széttárta a kezét. – Nem vádolom semmivel! – tette hozzá sietve. – Sosem vádolnám ilyesmivel Edeyn úrnőt! Biztos vagyok benne, hogy éppolyan szeretetteljes és irgalmas, mint az összes többi nő! – Arovni asszony felmordult ennek hallatán, és Lira is elmormolt valamit az orra alatt arra vonatkozóan, hogy a csinos arafelli igencsak keveset tudhat a nőkről, ha ilyeneket mond.

Lan megrázta a fejét. Nem tagadólag. Edeyn könnyedén úgy döntött volna, hogy megöleti, ha az illik jobban a terveibe, és akár itt is hagyhatott olyan utasítást, hogy ha hamisnak bizonyulna a halálhíre, hát igazítsák el, de még ha így is lett volna, akkor sem kellene ilyen gyanúsításokkal bemocskolni a nevét. Különösen nem ennyi idegen füle hallatára.

Bukama keze megdermedt, és mozdulatlanul állt, ahogy széthúzta az inget Lan egyik sérülése felett.

– És most merre? – kérdezte lágyan.

– Chachinba – válaszolta Lan kurta szünet után. Mindig választani kellett, de néha csak rossz és rossz közt lehetett. – Itt kell hagynod Naplándzsát! Kora hajnalban el akarok indulni! – Az aranyból kitelik egy új ló Bukamának is.

– Hat! – morogta Ryne, és teljes erőből a hüvelyébe lökte a kardját. – Azt hiszem, én is veletek lovagolok! Azt hiszem, jobb is, ha nem megyek vissza Shol Arbelába, amíg meg nem győződtem róla, hogy Ceiline Noreman nem engem okol a férje haláláért! És jó lenne ismét szállni látni az Arany Darut!

Lan biccentett egyet. Hogy felemelje a zászlót, és hátrahagyjon mindent, amit egykor régen megfogadott magában, vagy hogy megállítsa az egész őrültséget, ha tudja. Bárhogy is, de szembe kell fordulnia Edeynnel. És még a Fertővel is szívesebben megküzdött volna, mint vele.

Tizenhetedik fejezet

Érkezések

Moiraine már az első hónap után úgy döntött, hogy a jóslatok kergetésében kevés kaland, de annál több unalom lapul. Most, hogy már három hónapja maga mögött hagyta Tar Valont, a nagy kutatás kezdett egyre inkább tehetetlenségbe fulladni. A Hármas Eskü miatt még mindig túl szűknek érezte a tulajdon bőrét is, de mostanra már a nyereg is kékre-zöldre törte a fenekét. A szél megrázta a behajtott spalettákat, és Moiraine fészkelődött egy keveset kemény faszékében, majd belekortyolt a méz nélkül kínált, üres teába, hogy valamivel elfedje türelmetlenségét. Kandorban minimális kényelemmel szolgálhattak csak a gyászoló házaknál. Nem lett volna meglepve akkor sem, ha dér lepi be a levélmintásra faragott székeket, vagy az üres, kopár kandalló párkányán díszelgő, szép acél óraszerkezetet.

– Az egész olyan érthetetlen, úrnőm – sóhajtotta Jurine Najima, és tizedszerre is vadul magához szorította a lányait, mintha soha többé nem akarná elengedni őket. A lányokat láthatóan megnyugtatta a fojtó ölelés. Tizenhárom-tizennégy évesek lehettek, Jurine széke mellett álltak kétoldalt. Colar és Eselle. Mindkettőjüknek hosszú, fekete haja volt, és kék szemükben ott fénylett a friss gyász értetlensége. Az anyjuk szeme is tágra nyílt, az arcát összeszűkítette a fájdalom, és egyszerű, szürke ruháját mintha nagyobb asszonyságra szabták volna. – Josef mindig is óvatos volt a lámpásokkal, ha az istállóba ment – folytatta –, és sosem hagyta, hogy nyílt lángot gyújtsanak! A fiúk alighanem kivitték a kis Jeridet, hogy lássa, hogyan is dolgozik az apjuk, és... – újabb üres sóhaj. – Mind bennragadtak!

Hogyan kaphatott lángra az egész istálló ilyen gyorsan? Az egésznek semmi értelme sincsen!

– Kevés értelmetlen dolog van a világon, Najima asszony – mondta Moiraine csitítóan, és a könyöke mellett álló kis asztalkára tette a csészét. Őszintén együtt érzett a nővel, de lassan kezdte ismételni magát. – Nem mindig látjuk, mi miért történt, de megnyugtathat minket a tudat, hogy nem véletlenül esett úgy. Az Idő Kereke úgy sző minket a Mintába, ahogy kedve tartja, de a Minta a Fény munkája.

Elnyomott egy kurta fintort a saját szavai hallatán. Ehhez a prédikációhoz olyan méltóság és súly kellett volna, amihez egyszerűen még túl fiatal volt. Egy pillanatra nem bánta volna, ha a kortalanság már kiütközik az arcán, de semmi nem lett volna kínosabb, mintha híre megy, hogy egy aes sedai látogatta meg az özvegyet. Egyelőre még egy nővér sem látogatott el Jurine-hez, de nemsokára valaki be fog nézni hozzá.

– Ahogy mondja, Alys úrnő – mormolta a nő udvariasan, de egy pillanatra nem figyelt oda magára, és a tekintete világosan elárulta a gondolatait. Ez a külföldi kislány ostobaságokat beszélt, akár nemes volt, akár nem.

Moiraine homlokára rálógott a kesiera aprócska, kék zafírja, és Tamore egyik, sötétzöld selyem lovaglóruhája is feltételezett rangját mutatta. Az emberek olyan kérdéseket is megválaszoltak egy nemesnek, amikért egy közembert talán meg is vertek volna, és a legkülönösebb viselkedést is legfeljebb csak gőgként könyvelték el. Saját bevallása szerint Moiraine azért látogatta meg a gyászoló családot, mert ő maga is gyászolt: a királyát, az országát gyászolta. Nem mintha Cairhienben bárki meggyászolta volna Lamant. A legfrissebb hírek szerint – alig egy hónaposak lehettek – négy ház is bejelentette az igényét a Naptrónra, és a kisebb összecsapások lassan nyílt háborúvá fajultak. A Fényre, hányan halnak még meg, mielőtt vége lesz? Akkor is sokan elpusztultak volna, ha belemegy a Csarnok tervébe – Cairhienben még egy uralkodó sem kapta meg ellenvetés nélkül a trónt; ha nyílt háborúság nem is, de orgyilkosság és emberrablás mindig bőven volt a háttérben –, de már épp elég ideje eljött Tar Valonból ahhoz, hogy végképp meghiúsítsa. És meg fog fizetni érte, nem csak akkor, mikor Sierin megbünteti, amiért elszökött.

Alighanem túlságosan is nyíltan kiült az arcára a harag, és Najima asszony nyilván megijedt, hogy nem rejtette el eléggé, mennyire nem tetszik neki a vendég kenetteljessége, mert ismét beszélni kezdett, és idegesen ismételgette magát. Senki sem akart volna feldühíteni egy nemest, még egy külországi nemest sem.

– Csak mert az én Josefem olyan szerencsés volt mindig is, Alys úrnő! Mindenki azt mondta! Azt mondták, hogy ha Josef Najima kútba esne, drágaköveket találna a mélyén! Mikor Kareil úrnő hívására elment, hogy harcba szálljon az aielekkel, még csak meg sem karcolták! Mikor kitört a járvány a táborban, sem ő, sem a gyermekek nem kapták meg! Josef mindenféle erőfeszítés nélkül elnyerte az úrnő kegyét! És akkor úgy tűnt, hogy a Fény végre valóban ránk ragyogott! Jerid épen, egészségesen látta meg a napvilágot, a háború véget ért, és mindez pár napon belül... Hazajöttünk Canluumba, az úrnő nekünk ajándékozta az istállót, cserébe Josef hű szolgálatáért, és... és... – visszanyelte a könnyeit. Igazán nem sírhatta el magát a vendég előtt. Colar azonban nem bírta megállni zokogás nélkül: az anyja magához húzta, és vigasztalóan a fülébe susogott.

Moiraine felkelt. A nő csak ismételte magát. Itt nem volt már több dolga. Jurine is felkelt. Nem számított valami nagynak, de legalább egy tenyérnyivel Moiraine fölé magasodott. A két kislánynak sem kellett volna felszegnie a fejét, hogy Moiraine szemébe nézzen. Nagy nehezen rákényszerítette magát, hogy ne kapkodjon, ne siessen, ismét biztosította a nőt együttérzéséről, és megpróbált a kezébe nyomni egy tömött erszényt, miközben a két lány elszaladt a köpenyéért és a kesztyűjéért. Nem volt túl nagy erszény. Eleinte igencsak bőkezű volt, és még a várható jutalom dacára is sok pénzt szétosztogatott, de ha így megy tovább, nemsokára meg kell látogatnia egy bankházat.

A nő merev visszautasítása feldühítette. Nem nagyon, hiszen értette ő is a büszkeséget, és különben is, láthatóan ez a Kareil úrnő gondoskodott a család megmaradt tagjairól. A kandallópárkányon álló óra amúgy is tehetős háztartásról árulkodott. Moiraine igazából azért volt dühös, mert ennyire nem bírt a mehetnékjével. Jurine Najima egy tűzben égő reggelen elveszítette a férjét és három fiát, de Jerid legalább húsz mérfölddel arrébb született, mint kellett volna. Moiraine nem örült neki, hogy egy csecsemő halálhíre ekkora megkönnyebbüléssel tölti el, de mégiscsak így volt. Nem a kis halottat kereste.

Odakinn, a borongós, szürke ég alatt szorosan magára vonta a köpenyét. Bárki, aki kiengedett köpennyel sétált Canluum utcáin, nagy feltűnést keltett volna. Vagy külföldi, vagy egyértelműen aes sedai. És amúgy is, az, hogy az ember nem törődött a hideggel, még nem jelentette, hogy nem is érezte! Hogy a fenébe hívhatták ezt az időt errefelé gúny nélkül "új tavasznak"? Moiraine igazán nem értette. Magában áthúzta Jurine Najima nevét. Az erszényében lapuló könyvecskében jó pár név már a valóságban is át volt húzva. Öt anya öt rossz helyen, vagy rossz időben született fia. Három tévesen felírt, lányos anya. Moiraine kezdeti lelkesedése, hogy esetleg tényleg ő találja meg a gyermeket, távoli reménnyé olvadt. A könyvecskében még több száz név volt. Alighanem Tamra keresői közül kerül ki az, aki rálel a fiúcskára. Ennek ellenére nem akarta feladni a kutatást. Még évekig nem térhetett vissza biztonságban Tar Valonba. Hosszú, hosszú évekig!

A tetők fölött süvítő, fagyos szél ellenére dugig teltek az utcák. Mindenütt emberek tolongtak, kocsik, kordék, szekerek – utcai árusok kiabáltak, kínálgatták az árujukat nyakukba akasztott tálcáikról, maguk elé állított hordócskáikról. A szekérhajtók nagy hangon kértek utat, hangos ostorcsattogtatással igyekeztek elhajtani a gyalogosokat. A nők kevésbé figyeltek oda, hogy ne üssenek meg senkit, mint a férfiak, és jobban haladtak, de Moiraine csak nagy nehezen tört át a tömegen, és kerülgetnie kellett a szekereket és a kordékat. Láthatóan nem ő volt az egyetlen gyalogos külországi a városban. Egy tömött bajszú taraboni majdnem fellökte, mikor elment mellette, de sietve bocsánatot is kért, egy olajzöld bőrű altarai nő mérgesen rámeredt, egy csupasz felső ajkú, szakállas illiani pedig nyíltan rámosolygott. Kifejezetten csinos fiú volt, és nem is volt túl magas. Egy sötét arcú, csíkos köpenyes, még csinosabb teari férfi alaposan végig is mérte, és láthatóan buja gondolatok vertek tanyát a fejében, mert lassan ráharapott az ajkára. Meg is indult, mintha szóba akart volna elegyedni vele, de Moiraine hagyta, hadd kapja el a szél a köpenye csücskét, és csak akkor rántotta vissza magára újfent, mikor a ruhája mellén virító, színes csíkok már láthatóan kivillantak. A férfi eloldalgott. Talán meg mert volna szólítani egy kereskedőnőt, el merte volna neki mondani, miféle szaftos gondolatok lapultak csinos arcocskája mögött, de egy nemesasszony már más tészta volt.

Nem mindenkinek kellett lassan kúsznia. Moiraine kétszer is látta, amint aes sedai-ok vágnak át a tömegen, és aki csak felismerte kortalan arcukat, rögtön tágult az útjukból, sőt, figyelmeztette a többieket is, hogy adjanak nekik utat, így hát a nővérek saját kis utcácskát vágtak az embertömegben. Moiraine még egyik aes sedai-jal sem találkozott eleddig, de ennek ellenére lesunyta a fejét, és átment az utca túloldalára, nehogy megérezhessék, hogy képes fókuszálni. Talán fátylat is kellene vennie. Egy zömök nő lökdöste arrébb, vonásait teljesen elmosta a vékonyka anyag. Sierin Vayut magát sem ismerte volna fel tíz lépésnyiről, ha feltette volna a fátylat. Moiraine beleborzongott a gondolatba, bármilyen nevetséges volt is.

A Mennyei Kapu nevű fogadóban talált magának szállást. A négyemeletes, zöld tetős, hatalmas épület Canluum legjobb és egyben legnagyobb fogadóját jelentette. A környező boltok, ékszerészek, arany és ezüstművesek, varrónők és kesztyűsök a fogadó mögött emelkedő Várta urait és úrnőit is kiszolgálták. Moiraine-nek esze ágában sem lett volna itt megszállnia, ha fizetés előtt rájön, ki más lakik odabenn. Az egész városban nem kapott volna másutt szállást, de ehhez képest még egy szénapadláson is jól érezte volna magát. Mély levegőt vett, és belépett az ivóba. Sem a kandallókból áradó meleg, sem a konyhából beszivárgó finom illatok nem oldották a vállában égő görcsöt.

A hatalmas fogadó ivója is épp elég nagy volt, és az élénkvörös gerendák alatt álló asztalok mindegyikénél ültek. A vendégek többsége kereskedő lehetett a ruházata alapján, halkan alkudoztak a boros kupájuk fölött, de imitt-amott jól öltözött, színes ruhájú mesterembereket is látni lehetett. Moiraine szinte észre sem vette őket. Szám szerint öt nővér szállt meg a Mennyei Kapuban – a Fénynek hála, egyiküket sem ismerte a Toronyból –, és mindegyikük lenn ült az ivóban, mikor Moiraine belépett. A fogadósnak, Helvin mesternek mindig volt szabad szobája az aes sedai-ok számára, akkor is, ha más vendégeket kellett egybe szállásolnia, hogy felszabadítsa.

A nővérek nem közösködtek egymással, szinte mintha észre sem vették volna a másikat, és mostanra már azok a vendégek is tudták, kik ők, akik amúgy nem ismerték volna fel az aes sedai-ok kortalan arcát – senki sem akart volna beleavatkozni az ügyeikbe. Minden asztal zsúfolásig megtelt, de a nővérek mellett csak akkor ült férfi, ha volt őrzőjük is. A kemény vonású, veszedelmes tekintetű férfiakat is azonnal fel lehetett ismerni, bármilyen hétköznapian öltöztek. Az egyik magányosan üldögélő nővér Piros volt, bár ezt Moiraine csak egy elcsípett megjegyzésből tudta. Csak Felaana Bevaine, a karcsú, aranyhajú Barna vette fel a vállkendőjét. Ő volt az első, aki érkezése után sarokba szorította Moiraine-t. No persze azonnal megérezték rajta, hogy milyen erős az Egyetlen Hatalomban, amint elment mellettük.

Moiraine az övére tűzte a kesztyűjét, és a karjára hajtogatta a köpenyét, majd megindult az ivó hátsó részéből felkanyargó lépcső felé. Nem sietett, de nem is tétovázott, és egyenesen előre nézett. Érezte, ahogy a nővérek tekintete rátapad, mintha csak megfogták volna. Nem markoltak rá, senki még csak meg sem szólította. Vadnak gondolták, azt hitték, magától tanult meg fókuszálni. Ez a szerencsés tévhit puszta véletlenségből kelt, Felaana értett valamit félre, de nagyban megerősítette az is, hogy a fogadóban rajta kívül megszállt még egy valódi vad is. A nővéreken kívül senki sem tudta, hogy Asher asszony kicsoda. A legtöbb aes sedai utálta a vadakat, úgy vélte, hogy elvesztegették a tehetségüket, mikor nem jöttek időben a Fehér Toronyba, de kevesen léptek fel tevőlegesen is azért, hogy megkeserítsék az elkallódott tehetségek életét. A sötétszürke ruhás nő egyetlen ékszere egy kör alakú, vörös tűzzománc kitűző volt, és Asher asszony szerényen lesütötte a szemét, ahányszor csak ránézett egy nővér. Amúgy sem érdekelte őket. Már őszült; ez épp elég volt nekik.

De amint Moiraine elérte a lépcsőt, ismerős hang csendült mögötte.

– Nocsak! Ez aztán a meglepetés!

Moiraine sietve megfordult, és minden erejére szüksége volt, hogy nyugodt arccal hajoljon meg az újonnan érkezettek előtt, ahogy azt egy jelentéktelenebb nemesasszonytól elvárhatnák a nővérek. A nővérek. Sierinen kívül nem nagyon tudott volna felsorolni bárkit is, akivel kevésbé találkozott volna szívesen, mint épp velük kettőjükkel.

Larelle Tarsi ősz halántéka csak tovább emelte a rézbőrű nő csendes, méltóságteljes eleganciáját. Jó néhány tárgyra oktatta Moiraine-t novícia korában és beavatottként is, és mindig azt kérdezte a tanítványaitól, amit a legkevésbé tudtak. De a másik még nála is rosszabb volt. Merean. Moiraine megdöbbent rajta, hogy együtt látja őket: nem emlékezett rá, hogy különösebben kedvelték volna egymást.

Larelle éppolyan erős volt, mint Merean, meg kellett volna hajolnia az akarata előtt, de most már nem a Toronyban voltak. Nem volt joguk beleavatkozni az ügyeibe, még csak meg sem kérdezhették, mit keres errefelé. De ha bármelyikük csak egy rossz szót szól, ha az ivóban ücsörgő nővérek közt híre megy, hogy Moiraine Damodred jár-kel köztük álruhában, olyan bizonyos, hogy mindenkihez eljut a pletyka, mint hogy a barackmag halálos méreg! Ez már csak így ment! És nem sokkal később megérkezik a parancs is, hogy térjen vissza Tar Valonba! Egyszer is épp elég volt szembeszegülnie az Amyrlin Trón parancsával! Ha még egyszer megteszi, alighanem nővéreket küldenek érte! Szóra nyitotta a száját, hátha megelőzheti ezt a baljós eseményt, de valaki megelőzte.

– Nála aztán nem érdemes próbálkozni – vetette oda Felaana. Hátrafordult a széken; egy közeli asztalnál ült egymagában, és elszántan írogatott valamit egy aprócska, bőrkötéses könyvbe. Az orra hegyén feketén csillogott egy tintafolt. Az orra hegyén! Hogy került az oda? – Azt mondta, esze ágában sincs elmenni a Toronyba! Makacs, mint egy öszvér! És titkolódzik is! Azt hittem volna, hírét vesszük, ha akár egy jelentéktelenebb cairhieni házban is felbukkan egy vad, de ez a gyermek eléggé magának való!

Larelle és Merean Moiraine-re néztek, és Larelle kérdően felvonta keskeny szemöldökét. Merean láthatóan alig bírta elfojtani a mosolyát.

– Ez az utolsó szóig igaz, aes sedai – mondta Moiraine óvatosan. Örült, hogy valaki megalapozta a menekvését. – Nem akarok beiratkozni novíciának, és nem is teszem meg!

Felaana alaposan végigmérte, de még mindig a többiekhez intézte a szavait.

– Azt mondja, már huszonkét éves, de mindannyian tudjuk, hogy jó párszor megszegték már azt a szabályt is! Azt mondja, hogy tizennyolc, és úgy kerül be a novíciakönyvbe! Kivéve, persze, ha túlságosan is nyilvánvaló, hogy hazudik, de ennek a lánynak bárki elhinné, hogy még csak...

– Nem azért vannak a szabályok, hogy megszegjük őket – mondta Larelle élesen, és Merean szárazon hozzátette. – Nem hinném, hogy ez a lány hazudna a korát illetően! Nem akar novícia lenni, Felaana! Hagyd, hadd tegye, amit csak akar!

Moiraine kis híján felsóhajtott megkönnyebbülésében.

Felaana épp eléggé gyenge volt ahhoz, hogy elfogadja Merean és Larelle letorkollását, de mégis talpra kecmergett. Nyilván tovább akart vitatkozni, de még fel sem kelt, máris Moiraine mögé siklott a tekintete, fel a lépcsőre, és elkerekedett a szeme. Hirtelen visszahuppant a székre, és olyan elszántan kezdett jegyzetelni, mintha a világon semmi más nem érdekelné. Merean és Larelle marokra fogta a vállkendőjét, megrebbentek a kék és a szürke rojtok. Láthatóan igen kényelmetlenül érezték magukat, de úgy álltak ott, mint akiket a padlóhoz szegeztek.

– Szóval ez a kislány nem akar novícia lenni! – csendült fel egy nő hangja a lépcsőn. Moiraine egyetlen egyszer hallotta életében ezt a hangot, két évvel korábban, de tudta, hogy sosem fogja elfelejteni. Jó néhány nő erősebb volt nála, de senki még csak meg sem közelítette ezt a nővért. Vonakodva hátranézett rá.

Az arany fityegőkkel, csillagokkal, madarakkal, halakkal, félholdakkal díszített, vasszürke konty alól szinte koromfekete szempár nézett vissza rá. Cadsuane vállán is ott volt az aes sedai-ok kendője, zöld rojtjai lustán lengedeztek.

– Az a véleményem, gyermek – mondta szárazon –, hogy hasznodra válna, ha lehúznál tíz évet talpig fehérben!

Már mindenki azt hitte, hogy Cadsuane Melaidhrin rég meghalt valahol visszavonult magányában, ám az Aiel Háború kezdetekor hirtelen ismét felbukkant közöttük. Alighanem jó páran tényleg örültek volna, ha Cadsuane már alulról szagolja az ibolyát. Legenda volt; mégpedig olyasfajta legenda, akivel nem szívesen találkozott az ember személyesen is. A róla szóló mesék fele lehetetlennek tűnt, a másik fele pedig egyértelműen lehetetlen volt – még a bizonyított, történelmi tények is. Egyszer régen például kilopta Tarabon királyát a palotájából, mikor megtudta, hogy a férfi tud fókuszálni, és elcselezte egész Tar Valonig, hogy elcsendesíthessék, miközben egy hitetlenkedő, felzúdult hadsereg vágtatott a nyomukban, hogy megmentsék a bajba jutott uralkodót. Arad Doman királyát és Saldaea királynőjét is elrabolta, titokban magával vitte, és mikor végül szabadon engedte őket, a két ország közt elkerülhetetlennek tűnő háborúság semmivé foszlott. Azt mesélték, kénye-kedve szerint hajlította a Torony törvényeit, köpött a szokásokra, a saját feje után ment, és gyakran másokat is magával ragadott.

– Köszönöm, aes sedai, hogy így törődik velem – kezdte Moiraine, de elhallgatott Cadsuane tekintetének súlya alatt. Pedig a nő nem is nézett rá keményen. Épp csak megrendíthetetlenül. Állítólag Cadsuane-nel még az amyrlinok is óvatosan bántak. A pletykák szerint egyszer az egyik amyrlinnek is nekiment. Ez persze lehetetlenség volt, hiszen másképp kivégezték volna! Moiraine nyelt egyet, és megpróbált újra belekezdeni a mondókájába, de aztán csak nyelt még egyet.

Cadsuane levonult a lépcsőn, és Mereanre és Larelle-re pillantott.

– Hozzátok a lányt!

Vissza sem nézett, kisiklott az ivóból. A kereskedők és a mesteremberek végigmérték – ki nyíltan, ki csak a szeme sarkából –, és az őrzök is figyelemmel kísérték a mozdulatait, de a nővérek egyike sem merte ráemelni a pillantását. Merean arca megfeszült, és Larelle színpadiasan sóhajtott egyet, de mégis a csilingelő arany díszecskék után lökdösték Moiraine-t. Nem volt más választása, velük kellett tartania. De Cadsuane legalább semmiképp sem tartozhatott Tamra kiválasztottaihoz: a háború elején esett kurta kis látogatást leszámítva időtlen idők óta nem járt Tar Valonban.

A Zöld nővér a fogadó egyik magán ebédlőjébe vezette őket. A fekete kőből rakott kandallóban vígan lobogott a tűz, és a vörössel borított falon csinos ezüstlámpák lógtak. A tűz mellett magas kancsó állt, nehogy kihűljön benne a bor, és egy kis faragott asztalkán ezüst serlegek sorakoztak a lakkozott tálcán. Merean és Larelle leültek egy-egy élénk párnákkal kitömött karosszékbe, de mikor Moiraine is leterítette a köpenyét az egyik karfára, és helyet foglalt volna, Cadsuane a két nővér elé bökött.

– Oda állj, gyermek! – szólt rá.

Moiraine nagy nehezen leküzdte fellobbanó, emésztő haragját, de alig állta meg, hogy ne szorítsa ökölbe a kezét. Bármilyen erős volt is Cadsuane, nem volt joga így utasítgatni! De a könyörtelen tekintet láttán jobbnak látta, ha engedelmeskedik. Remegett dühében, és visszafojtotta a mondandóját. Tudta, hogy minden egyes szavát megbánná százszor is, de mégis meglepte, hogy sikerül úrrá lenni az érzelmein. Volt valami Siuanból is Cadsuane-ben, csak sokkal erősebben. Siuan arra született, hogy másokat vezessen. Cadsuane arra, hogy parancsoljon.

Cadsuane lassan körbejárta őket egyszer, kétszer, háromszor. Merean és Larelle értetlenkedve összenéztek, és Larelle szóra nyitotta a száját, de Cadsuane épp csak rápillantott, és a Szürke nővér csendben maradt. A két nővér magára öltötte az aes sedai-ok békés nyugalmát, és külső szemlélő megesküdött volna rá, hogy pontosan tudják, mi folyik itt. Cadsuane néha rájuk nézett, de főképp Moiraine-t vizslatta a tekintetével.

– A legtöbb újdonsült nővér – mondta aztán a legendás Zöld hirtelen – még alváshoz és fürdéshez sem veszi le a kendőjét, te meg itt állsz kendő és gyűrű nélkül, a világ legveszedelmesebb helyén, már ha nem számoljuk a Fertőt magát! Miért?

Moiraine zavartan pislogott. Ez aztán egyenes kérdés volt! Ez a némber tényleg nem vesződött a szokásokkal, ha nem szolgálták az érdekeit! Könnyed hangon válaszolt.

– Az újdonsült nővérek őrzőt is keresnek. – Miért épp vele vesződik ennyit ez a nőszemély? – Én még senkit sem kötöttem meg! Azt mondják, a határvidékiekből kiváló őrző válhat!

A Zöld nővér szúrósan ránézett, és Moiraine bánta már, hogy ilyen könnyed hangot ütött meg.

Cadsuane megállt Larelle mögött, és a Szürke vállára tette a kezét.

– Mit tudtok erről a gyermekről?

Larelle minden egyes tanítványa a tökéletes aes sedai-t látta benne, és mindannyian ámulva nézték megingathatatlan nyugalmát. Mindannyian féltek tőle, és mind rá akartak hasonlítani.

– Moiraine szorgalmas és éles eszű tanuló – válaszolta a nő elgondolkozva –, Siuan Sanche és ő voltak a Torony leggyorsabb felfogású tanítványai. De ezt nyilván te is tudod. Nézzük csak... Kicsit meggondolatlanul nyilvánította ki a véleményét, és nehezen uralkodott a haragján, de erről már leszoktattuk. A Sanche lányhoz hasonlóan ő is nagyon szerette a különféle tréfákat. De mind a ketten elsőre átmentek a beavatottak próbáján. Még nem nőtt be a feje lágya, de idővel lehet belőle valaki.

Cadsuane most Merean mögé lépett, és megismételte a kérdését.

– Szerette a... tréfákat, Larelle szerint. Nagy bajkeverő volt? – tette még hozzá.

Merean elmosolyodott, és megrázta a fejét.

– Nem, nem bajkeverő, inkább csak csintalan! Moiraine tréfái nem voltak sem kártékonyak, sem gonoszak, bár tényleg sok csínyt elkövetett! Novícia és beavatott korában is többet járt nálam, mint bármelyik másik három együtt véve! Persze a párnatársát, Siuant kivéve. Bár ugye a párnatársak gyakran keverednek bajba együtt, és ezek ketten sosem érkeztek egyedül a dolgozószobámba! Mindig együtt rosszalkodtak! Utoljára azután kellett megbüntetnem őket, hogy letették a kendőért folyó próbát – a mosolya helytelenítő grimaszba olvadt, szinte pontos másába annak, amelyik akkor éjszaka uralta a vonásait. Nem haragudott, inkább hitetlenkedve nézte, hogy egyes fiatal lányok mekkora őrültségeket képesek csinálni. És egy kicsit mulatságosnak is találta. – Ahelyett, hogy elmélkedéssel töltötték volna az éjszakát, az egyik nővér, Elaida a'Roihan ágyába csempésztek be egy doboz egeret, és rajtakapták őket. Nem hinném, hogy bárki mást úgy emeltek volna aes sedai-já, hogy még mindig nem tudott leülni, úgy sajgott a feneke a novíciák főnökasszonyának végső kezelése után!

Moiraine nyugodt arcot vágott, nem szorította ökölbe a kezét csak azért sem, de arról nem tehetett, hogy lángolt az arca. Ez a hitetlenkedő, nevetős grimasz, mintha még mindig csak beavatott lenne! És mi az, hogy még nem nőtt be a feje lágya? Jól van no, lehet, hogy ebben van valami, de akkor is! És hogy így kiteregetik a magánügyeit!

– Azt hiszem, mindent tud rólam, amit csak tudni akart – vetette oda Cadsuane-nek mereven. Senki másra nem tartozik, hogy ő és Siuan milyen közel álltak egymáshoz. És az sem, hogy hányszor és hogyan kellett megbüntetni őket! – Ha kielégítően megválaszolták a kérdéseit, akkor mennék is. Össze kell csomagolnom. Chachinba utazom!

Visszanyelt egy kurta nyögést. Még mindig túl sokat elárult, ha kellően felmérgesítették. Ha Merean vagy Larelle is a fiúgyermeket kereste, nyilván tisztában vannak a könyvecskében lapuló lista egy részével. Azzal is, hogy Jurine Najima itt lakik, Ines Demain asszony Chachinban vár, és Avene Sahera pedig a "Canluum és Chachin közti út mellett, egy faluban". Csak azzal erősíthetné tovább a gyanújukat, ha azt is hozzátenné, hogy utána Arafelbe és Shienarba tart.

Cadsuane kellemetlenül rámosolygott.

– Akkor mész el innen, ha én azt mondtam, gyermek! És hallgatsz, amíg meg nem szólítalak! Abban a kancsóban alighanem forralt bor van! Tölts nekünk!

Moiraine megremegett. Gyermek! Már nem volt novícia! Ez a nő nem parancsolhatta meg neki, mikor és hova menjen! Vagy mikor és mit beszéljen! De nem tiltakozott. A kandallóhoz lépett – a kandallóhoz vonult –, és felkapta a karcsú nyakú ezüst kancsót.

– Igencsak érdekel téged ez a lány, Cadsuane – kezdte Merean, és kicsit oldalvást fordult. Moiraine-t nézte, amint italt tölt nekik. – Hallottál róla valamit, amit esetleg nekünk is tudnunk kellene?

Larelle mosolyában enyhe gúny lapult. Persze csak enyhe, hiszen Cadsuane-nel volt dolga.

– Vajon valami Jövendőmondásban meglátták, hogy egy szép napon amyrlin lesz belőle? Nem mondom, meglepne, de persze én nem rendelkezem a Jövendőmondás képességével...!

– Talán elélek még harminc évig – mondta Cadsuane, és kinyújtotta a kezét a Moiraine által kínált kupáért –, de az is lehet, hogy három éven belül meghalok. Ki tudja?

Moiraine szeme elkerekedett, és a forró ital a csuklójára fröccsent. Merean levegő után kapkodott, és Larelle úgy nézett maga elé, mint akit homlokon csaptak egy jókora utcakővel.

– Kicsit jobban figyelj oda a többi kupára! – mondta a Zöld, és láthatóan nem zavartatta magát a többiek döbbenetét látva. – Gyermekem? – Moiraine még mindig meredten nézett maga elé, de visszalépdelt a kandallóhoz, és Cadsuane végre folytatta. – Meilyn jóval idősebb nálam. Ha mind a ketten meghalunk, Kerene lesz a legerősebb. – Larelle arca megrándult. Vajon valóban egy füst alatt minden szokást meg akar szegni ez a némber? – Talán zavar titeket valami? – Cadsuane aggodalmaskodó hangja nem is csenghetett volna hamisabban, és meg sem várta, hogy válaszoljanak. – Az, hogy nem beszélünk a korunkról, még nem jelenti azt, hogy az emberek nem tudják, hogy tovább élünk. Ugyan! Kerene és az őt követő öt legerősebb között jókora szakadék tátong. Öt, ha ez a gyermek meg a Sanche lány eléri a hatalma csúcsát. És közülük is az egyik velem egyidős, és teljesen visszavonult a Torony ügyeitől!

– És ezt mi céllal vetetted fel? – kérdezte Merean némileg remegő hangon. Larelle a gyomrára szorította a kezét, az arca szürkészöldre sápadt. Alig néztek rá a Moiraine kínálta borra, mielőtt legyintettek volna, hogy nem kell. Moiraine megtartott magának egy kupát, bár nem hitte volna, hogy akár egy korty is lemenne a torkán.

Cadsuane összevonta a szemöldökét: rémületes látvány volt.

– Az elmúlt ezer évben senki nem jött a Toronyba, aki olyan erős lett volna, mint én. Kis híján hatszáz éve senki sem bukkant fel, aki Kerene vagy Meilyn nyomába érhetne! Ezer éve legalább ötven olyan nővérünk lett volna, aki jóval erősebb ennél a gyermeknél! De alig kell hozzá még száz év, hogy a legerősebbek közé tartozzon! Ó, persze, talán előkerül egy-egy erősebb jelölt, de ötven semmiképp sem; és könnyen megeshet, hogy nem lesz egy sem! Gyengülünk!

Moiraine füle megremegett. Vajon Cadsuane tudja, mi a megoldás? De neki mi köze lehet mindehhez?

– Nem értelek – csattant fel Larelle élesen. Láthatóan összeszedte már magát, és igencsak dühös volt, hogy az előbb úgy elgyengült. – Mindannyian tisztában vagyunk a dologgal, de mi köze van mindehhez Moiraine-nek? Azt hiszed, talán ő több lányt tudna a Toronyba csalni, talán... erősebb lányokat? – A végét úgy kellett kipréselnie magából, és az arcát eluraló undor, a hangját megrezegtető horkantás elárulta, mit gondol az egészről.

– Nem örülnék neki, ha elveszítenénk, mielőtt elég esze volna, hogy eligazodjon a világ dolgai közt. A Torony nem engedheti meg magának, hogy a tulajdon ostobasága végezzen vele! Nézzetek csak rá! Milyen csinos kis cairhieni nemes baba! – Cadsuane Moiraine álla alá nyúlt, és felemelte a fejét. – Ha így keresel őrzőt, gyermekem, keresztüllő egy pénzéhes rabló, csak hogy megtudja, mi van az erszényedben! Egy utcai tolvaj, aki egy nővér gondolatától is összecsinálná magát, betöri a fejed, és örülhetsz, ha csak az aranyadat veszi el, mielőtt ájultan belök egy sikátorba! Gondolom, az első szeretődet legalább olyan alaposan meg akarod válogatni, mint az első őrződet!

Moiraine hátraugrott, és sértetten körbenézett. Először kiteregetik, hogy mi volt közte és Siuan között, most meg ezzel jönnek! Volt, amiről beszélt az ember, és volt, amiről nem!

Cadsuane mit sem törődött vele, hogy így felmérgesítette. Nyugodtan belekortyolt a borába, és visszafordult a többiekhez.

– Amíg nem talál magának egy őrzőt, hogy vigyázzon rá, nekünk kell megóvnunk a tulajdon lelkesedésétől! Ti ketten szintén Chachinba indultatok, ha nem tévedek! Akkor veletek fog utazni! Remélem, nem tévesztitek szem elől!

Moiraine erre már megtalálta a hangját, de a tiltakozásnak ugyanúgy nem volt foganatja, mint az előbbi gyilkos pillantásoknak. Merean és Larelle is legalább ilyen elszántan ellenezték a tervet. Az aes sedai-oknak nem kellett gardedám, akkor sem, ha csak most kapták meg a vállkendőt. És nekik is megvolt a maguk dolga, azzal akartak foglalkozni. Azt nem árulták el, hogy mi ügyben jártak, vagy hogy egyáltalán közös érdek vezette-e őket – a legtöbb nővér nem mondta volna meg –, de ragaszkodtak hozzá, hogy nincs szükségük társaságra. Cadsuane nem törődött vele, mit mondanak, csak azt hallotta meg, amit hallani akart, és úgy döntött, hogy úgyis engedelmeskedni fognak az akaratának. Minden támadási felületet kihasznált. A két aes sedai nemsokára már a székben tekergett, és azt bizonygatta, hogy alig egy nappal azelőtt találkoztak, és abban sem biztosak, hogy együtt mennek tovább. Mindenesetre legalább két-három napig Canluumban akarnak maradni, Moiraine meg ugye azonnal továbbindulna...

– A gyermek itt marad, amíg el nem indultok – szögezte le Cadsuane erélyesen. – Jól van, akkor ebben megegyeztünk. Gondolom szívesen nekilátnátok már, hogy elintézzétek canluumi ügyeiteket. A világért sem tartanálak fel benneteket.

Larelle ingerülten megrántotta a vállkendőjét a kurta kis elbocsátás hallatán, és mogorván kivonult a szobából. Azt motyogta közben, hogy Moiraine megbánja még, ha láb alá kerül, vagy ha lassabban jut el miatta Chachinba! Merean könnyebben fogta fel a helyzetet, azt mondta, úgy bánik majd Moiraine-nel, mintha a tulajdon lánya volna, de a mosolyát igazán senki nem nevezhette volna elégedettnek.

Mikor már becsukódott mögöttük az ajtó, Moiraine hitetlenkedve nézett fel Cadsuane-re. Sosem látott még ehhez fogható jelenséget. Vagy csak egyszer, egy lavinát. Most igazán nem tehetett mást: hallgatnia kellett, amíg csak el nem tud szökni anélkül, hogy akár Cadsuane, akár a másik két nő észrevenné. Ez lenne a legbölcsebb.

– Én nem egyeztem bele semmibe – mondta hűvösen. De milyen hűvösen! – Mi van, ha halaszthatatlan ügyeim vannak Chachinban? Mi van, ha nem akarok még két-három napot itt várakozni? – Talán valóban nem ártana, ha megtanulna kicsit jobban uralkodni magán.

Cadsuane eddig elgondolkozva nézte a Merean és Larelle mögött bezárult ajtót, de most Moiraine-re emelte metsző tekintetét.

– Még csak négy hónapja kaptad meg a vállkendőt, és máris halaszthatatlan ügyeid lennének? Ugyan már! Még mindig nem tanultad meg az első leckét, hogy a kendő csak azt jelenti, hogy most már felkészültél arra, hogy igazán tanulni kezdj! A második lecke pedig az óvatosság. A legtöbb nővérnél jobban tudom, milyen érzés az, mikor az ember fiatal, a kisujjában van a saidar, a világ pedig a lába előtt hever. Vagy legalábbis azt hiszi. – Moiraine megpróbált közbevetni valamit, de ennyi erővel akár egy lavina elé is állhatott volna. – Sokat fogsz még kockáztatni életedben, már ha megéred. Máris többet kockáztatsz, mint gondolnád! De most jó figyelj ide, mert csak egyszer mondom el! Ma este ellenőrzöm az ágyadat, és ha nem vagy benne, megkereslek, és úgy megríkatlak, hogy azok miatt az egerek miatt sem sírtál különbül! Utána majd letörölgetheted a könnyeidet a szép új vállkendőddel, amely hited szerint legyőzhetetlenné tesz. Nem tesz azzá.

Moiraine döbbenten nézte, ahogy az ajtó becsapódik Cadsuane mögött, aztán ráébredt, hogy a forralt bor még mindig a kezében van, és egy hajtásra kiitta. Ez a nőszemély... döbbenetes volt. A szokás erősen tiltotta, hogy az egyik nővér fizikai erőszakot alkalmazzon a másik ellen, de Cadsuane egy cseppet sem enyhített a fenyegetésén. Nyíltan kimondta, így hát a Hármas Eskü szerint komolyan is kellett gondolnia. Szóról szóra, úgy, ahogy mondta! Hihetetlen! És vajon csak puszta véletlen volt, hogy épp Meilyn Arganya és Kerene Nagashi került szóba? Mind a ketten Tamra keresői közé tartoztak. Vajon Cadsuane is a társuk lenne? Bárhogy van is, elég hatékonyan kiütötte Moiraine-t a kutatásból legalább egy hétre, ha nem többre! Legalábbis ha végül Mereannel és Larelle-lel tart. De miért csak egy hétre tartja fel? Ha ez a némber is a fiúgyermeket keresné... Ha Cadsuane tudna róla és Siuanról... Ha... De így, hogy itt áll, és az üres boros kupát babrálja, nem jut semmire! Felkapta a köpenyét.

Tizennyolcadik fejezet

Szoros helyzet

Mikor Moiraine leérkezett az ivóba, jó néhányan megfordultak és megnézték. Némelyikük szemében őszinte együttérzés csillant. Nyilván elképzelték, hogy milyen érzés lehet, ha egyszerre három aes sedai figyelmének kereszttüzében áll az ember, és semmi jót nem találtak benne. A nővérek arcán persze nem csillant egy szikrányi szánalom sem. A legtöbben úgy tettek, mintha észre sem vették volna. Felaana elégedetten mosolygott magában, nyilván úgy vélte, hogy Alys úrnő nevét akár már most is bevéshetik a novíciák közé. De legalább az igazságot nem sejthette, ha így vigyorog! Legalább egy kis remény maradt arra nézve, hogy tovább elrejtőzhessen Sierin elől. Cadsuane-t nem látta semerre, és a másik két ismerős nővér is messze volt már.

Átvágott az asztalok között, szédelgett, úgy érezte, mintha az egész világ fenekestül felfordult volna. Túl sok kérdés kavargott benne, és egyikre sem tudta a választ. Úgy örült volna, ha Siuan ott van mellette, ha segít megoldani ezt a rejtvényt is! És Siuant semmi sem rázhatta meg. Már csak azért is jó lett volna maga mellett tudnia a barátnőjét, hogy megnyugtassa egy kicsit.

Egy fiatal nő nézett be az utcáról, aztán sietve hátraugrott. Moiraine megbotlott. No igen, ha az ember nagyon vágyik valamire, könnyen azt képzelheti, hogy a kívánsága teljesül... A nő ismét bekukkantott, csuklyája hátracsúszott a hátán lógó, jókora zsákra, és tényleg Siuan volt az, erős, csinos, de még milyen csinos Tamore egyik egyszerű, gyapjú lovaglóruhájában! Most már észrevette Moiraine-t, de ahelyett, hogy beszaladt volna, és a nyakába ugrik, a fejével intett az utca felé, és ismét nyoma veszett.

Moiraine szíve a torkában dobogott. Magára kerítette a köpenyét, és kilépett a szabadba. Siuan már lejjebb járt, ügyesen tört magának utat a tömegben, de minden harmadik lépésénél hátranézett, hogy Moiraine követi-e. Egy szekérhajtó keményen megrántotta a zablát, nehogy legázolja Siuant, és a lány feje fölé csapott az ostorával, hátha magához téríti, de Siuan mintha észre sem vette volna a riadtan horkantó lovakat és a kocsis dühödt szóáradatát. Moiraine sietve követte, és lépésről lépésre jobban aggódott. Még jó három-négy év kellett volna, hogy Siuan elég erős legyen ahhoz, hogy megmondhassa Cetaliának, otthagyja az állását, és nem segíti tovább. És előbb esne hó nyárközépen, mint hogy az a némber korábban elengedje! De a másik ok, ami Canluumba hozhatta... Moiraine felnyögött, és egy elálló fülű utcai árus együtt érzően rámosolygott az eladásra kínált tűk mögül. Moiraine olyan mogorván meredt rá, hogy a férfi hátraugrott.

Talán Siuan elszólta magát, de az is lehet, hogy megtalálták a könyvecskét a nevekkel, vagy... Nem, bárhogy történt is, az most lényegtelen! Sierin nyilván rájött, miben mesterkednek, nyilván mindent kitalált! Igazán rávall, hogy épp Siuant küldi el érte, hogy vele viteti vissza, hogy egész úton együtt emészthessék magukat... Persze lehet, hogy rémeket lát, de nem jutott eszébe más magyarázat.

Úgy száz lépésnyire a fogadótól Siuan megállt, még egyszer hátranézett, megvárta, hogy Moiraine visszanézzen rá, aztán beszökkent egy szűk kis keresztutcába. Moiraine meggyorsította a lépteit, és követte.

A barátnője a meggyújtatlan olajlámpások alatt járkált fel-alá a szűkös, poros kis sikátorban. Sötétkék ruháján megült az út pora, gyűrött volt, foltos, koszos. Siuant semmi sem rémíthette meg, de éles, kék szemében most rettegés szikrázott fel minduntalan. Moiraine épp szóra nyitotta volna a száját, hogy megkérdezze, ugye Sierin az, de a magasabb nő megelőzte.

– A Fényre, azt hittem, meg sem talállak ebben az átkozott kőkupacban! Mondd, hogy megtaláltad, Moiraine! Mondd, hogy a Najima kölyök az, és hogy átadhatjuk a Toronynak száz nővér kíséretében, mondd, hogy vége!

Száz nővér?

– Nem, Siuan, nem ő az! – Ez nem Sierinre vallott. De akkor... – Mi a baj? Miért te magad jöttél, ahelyett, hogy csak üzentél volna?

Siuan vad zokogásban tört ki. Siuan, az oroszlánszívű Siuan! A könnyek fényes patakban csorogtak végig az arcán. Moiraine nyakába vetette magát, és úgy megszorította a lányt, hogy azt hitte, beleroppannak a bordái is. Egész testében remegett.

– Ezt nem bízhattam volna postagalambra – motyogta –, vagy valamelyik ügynökünkre! Nem mertem volna! Mind meghaltak! Aisha és Kerene, Valera, Ludice, Meilyn! Azt mondják, Aishát és az őrzőjét banditák koncolták fel Murandyben. Kerene állítólag a háborgó Alguenyába esett a hajójáról a viharban, és vízbe fulladt, és Meilyn... Meilyn... – úgy rázta a zokogás, hogy nem jutott szóhoz.

Moiraine magához szorította, és megnyugtatóan susogott. És döbbenten nézett át Siuan válla felett a semmibe.

– Mindenkivel történhet baleset – mondta lassan. – Banditák. Viharok. Az aes sedai-ok éppolyan könnyen meghalnak, mint bárki más!

Ezt saját magával is nehéz lett volna elhitetnie. Mindannyiukkal baleset végzett volna? Az apja egyszer azt mondta neki, hogy egy halál véletlen, kettő különös egybeesés, három vagy még több pedig már az ellenség munkája kell, hogy legyen. Azt mondta, hogy egyszer olvasta valahol. De miféle ellenséggel nézhettek szembe? Eszébe jutott valami, de leküzdte a gondolatot. Voltak végiggondolhatatlan dolgok.

Siuan kitépte magát Moiraine öleléséből.

– Nem érted! Meilyn! – Elfintorodott, és az öklével megdörgölte a szemét. – Halbél és szálka! Össze-vissza beszélek! Szedd már össze magad, te átkozott bolond! – Ez utóbbit persze magának morogta. Egy felfordított, abroncsa vesztett hordóhoz terelgette Moiraine-t, és lenyomta rá. Ledobta a válláról a zsákot. Ha csak ennyivel utazott, aligha volt akár egy váltás ruhája is! – Ezt nem állva akarod végighallgatni, hidd el nekem! Ami azt illeti, én sem bírnám ki anélkül, hogy össze ne csuklana a lábam...

Egy némileg összetört ládát húzott oda magának az utca másik végéről, leült, egy ideig a szoknyáját rendezgette, aztán kinézett a keresztutcára, azon morgott, hogy belátnak rájuk a járókelők. Moiraine cseppet sem nyugodott meg a barátnőjéből áradó, vonakodó feszültség láttán. És Siuan sem higgadt le, akárhogy rendezgette is magát. Mikor aztán újra belevágott, nagyot nyelt, mintha feltörő rosszullétét próbálná elfojtani.

– Meilyn majdnem egy hónapja tért vissza Tar Valonba. Nem tudom, miért jött. Nem mondta, merre járt, vagy hogy hová akart tovább menni, de csak pár napra jött vissza Tar Valonba. Aznap... aznap reggel hallottam Kerene haláláról, mikor Meilyn visszaérkezett. A többiekről már tudtam. Úgyhogy úgy döntöttem, hogy beszélnem kell vele. Ne nézz rám így! Tudom, hogyan legyek óvatos!

Óvatos? Siuan? Moiraine a legszívesebben elnevette volna magát. Csak tudta, hogy akkor alighanem ő maga is sírva fakad. Ez őrület... Őrületnek kellett lennie! Ismét elfojtotta azt a rettenetes, végiggondolhatatlan gondolatot. Biztos, hogy más magyarázata volt. Biztos!

– Mindenesetre belopóztam a szobájába, és elbújtam az ágya alatt. Hogy a szolgálók se vegyenek észre, mikor bejönnek ágyat húzni – Siuan keserűen csuklott egyet. – Elaludtam a földön. A reggeli napfény ébresztett, és Meilyn ágya érintetlen volt. Úgyhogy kilopóztam. Nem volt könnyű dolgom a reggeli kavarodásban, de biztos vagyok benne, hogy senki sem látott meg, és lementem a második reggeliosztásra. Épp a zabkásámat lapátoltam be, mikor Chesmal Emry is megérkezett. Azért jött... Azért jött, hogy bejelentse, hogy Meilynt az ágyában találták, hogy álmában halt meg. – Az utolsó mondatok szinte egyben szakadtak ki Siuanból, és a lány válla megroskadt. Üres tekintettel meredt Moiraine-re.

Moiraine örült, hogy ül. Nem bírta volna meg a lába. Őrültség! De nyilvánvaló, hogy gyilkosság történt.

– A Piros ajah? – vetette fel végül. Egy Piros talán megölne egy nővért, ha azt hinné, hogy egy fókuszálni képes férfit védelmez. Elképzelhető. De nem tudta volna kimondani a teljes mondatot, mert maga sem hitte el. Siuan csak horkant egyet.

– Meilynen semmi külsérelmi nyomot nem találtak. Persze a Sárgák alaposan megvizsgálták! Mérgezésre vagy fojtogatásra utaló nyomokat kerestek, de semmit sem találtak, úgyhogy azt mondták, természetes halállal halt meg. De az nem lehetett. Nem lehetett, nem, ha úgy találták meg, ahogy! Nem volt rajta külsérelmi nyom! Ez pedig azt jelenti, hogy az Egyetlen Hatalommal ölték meg. Ezt még egy Piros sem lenne képes véghez vinni! – A hangja harciasan csengett, de az ölébe rántotta a csomagját, és szorosan átölelte, mintha csak a mögé próbált volna elbújni. De az arcán most már inkább a harag vöröslött, nem a rettegés.

– Gondolkozz, Moiraine! Állítólag Tamra is álmában halt meg! Csak most már tudjuk, hogy Meilynnel más végzett, akárhol találták is meg. Először Tamra halt meg, aztán szép sorban a többiek is. Egyetlen magyarázat van: valakinek feltűnt, hogy az amyrlin magához hívat bizonyos nővéreket, és ez a valaki kellően elszántan meg akarta tudni, miért. Olyan elszántan, hogy attól sem riadt vissza, hogy magát az Amyrlin Trónt kivallassa! Valamit titkolniuk kell, hogy ekkora kockázatot vállaljanak, valamit, ami annyit ér, hogy bármit megtesznek, nehogy kiderüljön! Megölték, nehogy fény derüljön rá, megölték, nehogy fény derüljön arra, amit tettek, aztán nekiálltak levadászni a többieket is! Ami azt jelenti, hogy nem akarják, hogy élve találják meg a fiút. Nem akarják, hogy az Újjászületett Sárkány megérje az Utolsó Csatát. Bármiféle más magyarázat annyit sem ér, mint trágyát szórni az északi szélbe!

Moiraine önkéntelenül is a keresztutcát nézte. Páran ugyan benéztek a sikátorba is, de senki sem nézett rájuk kétszer. Senki sem lassított le, mikor meglátta, hogy ott kuporognak. Volt, amiről könnyebben tudtak általánosságban beszélni, amiről nem lehetett nyíltan szólni. "Az amyrlint" kivallatták; "az amyrlint" ölték meg. Nem Tamrát, nem azt a nőt, nem azt az ismerős, kedves arcot! "Valakik" megölték. "Valakik" nem akarták, hogy élve az Újjászületett Sárkány nyomára akadjanak. Az nem ütközött a Hármas Eskü egyikébe sem, hogy valakit az Egyetlen Hatalommal vallassanak ki, de a saidarral végrehajtott gyilkosság már annál inkább, még akkor is, ha valaki... Ám Moiraine még annyira sem tudta rávenni magát, hogy kimondja a nevet, mint Siuan.

Nyugalmat erőltetett a vonásaira, a hangját lecsillapította, és nagy nehezen kipréselte magából.

– A Fekete ajah!

Siuan arca megrándult, aztán a lány lassan, remegve biccentett.

A legtöbb nővér már a puszta felvetésre dührohamot kapott volna, és tagadták, hogy létezne egy titkos ajah a többi közt, a Fekete ajah, a Sötét Úr szolgálatára szegődött nővérek szövetsége. A Fehér Torony több mint háromezer éve a Fény szolgálatában állt! De a nővérek között is akadt, aki nem tagadta azonnal a Fekete ajah létezését. Volt, aki hitt benne. Persze még közülük is csak kevesen merték volna ezt vállalni akár a legjobb barátnőjük előtt is. Moiraine saját magának is alig merte bevallani, mit mondott az előbb.

Siuan mérgesen rángatta a zsákja madzagjait, de erélyes hangon folytatta.

– Nem hinném, hogy tudják a nevünket, Tamra nyilván sosem vélte úgy, hogy nekünk bármi közünk van a dologhoz, elvégre megmondta nekünk, hogy hallgassunk róla, félretett minket, és el is feledkezett róla, hogy mindent tudunk, különben már nyilván engem is utolért volna valami "baleset". Mielőtt elindultam, becsúsztattam egy kis levélkét Sierin ajtaja alá. Leírtam benne, mire gyanakszom. A fiúról nem szóltam, csak a... Csak a Fekete ajahról. De nem tudtam, mennyire bízhatok meg akár benne! Az Amyrlin Trónban! De ha valóban létezik a Fekete, bárki a tagja lehet! Bárki! Bal kézzel írtam, de úgy remegtem, hogy akkor sem ismernék fel a kézírásomat, ha jobbal teszem! A Fény égessen meg! Még ha tudnánk, hogy megbízhatunk benne, akkor sem bizonyíthatnánk a vádjainkat!

– Nekem ennyi is elég. – A Fényre, a Fekete ajah! – Ha mindent tudnak, ha tudják, Tamra kiket választott ki a fiúgyermek felkutatására, már csak mi ketten maradtunk! Gyorsnak kell lennünk, ha még életben akarjuk találni! – Az egész olyan reménytelennek tűnt. Ki tudja, hány Fekete nővér lehet? Húsz? Ötven? Egy rettenetes gondolat ébredt benne. Ötvennél is több? De Moiraine ennek ellenére megpróbált határozott hangon beszélni. Örült, hogy Siuan rábiccent. Nem adná föl a harcot, akármit hord is össze arról, hogy retteg, és láthatóan eszébe sem jutott, hogy Moiraine megfutamodna félelmében. És ez is jó! Különösen, mert Moiraine maga még mindig nem volt biztos benne, hogy megbírná a lába. – Talán tudnak rólunk, talán nem. Talán úgy gondolták, hogy két ilyen zöldfülű nővért nyugodtan a végére hagyhatnak! Bárhogy van is, senkiben nem bízhatunk meg! – Hirtelen kifutott a vér az arcából, és a világ forogni kezdett vele. – Ó, a Fényre! Épp most találkoztam pár nővérrel a fogadóban!

Minden egyes szót, minden egyes kis árnyalatot megpróbált minél tisztábban felidézni, attól kezdve, hogy Merean először megszólalt, addig, hogy visszaért az ivóba. Siuan arcán távoli, elmerengő kifejezés ült: hallgatott és elemzett.

– Cadsuane könnyen Fekete lehet – értett egyet Moiraine-nel, mikor a lány befejezte a beszámolóját –, talán csak el akart téged tüntetni az útból, amíg nem végezhet veled anélkül, hogy gyanút keltene. De Tamra keresői közé is éppúgy tartozhat. Az, hogy mi úgy tudjuk, hogy két éve nem járt Tar Valonban, még nem jelenti, hogy ez így is van! – Néha valóban titokban jöttek-mentek a nővérek a Toronyban, de Moiraine úgy vélte, hogy ha valahova Cadsuane beteszi a lábát, azt mindenki megérzi, mint egy földrengést. – Az a gond, hogy bármelyikük lehet ez is, az is! – Áthajolt a csomagja felett, és megsimogatta Moiraine térdét. – El tudod hozni a lovad az istállóból anélkül, hogy észrevennék? Nekem van egy jó kis hátasom, de nem hinném, hogy mind a kettőnket elbírna! Már messze kell járnunk, mire egyáltalán észreveszik, hogy eltűntél!

Moiraine önkéntelenül is elmosolyodott. Igencsak kételkedett benne, hogy Siuan lova valóban olyan jó kis hátas volna. Siuannak a legkezdőbb lókupec is csataménként adhatná el a kordéhúzó öszvért; a lovakhoz még annyit sem értett, mint a lovagláshoz. Pokoli kínszenvedés lehetett neki északra lovagolnia. És félelmetes.

– Senki még csak nem is sejti, hogy te is itt vagy, Siuan! – mondta. – Az lesz a legjobb, ha ez így is marad. Nálad van a könyved? Helyes! Ha reggelig maradok, egy teljes napi egérutam lesz, nem csak pár óra! Te most azonnal elindulsz Chachinba! Adok neked egy kis pénzt is! – Siuan ruhája alapján az út utolsó egyharmadában alighanem a bokrok alatt aludt. Nyilván nem mert nagyobb összeget kivenni a Torony bankjából indulás előtt. – Kezdd el felkutatni Ines úrnőt, és ott majd csatlakozom hozzád! Útközben pedig megnézem Avene Saherát is!

Persze nem volt könnyű dolga: Siuan makacsabb volt, mint egy egész öszvércsorda.

– Van annyi pénzem, amennyi kell – morogta magában, de Moiraine nem engedett, amíg el nem tette a fele aranyát. Még azt is fel kellett hoznia, hogy a Toronyban töltött első hónapokban megfogadták, hogy ami az egyiké, az a másiké is, de Siuan erre is csak morgott. – Azt is megfogadtuk, hogy jóképű fiatal királyfikat kötünk majd meg őrzőnek, és hogy feleségül is megyünk hozzájuk! A kislányok olyan butaságokat mondanak! De most aztán vigyázz magadra! Ha magamra hagysz, én kitekerem a nyakadat!

Moiraine búcsúzóul átölelte, és alig tudta elengedni. Egy órája még attól félt a legjobban, hogy mennyi ideig kerülheti el Sierin büntetését, és mi lesz vele, ha megvesszőzik. Most már olyan gyerekesnek tűnt mindez, mintha csak attól félt volna, hogy keresztülesik egy seprűnyélen. A Fekete ajah. A legszívesebben elhányta volna magát. Bárcsak olyan bátor lehetne, mint Siuan! Elnézte, ahogy a barátnője kilép az utcára, megigazítja még egyszer a hátizsákját, és elkeveredik a forgatagban. Moiraine azt kívánta, bárcsak Zöld lenne. Most el tudta volna viselni, ha három-négy őrző is gondoskodik róla.

Mikor a Mennyei Kapu elé ért, egy nővér jelent meg a fogadó ajtajában. Avagy inkább egy nővér része; Moiraine csak a karját látta, és a vállát takaró, rojtos kendőt, de azt is csak egy pillanatra. Egy nagyon magas férfi lépett ki éppen, a haját két, csengettyűkkel ékes fonatba fogta, hátrafordult még, odavetett volna valamit a nővérnek, de a kéz parancsolóan intett, és a férfi mogorván eltrappolt Moiraine mellett. A lánynak fel sem tűnt volna a kis közjáték, ha nem épp a Fekete ajahon és az árnybarátokon jár az esze. A Fény látta, az aes sedai-ok is épp elég gyakran beszélgettek férfiakkal, és volt, aki nem csak beszélgetett velük. De épp árnybarátokon járt az esze. És Fekete nővéreken. Bárcsak látta volna, milyen színű volt a nővér kendője!

Merean és Larelle együtt üldögéltek az ajtó mellett, mindkettőjük vállán ott volt a kendő. A legtöbb nővér csak ünnepélyes alkalmakkor vette fel, vagy ha mindenkinek meg akarta mutatni, kicsoda. A két nő azt nézte, Cadsuane hogyan tűnik el a kis magán ebédlőben két nyurga, szikár, ősz hajú férfi kíséretében. Keménynek tűntek, mint az öreg tölgy. Cadsuane-en is még mindig rajta volt a vállkendője, a hátán fehéren ragyogott Tar Valon Lángja az indák között. Bármelyikük állhatott volna az ajtóban. Lehet, hogy Cadsuane új őrzőt keresett magának. A Zöldek mintha mindig őrző után kajtattak volna. Merean és Larelle is elgondolkozhatott rajta, hogy megkössenek valakit – egyiküknek sem volt őrzője, hacsak azóta nem szereztek maguknak, hogy Moiraine otthagyta Tar Valont. A fickó talán azért nézett ilyen mogorván, mert megmondták neki, hogy nem elég jó. Ezernyi lehetséges magyarázat volt rá, és Moiraine igyekezett kiverni a fejéből az egész ügyet. A valós veszedelmek is épp elég nagyok voltak, nem kellett még újabbakat kitalálnia melléjük!

Mielőtt akár három lépést megtehetett volna, Helvin mester furakodott oda mellé. A férfi kopasz volt, majdnem olyan széles, mint amilyen magas, és zöld csíkos köténye mögül újabb idegesítő ténnyel támadta meg Moiraine-t.

– Ó, Alys úrnő! Éppen önt kerestem! Most, hogy három újabb aes sedai érkezett, megint át kell rendeznem a szobákat! Gondolom, a jelen körülmények között nem bánja, ha hálótársat kap! Biztosíthatom róla, hogy Palan asszony igazán kiváló társaság!

A jelen körülmények között?! A világon nem volt olyan körülmény, ami kellően megindokolta volna, hogy egy kereskedővel összeköltöztessen egy nemest még akkor sem, ha a köznépnek hármasával kell együtt aludnia! No persze arra gondolt, hogy úgyis nemsokára bedugják a Fehér Toronyba! És nem csak felvetette, hogy össze kellene költöznie ezzel az akárkicsodával, de már be is szállásolta hozzá! És mikor tiltakozni mert...

– Ha valami nem tetszik, talán beszélje meg az egyik aes sedai-jal! – vetette oda kurtán, határozottan. Kurtán! Határozottan! Neki! – Most pedig, ha megbocsátana, épp elég dolgom van e nélkül is! Rengeteg mindent el kell intéznem! – És szó nélkül otthagyta! Még csak meg sem hajolt!

Moiraine a legszívesebben a haját tépte volna. Alig tudta megállni, hogy ne fókuszáljon, és ne csapja fültövön a faragatlan tuskót!

Haesel Palan murandyi szőnyegkereskedő volt, a hanglejtésén hallani lehetett, hogy Lugard szülötte. Moiraine alaposabban tanulmányozhatta dallamos tájszólását, mint szerette volna, mert a nő azon nyomban végeérhetetlen szóáradatba kezdett, amint belépett az aprócska szobába, ami nemrég még csak az övé volt. A ruháit kipakolták a szekrényből, a falra akasztották, és a fésűjét és a hajkeféjét is lesöpörték a mosdóállványról, és Palan asszony holmija került a helyére. A kövérkés, őszes, finom barna gyapjúba öltözött nő nyilván roppant figyelmes lett volna "Alys úrnővel" szemben, de egy cseppet sem erőltette meg magát holmi vad kedvéért, akiről mindenki tudta, hogy reggel már viszik is, és beöltöztetik novíciának a Fehér Toronyban. Kioktatta Moiraine-t arról is, hogy mi a jó novícia ismérve, bár persze mindenben tévedett. A javaslatai egy részébe már az első nap belehaltak volna a novíciák, de az első hét végére kipusztult volna az egész Torony is, a maradék meg egészen egyszerűen lehetetlenségnek hangzott. Hogy megtanulnak repülni? Ez a nő teljesen becsavarodott! Még csak egyedül vacsorázni sem hagyta Moiraine-t, lekísérte az ivóba, és odagyűjtötte az asztalhoz az összes ismerősét, akik mind-mind majd' meghaltak a vágytól, hogy megosszák a többiekkel, miféle szörnyűségeket hallottak a Fehér Torony tanítási módszereiről. Hát semmit! De azt legalább részletesen ecsetelték. Ha Moiraine valóban most ment volna novíciának, hát úgy megrémül, hogy a Torony ezer mérföldes körzetébe nem megy! Úgy vélte, talán ha korán lefekszik aludni, megmenekül tőlük, de amint levetkőzött, már ott volt Palan asszony is, és egészen addig csak beszélt, beszélt és beszélt, amíg el nem nyomta az álom.

Moiraine-nek rémes éjszakája volt. Az ágy keskeny volt, a hálótársa könyöke hegyes, és a lába jéghideg, bármennyi takaróba csavarta is, és bárhogyan ontotta is a meleget az ágy alá épített aprócska kályha. A hideg levegőt Moiraine még valahogy elviselte, de a másik nő nyirkos, jeges lábát... Az egész nap felettük kavargó, sötétszürke fellegek most kiadták a mérgüket, vadul csapkodott a jégeső, a szél üvöltve száguldott a háztetők között, a mennydörgés órákon át rázta az ablakot. Moiraine amúgy sem hitte volna, hogy el tudna aludni. A fejében a Fekete ajah és az árnybarátok meséje táncolt. Látta, ahogy Tamrát kirángatják az ágyából, elviszik valami titkos rejtekhelyre, és megkínozzák az Egyetlen Hatalommal. Néha a kínzást Merean vezette, vagy Larelle, Cadsuane, de az összes valaha látott nővér képe előkerült. Néha Tamra helyén saját magát látta.

Mikor hajnaltájban megnyikordult az ajtó, és lassan kinyílt a sötétben, Moiraine azon nyomban magához ölelte a Forrást. A saidar olyannyira eltöltötte, hogy a gyönyör már-már fájdalomba csapott át. Nem tudott annyi Hatalmat magába fogadni, mint majd egy év múlva tud, és meg sem közelítette azt a mennyiséget, amit majd öt év múlva ural, de ha csak egy szikrával többet magába ölel, azon nyomban meghal, vagy kiég. Egyik rosszabb lett volna, mint a másik, de Moiraine alig tudta megállni, hogy ne merítsen még mélyebbre, és nem csak azért, mert az Egyetlen Hatalmat magába fogadva mindig többet és többet akart az ember.

Cadsuane dugta be a fejét. Moiraine már el is felejtette, mit ígért, mivel fenyegette. A Zöld nővér persze meglátta a ragyogást, és érezte azt is, mennyit fogadott magába.

– Buta liba – mormolta, mielőtt becsukta volna az ajtót.

Moiraine lassan elszámolt százig, aztán kidugta a lábát a takaró alól. Eljött az indulás ideje. Palan asszony a másik oldalára fordult, és hangosan horkolni kezdett. Mintha vásznat hasogattak volna. Moiraine ennek ellenére odafigyelt rá, nehogy zajt csapjon. Tüzet fókuszált, meggyújtotta az egyik lámpát, és sietve felöltözött. Ezúttal lovaglóruhát vett. A sötétkék selyemholmi nyakát és ujját a legfinomabb csipkére emlékeztető aranyhímzés díszítette. Moiraine nagy vonakodva úgy döntött, hogy itt hagyja a nyeregtáskáját, és mindent, ami benne van. Ha most felkel, senki nem törődik vele, bármilyen korán van is, de ha nyeregtáskával a vállán indulna neki a folyosónak, az már feltűnő volna. Csak azt vitte magával, ami elfért a köpenye zsebében: a fésűjét, a hajkeféjét, a varrókészletét, még egy pár harisnyát, egy váltás tiszta fehérneműt. Másnak már nem volt hely. Ennek is elégnek kellett lennie, hiszen az erszényében még volt némi arany, és jó pár váltója maradt. Palan asszony még mindig vígan horkolt, mikor becsukta maga mögött az ajtót.

Tizenkilencedik fejezet

Erdei tavacska

Ilyen korán még üres volt az ivó, bár a konyhából kiszűrődő edényzörgés és halk beszélgetés elárulta, hogy a személyzet már nagyban dolgozik a reggelin. Moiraine kisietett az oldalajtón, egyenesen a fogadó istállójába ment. Biztos volt benne, hogy senki sem vette észre. Eddig minden rendben ment. Az ég épp csak most kezdett fakulni, és a levegő még fagyos volt, de legalább már nem esett. Volt ugyan egy fonat, amivel még az esőt is távol lehetett tartani, de általában jókora feltűnést keltett. Moiraine felemelte a szoknyáját és a köpenyét, nehogy belelógjon valami pocsolyába, és átázzon, majd megszaporázta a lépteit. Minél hamarabb elindul, annál kevésbé vehetik észre.

Nem mintha útnak eredhetett volna úgy, hogy senki se lássa. A zsanér halkan megnyikordult, ahogy kinyitotta az istállóajtót, és az éjszakai őrségre állított lovászfiú ingujjban pattant talpra a kis zsámolyról, ahol eddig nyilvánvalóan a hátát a vaskos faoszlopnak vetve szundikált. A sovány, horgas orrú kölyök ferde vágású szeme Saldaeát idézte. A fiú a hajába túrt, hátha úgy kevésbé lesz kócos, és mereven meghajolt.

– Miben állhatok úrnőm szolgálatára? – kérdezte rekedten.

– Nyergeld fel a kancámat, Kazin! – válaszolta Moiraine, és a kölyök tenyerébe nyomott egy ezüstpénzt. Micsoda szerencse, hogy akkor is ez a lovász volt itt, mikor megérkezett! Helvin mester ugyan részletesen leírta Nyilat az ajtó melletti, ferde polcon heverő nyilvántartásba, de Moiraine nem hitte volna, hogy Kazin tud olvasni. Az ezüstpénz azonban elég meggyőző lehetett, és a kölyök meghajolt, mielőtt elszaladt volna Nyíl állása felé. Alighanem általában csak rézpénzt vetettek neki.

Moiraine sajnálta, hogy itt kell hagynia a málhás lovát, de még egy habókos nemeskisasszony sem – no igen, hallotta, hogy Kazin azt morogja, "ki lovagolna ki hajnalban, ha nem egy habókos nemeskisasszony?" – indulna málhás lóval egy kis frissítő reggeli ügetésre. Legjobb esetben is beszaladna, hogy leellenőrizze, vajon rendezte-e a számláját Helvin mesternél. Rendezte, sőt, még egy nappal többet is fizetett, de meg kellett tennie: Cadsuane alighanem lefizette a szolgákat, hogy figyeljék meg. Ő legalábbis ezt tette volna a Zöld nővér helyében. Így azonban senki nem fog gyanút, csak majd ha napszálltáig sem ér vissza.

Felkapaszkodott Nyíl magas kápájú nyergébe, és hűvösen rámosolygott a fiúra – igazán nem tetszett neki az a megjegyzés –, aztán lassan kiléptetett a nyirkos, üres utcára. Csak lovagol egyet. Még akkor is, ha korainak tűnik. Aznapra jó idő ígérkezett. A felhők elvonultak, a csillagok fényesen szikráztak, és alig fújt a szél.

Minden épület falán lámpák égtek, még nem oltották el őket, és a legkisebb sikátorban vagy benyílóban is akkora világosság volt, hogy halvány árnyaknál több ne maradjon, de az utcán nem volt más, csak az éjszakai őrség sisakos-páncélos őrjáratai – kezükben alabárd és számszeríj –, no meg a szintén állig felfegyverzett lámpagyújtók. Körbe-körbe járták a várost, ellenőrizték, hogy egyetlen lámpa sem aludt ki. Furcsa volt, hogy ilyen közel a Fertőhöz még éltek emberek, márpedig mi sem beszélt ékesebben a rontás közelségéről, mint hogy a sötétebb árnyakból bármikor előbukkanhatott volna egy Myrddraal. Az éjszakai őrség és a lámpagyújtók is meglepődve nézték, amint ellovagolt mellettük. Senki sem merészkedett ki éjszaka. A Határvidéken senki sem.

Moiraine már csak ezért is meglepődött, hogy nem ő ért elsőnek a nyugati kapuhoz. Lassabb lépésre fogta Nyilat, és messze húzódott a három hatalmas férfitól, akik formás hátasokkal és egy málhás lóval várakoztak a kapu előtt. Egyikükön sem volt se páncél, se sisak, de mindhármuk övén kard fityegett, a vállukat jókora, lóháton is használható íj húzta, és a nyeregre tűzött tegezek csak úgy dagadtak a nyílvesszőktől. Ezen a vidéken kevesen jártak fegyvertelenül. A férfiak láthatóan csak az éjszakára lezárt kaput lesték, és néha-néha beszéltek pár szót az őrökkel is. Türelmetlenül várták, hogy kijuthassanak, és csak nagyritkán pislogtak hátra. A kapu melletti lámpák fényében tisztán kivette az arcukat. Egy őszbe csavarodó, idősebb férfi, egy fiatalabb fickó, mind a ketten térdig érő kabátban, a homlokukra kötött, fonott bőrszalaggal. Malkieriek? Moiraine úgy emlékezett, a fonat azt jelenti. A harmadik arafelli volt: az arca komor, a haja két, csengettyűs fonatban lógott a hátára, sötétsárga kabátját még több kis csengőcske díszítette. Őt látta kijönni a Mennyei Kapuból.

Mire a látóhatáron megjelent a nap első, fényes sugara, és végre az őrök kinyithatták a kaput, jó pár indulásra kész kereskedőkaraván felsorakozott mögöttük. A három férfi elsőként vágott neki az útnak, de Moiraine elengedett még vagy egy tucat magas, vászonponyvás, hatlovas szekeret, és a hozzájuk tartozó, mellvértbe, sisakba öltözött fegyveres kísérőket, mielőtt ő maga is átléptetett a hídon, és nekivágott a hegyek közt kanyargó útnak. Persze nem veszítette a különös hármast szem elől. Végtére is egyelőre egy irányba mentek...

Gyorsan mentek, jó lovasok voltak, nem kapkodtak minduntalan a kantárhoz, de Moiraine örült is, hogy így sietnek. Minél messzebb kerül Cadsuane-től, annál jobb. Csak annyira közelítette meg a kis csapatot, hogy ne tévessze őket szem elől. Nem akarta felkelteni a gyanakvásukat, amíg nem volt muszáj. Ebben a tempóban persze maguk mögött hagyták a kereskedőkaravánt, még mielőtt déltájban elérték volna az első falut. A cseréptetős, kétszintes kőházak egy aprócska kis fogadó köré húzódtak az út menti, erdős emelkedőn. Hiába járta már hónapok óta a vidéket, még mindig nem szokta meg a karddal övezett parasztgazdák látványát, és az is furcsa volt, hogy minden ajtó mellé legalább egy alabárdot odakészítettek. És számszeríjakat és teli tegezeket támasztottak a falnak. A fegyverek komoran ellenpontozták a napsütésben karikázó, labdázó gyerekeket.

A három férfi le sem lassított a falu láttán, mintha észre sem vették volna, de Moiraine megállt, és vett egy fél ropogós, halovány cipót, és egy vékony darabka kemény, sárga sajtot, majd megkérdezte, hogy nem ismernek-e errefelé egy Avene Sahera nevű asszonyt. Nemmel válaszoltak, és Moiraine addig vágtatott, amíg újra rá nem lelt a három férfira. Sebesen koptatták a keményre taposott utat, nem lassultak egy cseppet sem. Talán csak annyit tudtak, hogy melyik nővérrel beszélt az arafelli a városban, de bármit tud is meg Cadsuane-ről és a két másikról, az csak a hasznára lehet!

Jó pár tervet forralt ki a kis hármas becserkészésére, de szép lassan mindet elvetette. Három férfi egy elhagyatott erdei úton – könnyen úgy vélhetik, hogy egy magányos nő az ég áldása, pláne, ha azok, amitől Moiraine rettegett! Nem tartott tőle, hogy szükség esetén ne tudna elbánni velük, de nem örült volna ha odáig fajulnak az események. Ha valóban árnybarátok, vagy ha csak banditák, akkor fogságban kell tartania őket, amíg át nem adhatja a hatóságoknak. És ki tudja, az meddig tartana, no meg akkor már végképp nem tudná eltitkolni, hogy aes sedai! Még errefelé sem lehet mindennapos, hogy egy magányos nő elfog három gonosztevőt, és pillanatok alatt híre menne a dolognak. Ennyi erővel akár jelzőoszlopot is fonhatna a feje fölé Tűzből, hátha úgy könnyebben megtalálják az üldözői.

Az erdőt lassan elszórt tanyák váltották fel, aztán a tanyák után megint erdő következett, toronymagas lucfenyő, erdeifenyő, tiszafa oszlopok emelkedtek fölé, hatalmas tölgyek álltak mindenütt, vaskos ágaikon apró, vöröses rügyek ébredeztek. Egy vörös hátú sas repült fel alig húsz lépésnyire, és nekikanyarodott a hanyatló napkorongnak. Az út előrefelé teljesen üres volt, csak a három lovast látta és a málhás állatot. Mögöttük sem jött senki. A tisztességes emberek most már vacsorázni készülődtek. Nem mintha akárcsak egy magányos tanyát is látott volna a környéken. Az árnyékok egyre hosszabbra nyúltak, és Moiraine úgy döntött, hagyja a férfiakat, és nekiáll szállás után nézni. Kis szerencsével nemsokára megint tanyák közé ér, és még ha az a kis ezüst, amely még nála volt, arra nem is elég, hogy rendes ágyban alhasson, talán felengedik a szénapadlásra. Ha nincs szerencséje, a nyerge lesz a párnája, és a köpenyével takarózik. De milyen jólesne most egy tál étel! Az a kis kenyér és az a darabka sajt bizony messzinek tűnt már.

Előtte hirtelen megtorpant a három férfi, megálltak az út közepén, és összedugták a fejüket. Moiraine is meghúzta a kantárt. Még ha észre is vették, egy magányos hölgy utas vele született óvatossága megmagyarázta, hogy miért nem lovagol oda hozzájuk. Aztán az egyik fickó fogta a málhás lovat, és lehúzódott az erdőbe. A másik kettő megsarkantyúzta a lovát, és még gyorsabban ügetett előre, mintha csak most jutna eszükbe, hogy napszálltára oda akarnak érni valahova.

Moiraine összeráncolta a homlokát. Az arafelli volt az egyik, aki ellovagolt, de minthogy együtt utaztak, talán csak említette a többieknek, hogy beszélt egy aes sedai-jal! Talán tud valamit a hátrahagyott társuk is... A fiatal malkieri. Az emberek szívesen elújságolták az efféle ismeretségeiket. Viszonylag kevesen beszéltek úgy egy nővérrel, hogy tudták, kiféle-miféle. És egy emberrel könnyebben elbánik, mint hárommal, feltéve, hogy kellően óvatos.

Odalovagolt, ahol eltűnt a lovas és a málhás ló, leszállt a nyeregből, és nekiállt nyomok után kutatni. A legtöbb úrhölgy a vadászaira hagyta a nyomolvasást, de Moiraine-t meglehetősen érdekelte a dolog akkoriban, mikor a fára mászást és a koszban hempergést egyaránt mulatságosnak találta. Úgy tűnt, hogy ez a férfi azonban nem valami nagy erdőjáró. Letört ágak, szétrugdalt, tavalyi avar mutatta, merre ment. Egy kisgyermek is követni tudta volna. Vagy száz lépésnyire az úttól, széles kis tavacska terült el a fák között. És a partján ott állt a fiatalabbik malkieri.

Már lenyergelte és megbéklyózta a lovát – igazán szép pej mén volt, sokkal szebb, mint az a gazdája kopottas kabátja alapján illett volna: talán mégiscsak egy közönséges rablóval volt dolga –, és épp a málhás nyerget tette le a földre. Közelről még sokkal nagyobbnak tűnt, a válla rettentően széles volt, a dereka viszont karcsú. És egyáltalán nem volt csinos. Még csak jóképű sem: túlságosan is szögletes és kemény volt az arca. Moiraine ilyennek képzelte a rablókat. A fickó levetette a kardövét, és keresztbe vetett lábbal leült a tó partjára. Maga mellé tette az övét és a kardját, aztán a térdére támasztotta a tenyerét. Elgondolkozva bámult át a víz felett. A hullámok meg-megvillantak a délutáni fényben. A fickó mintha a túlparton susogó nádast leste volna. Meg sem rezzent.

Moiraine átgondolta a helyzetet. Nyilván azért hagyták itt, hogy tábort verjen. A többiek is visszatérnek, de majd csak később, különben nem hanyagolná el így a feladatát. Egy-két kérdés igazán nem tarthat sokáig... Talán az is elég, hogy "melyiktek találkozott mostanában aes sedai-okkal?". Ha egy kicsit kibillenti a magabiztosságából, például ha hirtelen megjelenik mögötte, talán gondolkodás nélkül válaszol. A saidart a végére kell hagynia. Szinte biztos volt benne, hogy előbb vagy utóbb kénytelen lesz az Egyetlen Hatalomhoz folyamodni, de csak akkor szabad fókuszálnia, ha azzal meglepheti az ellenfelét.

Egy tiszafa alacsony ágánál kikötötte Nyilat, felemelte a szoknyáját és a köpenyét, és olyan lassan osont előre, amilyen lassan csak tudott. A fickó mögött volt egy kis földhányás, és Moiraine halkan felhágott rá. Minden hüvelyknyi magasság számít. Végtére is egy valóságos hústoronnyal készül egyezkedni! És talán az sem árt, ha kirántott késsel a jobbjában, és a férfi kardjával a baljában kezdi meg a beszélgetést. Fókuszált, és hirtelen felkapta a férfi mellől a kardot. Minden kis megrázkódtatás most őt segíti...

A fickó gyorsabb volt, mint a gondolat. Egy ilyen nagy test nem mozoghat ilyen gyorsan, de Moiraine még meg sem fogta a kardhüvelyt, a fickó már meg is fordult, az egyik kezével kikapta a kardot a lány kezéből, a másikkal megragadta a ruhája elejét, és mielőtt Moiraine akárcsak arra gondolt volna, hogy fókuszálnia kellene, már repült is. Épp csak észrevette, hogy közeleg felé a tó, épp csak kiáltani tudott valamit – maga sem tudta, mit –, aztán már hassal bele is csattant a vízbe. Az ütés kiszorította belőle a szuszt, nagyot csobbant, és elsüllyedt. A víz jéghideg volt! Döbbenetében még a saidart is elengedte.

Valahogy talpra kecmergett, és felállt a derékig érő, jeges vízben. Köhögött, a haja nedvesen tapadt az arcára, az átázott köpeny lehúzta a vállát. Dühösen körbefordult, hogy szembenézzen a támadójával, dühösen magához ölelte még egyszer a Forrást, és felkészült rá, hogy addig üti-vágja azt a gazembert, amíg sírva nem könyörög kegyelemért!

A férfi a parton állt, a fejét rázta, és értetlenkedve nézte azt a helyet, ahol egy pillanattal korábban még Moiraine állt, jókora lépésnyire onnan, ahol a férfi ücsörgött. A lányra oda sem figyelt; ennyi erővel akár egy hal is lehetett volna! Mikor aztán végre tudomást méltóztatott venni róla, letette a kardot, odasétált a víz partjára, és kinyújtott kézzel lehajolt.

– Meggondolatlan dolog azzal próbálkozni, hogy elválassza a kardot a forgatójától! – mondta, aztán végigmérte a ruha elején a színes csíkokat, és hozzátette – Úrnőm! – Ez aztán a bocsánatkérés! Megdöbbentően kék szeme kerülte Moiraine tekintetét. Ha azt próbálja eltitkolni, hogy magában nevet...!

A lány magában átkozódott, de nagy esetlenül csak odagázolt a parthoz, és két kézzel megmarkolta a fickó felé nyújtott tenyerét. És teljes erőből megrántotta. Nem volt könnyű úgy tennie, mintha a bordáin nem jeges víz csorogna végig, de ha már ő vizes, majd vizes lesz a férfi is, és még csak az Egyetlen...

A fickó kiegyenesedett, felemelte a karját, és Moiraine már kint is volt a vízből. Ott lógott a férfi kezén, csak úgy csöpögött belőle a víz. Megvetően méregette a férfit, míg csak az talpra nem eresztette. Akkor elengedte a kezét, és a fickó hátrált pár lépést.

– Tüzet rakok, és felakasztok pár takarót, hogy megszárítkozhasson – mormolta, de még mindig nem nézett a szemébe. Mit titkolhat? Bár az is lehet, hogy csak szégyellős volt. Moiraine ugyan még sosem hallott szégyellős árnybarátokról, de nyilván olyan is akadt...

A fickó azonban állta a szavát, és mire a másik két férfi is feltűnt, Moiraine már a málhából előásott takarókkal körbevett kis tábortüzecske mellett álldogált. A férfi egy tölgy ágára feszítette ki a rögtönzött válaszfalat. Moiraine-nek persze nem volt szüksége a tűzre, hogy megszárítkozzon. A Víz megfelelő fonata minden egyes vízcseppet kisöpört a ruhájából és a hajából is, még csak le sem kellett hozzá vetkőznie. De nem bánta, hogy a férfi nem látta mindezt. És őt sem, amíg meg nem fésülködött, és a helyére nem simította a haját a puha kefével. És örült a tűz melegének. Mindenesetre egy ideig még a takarók mögött kellett maradnia, hadd higgyék azt, hogy az elképzeléseiknek megfelelően használta a tüzet. És nem engedte el a saidart egy pillanatra sem. Egyelőre még semmi sem bizonyosodott be.

– Tényleg követett téged, Lan? – kérdezte egy férfi, majd halk csilingelés kíséretében ledobbant a nyeregből. Az arafelli.

– És miért lógnak ott azok a takarók? – mordult fel egy rosszkedvű hang.

Moiraine a semmibe bámult, nem is hallotta, mit válaszolt a támadója. Tudták, hogy követi őket? Az emberek tartottak a rablóktól, de ezek hárman tényleg észrevettek egy magányos nőt, és úgy döntöttek, hogy őket követi? Az egésznek nem volt semmi értelme! De miért csalták be az erdőbe ahelyett, hogy egyszerűen szembeszálltak volna vele? Három férfinak igazán nem lenne oka egyetlen gyenge nő elől megfutamodnia! Kivéve, ha tudják, hogy aes sedai. Akkor nagyon is óvatosak lennének. De egészen biztos volt benne, hogy a fickó még most sem érti, hogy kaphatta el a kardját.

– Cairhieni, Lan? Tudom, te annyi cairhienit láttál már anyaszült meztelenül, hogy csak na, de én még egyet sem!

Erre már Moiraine is felfigyelt, és most, hogy eltöltötte az Egyetlen Hatalom, egy másik, halk hang is megütötte a fülét. Acél surrant végig a bőrön. Valaki kardot rántott. Előkészített pár fonatot, hogy megállíthassa őket, ha rá akarnának törni, és egy kis rést nyitott a takarók között, hogy kikukucskálhasson.

Legnagyobb megdöbbenésére az őt vízbe dobó férfi – Lan? – háttal állt a takaróknak. És az ő kezében csillant a meztelen penge. A vele szemben álló arafelli döbbenten nézte.

– Emlékszel az Ezer Tó látványára, Ryne! – mondta Lan hidegen. – Hát fegyverrel kell óvni a tekintetedtől az asszonyokat?

Moiraine egy pillanatra attól tartott, hogy ez a Ryne is fegyvert ránt, bár Lan kezében már készen állt a kard, de az idősebb malkieri – Bukama, ha jól hallotta –, egy viharvert, ősz hajú, a többiekkel egy magas férfi lecsillapította a kedélyeket, és arrébb terelgette a másik kettőt, hogy egy "heteknek" nevezett játékkal kössék le magukat. Meglehetősen különös játéknak tűnt, és a lassan fakuló napvilágnál igen veszélyesnek is. Lan és Ryne törökülésbe kuporodtak egymással szemben, a kardjuk a hüvelyben maradt, aztán mindenféle figyelmeztetés nélkül fegyvert rántottak, és a penge a másik torka felé villant, épphogy csak megállt, mielőtt elevent ért volna. Az idősebb fickó Ryne-ra bökött. Ameddig csak Moiraine elnézte a játékot, mindig ez volt a vége. Talán ez a Ryne mégsem volt olyan túlzottan magabiztos, mint elsőre tűnt.

A takarók rejtekében várva megpróbálta felidézni, mit is tanítottak neki Malkierről. Nem volt valami sok, és az is inkább mind történelem. Ryne emlékezett az Ezer Tóra, azaz nyilván ő is malkieri volt. És volt valami a bajba jutott nőkkel kapcsolatban is. No, most hogy már itt van velük, addig tanulmányozhatja őket, ameddig csak akarja!

Mikor kijött a takarók mögül, már készen állt.

– A magányos nő jogára hivatkozom – mondta szertartásosan. – Chachinba utazom, és kardotok védelmét kérem! – mindegyik férfi kezébe nyomott egy-egy ezüstpénzt is. Egyáltalán nem volt biztos ebben a nevetséges "magányos nő" dologban, de a legtöbb férfi hajlott az ezüst szavára. – És még kettőt kaptok, ha Chachinba értünk!

Nem azt látta, amit várt. Ryne mérgesen meredt a pénzdarabra, és az ujjai között forgatta egy darabig. Lan kifejezéstelen arccal megnézte, aztán halk mordulással az erszényébe lökte. Moiraine tudta, hogy az utolsó Tar Valon-i márkáit adta oda nekik, de a Tar Valon-i érmék mindenhová eljutottak, akárcsak az összes többi pénznem.

Bukama a térdére tette a bal kezét, és meghajolt.

– Megtiszteltetés, hogy szolgálhatom, úrnőm! – mondta. – Chachinig az ön életét megvédem a sajátom árán is! – Neki is kék szeme volt, és ő sem nézett egyenesen Moiraine szemébe. A lány remélte, hogy ő nem árnybarát.

Hamar rájött, hogy ezektől aztán nehéz lesz bármit is megtudnia. Ha nem lehetetlen. Először gyorsan tábort vertek, megnagyobbították a tüzet – láthatóan nem volt kedvük rendes tűz nélkül tölteni az éjszakát új tavasszal sem. Bukama és Lan alig szóltak egy szót vacsora közben. Savanyú kenyeret és szárított húst ettek, és Moiraine alig tudta megállni, hogy ne habzsolja be az adagját. Ryne már beszédesebb volt, igazán elbűvölő fickónak bizonyult, és ha elmosolyodott, kis gödröcskék jelentek meg az arcán, kék szeme pedig vidáman csillogott, de nem nyílt rá lehetőség, hogy Moiraine feltűnés nélkül kifaggassa a Mennyei Kapuról, vagy az aes sedai-okról. Mikor végül megkérdezte, hogy miért is megy Chachinba, Ryne elszomorodott.

– Mindenkinek meg kell halnia valahol – válaszolta halkan, és elment, hogy előszedje a takaróját. Micsoda különös válasz! Egy aes sedai-hoz is méltó volna.

Lan őrködött elsőnek. A hold még csak most emelkedett a fák fölé, a földre kuporodott Ryne-tól nem messze, és mikor Bukama eloltotta a tüzet, és a takaróiba burkolózva elhevert Lan mellett, Moiraine mindegyik férfi köré védőkört font a Szellem egy-egy fonatából. A Szellem fonatait álmában is meg tudta tartani, és ha bármelyikük megmozdult éjszaka, a védelem felébresztette anélkül, hogy a férfiak észrevették volna. Ez persze azzal járt, hogy ahányszor csak őrt váltottak – márpedig viszonylag gyakran megtették – Moiraine is mindig felébredt, de ez ellen igazán nem tudott mit kifundálni. Valamivel messzebb feküdt a férfiaktól, és mikor harmadszorra is visszaejtette a fejét a nyeregre, hallotta, hogy Bukama odasúg valamit Lannak. Nem hallotta, mit mond, de Lan válaszát annál tisztábban értette.

– Előbb bíznék meg egy aes sedai-ban, Bukama! Most meg már aludj!

Moiraine-ben feltört az elmúlt napok elfojtott haragja. Ez a gazfickó beledobta a jeges tóba, nem kért bocsánatot, és...! Fókuszált, a Levegőt és a Vizet egybefonta egy kevéske Földdel. Vastag vízoszlop emelkedett ki a tavacskából, egyre magasabbra szökkent, ás átívelt a part felé. Hatalmas robajjal zúdult rá a meggondolatlan bolondra! Úgy kell neki, amiért ilyen szabadszájú volt!

A víz Bukamát és Ryne-t is lefröcskölte, és a két férfi káromkodva pattant talpra, de Moiraine még tízig számolt, és csak azután hagyta abba a fókuszálást. A kiszabadult víz az egész táborhelyet elöntötte. Azt várta, hogy a fő célpont helyén egy agyonázott, megtört férfit lát a földre roskadva, aki innentől kész kellő tisztelettel adózni neki. Lanből valóban csavarni lehetett volna a vizet, és a lábánál apróbb halak vergődtek. De talpon volt. Karddal a kezében.

– Árnyfattyak? – kérdezte Ryne hitetlenkedve.

Lan szinte a szavába vágott.

– Talán! De ilyen árnyfattyúról még sosem hallottam! Ryne, te vigyázz a nőre! Bukama, te nyugatra indulj, és tégy egy kört dél felé, én keletre indulok, és megnézem, mi van északra!

– Nem árnyfattyú! – csattant fel Moiraine, és mind a hárman megtorpantak. Döbbenten néztek rá. Moiraine szerette volna jobban látni az arckifejezésüket, de az árnyékok neki is jó szolgálatot tettek, titokzatos, kékes árnyékba burkolták. Nehezére esett, de az aes sedai-ok minden hűvös, magabiztos nyugalmát a hangjába sűrítette. – Meggondolatlan dolog tiszteletlenül beszélni egy aes sedai-ról, Lan uram!

– Aes sedai? – suttogta Ryne. A tompa fény dacára is látszott az arcán a döbbent tisztelet. Bár lehet, hogy inkább félelem volt.

A többiek meg sem szólaltak, csak Bukama morgott egy keveset, miközben arrébb húzta az ágyát, hogy ne a sárba kelljen feküdnie. Ryne jó ideig rendezgette a takaróit, csendben volt, de ahányszor csak Moiraine felé pislogott, mindig meghajolt egy kicsit. Lan meg sem próbált megszárítkozni. Elindult, hogy új őrhelyet válasszon, de aztán megállt, és visszaült oda, ahol eddig is őrködött. Lekuporodott a vizes sárba. Moiraine talán a megalázkodás jelének vette volna, ha nem kapja el a férfi tekintetét. Lan kivételesen majdnem a szemébe nézett. Ha ilyen a megalázkodás, a királyok a legalázatosabb népek a földön!

Moiraine persze ismét védőkört vont a férfiak köré. Most, hogy felfedte a kilétét, még óvatosabbnak kellett lennie. De ennek ellenére még jó ideig nem aludt el. Sok mindent át kellett gondolnia. Például hogy-hogy nem kérdezte meg egyik férfi sem, hogy miért követte őket? És az a fickó talpon volt! Mikor aztán lassan elnyomta az álom, legnagyobb meglepetésére Ryne járt az eszében. Milyen kár, hogy most már így fél tőle... És milyen kár lenne, ha kiderülne, hogy mégiscsak árnybarát! Olyan elbűvölő volt, és tulajdonképp egész csinos... Nem volt azzal semmi baj, ha egy férfi anyaszült meztelenül akarta látni, csak nem kellett volna mindenkinek elmondania...

Huszadik fejezet

Reggeli Manalában

– Alys úrnőnek szólíthattok – jelentette be a különös kis nő, és nagy álmosan kimászott a takarói alól napkeltekor. Az öklével takarta el, mekkorákat ásít. Láthatóan nem volt hozzászokva, hogy a földön aludjon. Lan biztos volt benne, hogy ahányszor őrt váltottak, mindig ébren volt. Az emberek máshogy lélegeztek álmukban, és máshogy lélegeztek ébren. No persze a selyemruhás hölgyek ritkán szoktak hozzá a nélkülözéshez és a kényelmetlenséghez!

Lan éppúgy nem hitte volna, hogy ez a neve, mint ahogy a nagykígyós gyűrű valódiságában is kételkedett, különösképp, miután a lány szinte azonnal vissza is dugta az erszényébe, és a lelkükre kötötte, hogy senkinek nem mondhatják meg, hogy aes sedai, még más nővéreknek sem. No persze az aes sedai-ok gyakran álcázták magukat egyszerű embernek, és néha egész jól boldogultak azoknál, akik nem ismerték a nővérek kortalan arcát, és az is igaz, hogy már Lan maga is látott olyan aes sedai-t, akinek még nem ült ki az arcára a kortalanság, de mindegyikükre jellemző volt a már-már túlzásba vitt nyugalom. Ó, persze őket is fel lehetett dühíteni, de még mérgükben is jéghidegek voltak és nyugodtak. Márpedig Lan látta ennek az "Alysnek" az arcát, mikor elállt a víz, bár csak később értette meg az arckifejezését. Gyermeki öröm ült rajta, hogy ilyen remek tréfát eszelt ki, és utána gyermeki csalódottság, amiért nem sikerült megzavarnia vele. Az aes sedai-okról pedig sok mindent el lehetett mondani, és épp elég bonyolultak voltak ahhoz, hogy mellettük még a többi nő is egyszerűnek tűnjön – de gyerekes, az aztán nem volt egyikük sem.

Mikor először meglátták maguk mögött, mikor észrevették, hogy lehagyja a kereskedőkaravánt, hogy kibújik a fegyveres őrök védelméből, Bukama azonnal felvetette, hogy miért is követhet egyetlen magányos nő három felfegyverzett férfit. Ha valakit hat fegyveres nem győzhet le nappal, azt egy nő megölheti éjszaka... Bukama természetesen nem említette meg Edeyn nevét. Az igazság szerint mostanra már kiderült, hogy tévedtek, különben Lan már rég nem élt volna, de akkor sem zárhatták ki, hogy Edeyn szabadította rájuk ezt a nőszemélyt. Lehet, hogy csak az a dolga, hogy megfigyelje, és kikutassa a gyengéit. Bolond lett volna azt hinni, hogy a nők kevésbé veszedelmesek a férfiaknál, de a nők gyakran azt hitték, hogy a férfiak ennyire ostobák.

Éjszaka aztán minden korábbi gyanúja ellenére Bukama jól összeszidta Lant, amiért nem volt hajlandó a hagyományoknak megfelelően felajánlani a segítségét a nőnek, holott már az ő esküje is bőven elég volt ahhoz, hogy Chachinig elszakíthatatlan szálakkal kösse mindhármukat ehhez az "Alys úrnőhöz". És különben is, ez a némber pénzt adott nekik! Mintha nem is tudta volna, hogy megsérti őket ezzel! Bukama aztán reggel is tovább morgott. Mikor felnyergelte a fekete heréltet, azt mondta, hogy közelébe sem ér Naplándzsának. Ez azért már Bukamától is több volt a soknál. A fekete igazán kiváló jószág volt, kifejezetten jó felépítésű, gyors ló, bár persze még nem volt betanítva harci ménnek.

– Akár aes sedai, akár nem, egy tisztességes férfi betartja a szokásokat! – morogta, és meghúzta a nyereg szíját. – Pusztán csak tisztesség dolga!

– Hagyd már abba, Bukama! – szólt rá Lan csendesen. Bukama mintha meg sem hallotta volna.

– A hölggyel szemben tiszteletlenségről teszel tanúbizonyságot, Lan, magadat pedig szégyenbe hozod! Egy tiszteletreméltó úr mindenkit megvédelmez, aki rászorul, a gyermekeket mindenek előtt, és a nőket a férfiak előtt! A saját becsületedért fogadd meg neki te is, hogy így teszel!

Lan nagyot sóhajtott. Bukama alighanem egészen Chachinig ezt hajtogatja majd. Pedig igazán megérthetné! Ha ez a nő valóban aes sedai, Lan nem akart még több szállal kötődni hozzá, mint amennyivel már eddig is kötődik! Bukama már hozzáfonta a sorsukat, de ha ő is felesküszik a nőnek, ki tudja, mi lesz a vége! Ha aes sedai, lehet, hogy őrzőt keres! Ha aes sedai...

Ryne alig várta meg, hogy a nő a földre fektetett nyergen ülve jó alaposan kifésülje a haját, aztán széles karlengetéssel meghajolt. Csak úgy csilingeltek a hajában a csengők.

– Micsoda gyönyörű reggelünk van, úrnőm! – mormolta. – Bár nincs az a napkelte, amely felvehetné a versenyt szemének mélységes, sötét tavával! – Azután felkapta a fejét, és tágra nyílt szemmel leste, hogy vajon a szép hölgy megsértődött-e. – És... Felnyergelhetném a lovát, úrnőm? – Alázatos, mint az árnyékszékhez rendelt szolgálólány!

– Ó, köszönöm szépen! – válaszolta a nő mosolyogva. De milyen melegen rámosolygott Ryne-ra! – Micsoda nagylelkű ajánlat, Ryne!

Odament ő is a pej kancához, hogy segítsen felnyergelni, vagy talán inkább hogy incselkedjen egy keveset Ryne-nal. Egészen közel húzódott a férfihoz, és érdeklődve nézett fel rá agyondicsért, hatalmas fekete szemével. Bármit mondott is, Lan világosan hallotta, hogy Ryne "selymes, hófehér bőréről" beszélt válaszul! Mire a lány elragadtatottan felnevetett.

Lan megrázta a fejét. Megértette, mi hajtja Ryne-t. A nő arca kivételesen gyönyörű volt, és bármilyen gyerekesen viselkedett is, a kék selyemruha alatt meglapuló, karcsú test nem egy gyermeké volt. De Ryne-nak tökéletesen igaza volt: nem egy cairhienit látott már anyaszült meztelenül. És mindegyikük legalább egy cselszövésbe megpróbálta belerángatni, ha nem kettőbe vagy háromba is egyszerre. Egy különösen kiemelkedő tíznapos cairhieni látogatása alatt hatszor próbálták meggyilkolni, és kétszer megházasítani. Ha a nő aes sedai, ha tényleg az, és a tetejében még cairhieni is... Ennél rosszabbat elképzelni sem tudott!

A nő meglepő módon nem panaszkodott, hogy reggeli nélkül indulnak útnak, de amint elérték Manalát – egy órányi lovagolásra lehetett a táborhelyüktől, és egész tisztes méretű falucska volt –, megálljt parancsolt. Parancsolt, nem kért.

– Ha most eszünk valami meleget, jobban bírjuk majd a nyeregben – mondta határozottan, és egyenes derékkal, magát kihúzva ült a nyeregben. A tekintetében csak úgy égett a kihívás. Ez már aes sedai-ra vallott volna, de persze ebben az egyben minden nő megegyezett. – Amilyen hamar csak lehet, Chachinba akarok érni, és nem vagyok hajlandó azért késlekedni, mert inkább leszédültök a nyeregből éhségetekben, csak hogy megmutassátok, milyen kemények is vagytok!

Csak Ryne nézett a szemébe, de még ő is kínosan mosolygott. Igazán eldönthetné, hogy most udvarolni szeretne, vagy inkább csak tart a nőtől!

– Mi is úgy terveztük, hogy megállunk, és harapunk egyet, úrnőm – válaszolta Bukama, és illendően lesütötte a tekintetét. Nem tette hozzá, hogy ha ő nincs, mindannyian itt esznek, és puha ágyban alszanak már előző este is. Ha Manalába követte volna őket, az nem jelentett volna semmit sem. De hogy Lan után ment az erdőbe, az bizony elárulta, hogy valamiért különösen foglalkoztatják vagy ők, vagy a terveik.

Manala jókora falu volt, a zöld és vörös cserepes háztetők messzire virítottak. Kisebb városnak is lehetett volna nézni, vagy húsz utcája kanyargott az alacsony dombok között. Közvetlenül a mező szélén, három méretes fogadó állt az út mellett. Két jókora kereskedőkaraván indult épp kelet felé: az emberek vonakodva, mogorván fogták be a lovakat a kocsik elé, de a kereskedők mogorva pillantása láttán nem hagytak fel a munkával egy percre sem. Nyugatra már elindult egy vagy harminc szekérből álló karaván, az előre lovagoló őrök hátra-hátra néztek, ahelyett, hogy a dolgukat tették volna, és az utat figyelik. A Bel Tine ünnepség Manalában is látványos volt.

Még nem jutottak az erősségi, ügyességi és gyorsasági versenyekhez, de a frissen házasodott férfiak és nők már szertartásosan körbetáncolták a mező közepén emelt tavaszfát. Gyorsan villódzó lábbal, merev felsőtesttel ugrándoztak körbe a festett szalagokba burkolt, két öl magas póznát, míg az idősebb, házasulatlan felnőttek élénkebb táncba fogtak a hegedűk, fuvolák, különböző fajta és forma dobok hangos zenéjére. Mindenki a legszebb ünneplőjét vette fel, a nők világos blúza, széles szárú nadrágja, a férfiak élénk színű kabátja csak úgy roskadozott a díszes hímzés alatt. Egészen megtöltötték a hatalmas, nyílt mezőt, de még nem volt ott Manala teljes lakossága. Folyamatos sorban kapaszkodtak fel a dombra, kit ezért szalasztottak, kit azért, és legalább ennyien jöttek le a mezőre is – sokuk kezében jókora tál volt, ételt hoztak a mezőre kitett, hosszú asztalokra. Vidám látvány volt. A hangosan kacagó gyermekek arcán ragacsosan fénylett a méz, de ez nem zavarta őket, fel-alá szaladgáltak, játszottak. A nagyobb kölykök a mező sarkában meggyújtott, aprócska Bel Tine tüzeket táplálták. Lan nem volt benne biztos, hogy mindegyikük hitt még benne, hogy ha átugranak a tűzön, elég az előző Bel Tine óta felhalmozódott rossz szerencse, de ő maga hitt a szerencsében. A jóban és a rosszban is. A Fertőben legalább annyira kellett a szerencse is az életben maradáshoz, mint a hozzáértés.

A mezőn zajló vidámságnak komor felhangot adott az út mentén leszúrt hat karó, és a rájuk tűzött hatalmas trallok fejek. A farkasállkapocs, a kosszarv, a saséra emlékeztető csőr felett emberinek tűnő, tört fényű szem nézett a semmibe. Két-három naposnak tűntek, bár az idő még mindig elég hideg volt ahhoz, hogy tovább is kibírják rothadás nélkül, és ilyenkor nem rajzottak még a legyek sem. De épp elég nyomós oknak tűntek ahhoz, hogy a táncoló férfiak oldalán ott lógjon a kard, és a nők derekán is hosszú kés függjön. Lan nem érezte égett fa bűzét, úgyhogy csak kisebb támadásról volt szó, és azt is sikeresen visszaverték.

"Alys úrnő" megállította a lovát a karók mellett, és alaposan megnézte a lenyiszált fejeket. Nem volt megdöbbenve, nem félt, még csak nem is undorodott. Tökéletesen nyugodtan bámult maga elé. Lan egy pillanatra szinte azt is elhitte, hogy aes sedai.

– Ó, hogy mennyire gyűlöltem volna, ha csak karddal szállhatok szembe ezekkel a szörnyetegekkel – mormolta. – El nem tudom képzelni, micsoda bátorság kell ahhoz!

– Volt már dolga trallokokkal? – kérdezte Lan döbbenten. Ryne és Bukama értetlenül néztek össze.

– Igen – a nő halványan elfintorodott, mintha azelőtt csúszott volna ki a száján a válasz, hogy meggondolta volna, mit is mond.

– És hol, ha szabad megkérdeznem? – nézett rá Lan. A délvidékiek közül kevesen láttak csak trallokot. Sokan azt hitték, csak a mesékben léteznek.

Alys hűvösen mérte végig. Szinte fagyos volt a tekintete.

– Árnyfattyakkal olyan helyen is találkozhat az ember, hogy maga még csak álmodni sem merne róla, Lan uram! Választanál egy fogadót, Ryne? – kérdezte mosolyogva.

Ez a némber azt hitte, hogy itt ő parancsol! De Ryne úgy elinalt az egyik fogadó felé, mintha ő is egyetértene vele.

A Szántó Ekéje kétszintes kőház volt, a tetejét ragyogó, vörös cserép fedte, de a földszinten inkább csak lőrések voltak, nem rendes ablakok, és az ajtaján jókora kétkezes kard virított, az a fajta, amit a parasztok az ekéjükre akasztottak. A Fertőhöz ilyen közel minden fogadó egyben a trallokok elleni megerősített állásnak is számított, akárcsak a lakóházak némelyike. A fogadós zömök, őszülő asszonyság volt, dagadó blúzát vörös és sárga virágmintás hímzés ékesítette, bő nadrágja kékkel és pirossal volt kivarrva. Futva érkezett a mezőről, mikor meglátta, hogy kikötik a lovaikat. Tomichi asszony kissé vonakodva vette tudomásul, hogy két malkierit is vendégül kell látnia, de mikor Alys elkezdte sorolni, hogy mi mindent kíván reggelire, jócskán felderült az arca.

– Ahogy kívánja, úrnőm! – mormolta a kerek képű fogadós, és mélyen meghajolt Alys előtt. A cairhieni be sem mutatkozott, de a modora és a ruhája kétségkívül nemesre vallott. – És szobákat is kér magának és a kíséretének?

– Köszönöm, nem – válaszolta Alys. – Nemsokára tovább indulunk!

Ryne láthatóan nem sértődött meg azon, hogy egyszerűen a nő kíséretének tartották, és Alys is átsiklott a kifejezés fölött, de Bukama örökös komorsága még tovább mélyült. Nem szólt egy szót sem, itt semmiképp sem vethette fel a dolgot, és az esküje alapján valószínűnek tűnt, hogy talán egész úton nem szól majd Alysnek, de Lan eldöntötte, hogy ha alkalma nyílik rá, hát vált majd pár szót ezzel a nőszeméllyel. Annak is meg volt a határa, hogy hány sértést nyel le az ember szótlanul.

Ő maga és a másik két férfi fekete kenyeret ettek, jó erős teával öblítették le, és szalonnával főzött zabkását kanalaztak hozzá. Alys nem hívta meg őket az asztalához a jókora ivóban, így hát egy másik mellé telepedtek le. Épp elég asztal volt: rajtuk és Tomichi asszonyon kívül senki más nem járt a fogadóban. A fogadós maga szolgálta ki őket, mint mondta, nem akart senkit sem berángatni az ünnepségről. Amint végzett a munkával, maga is visszatért a mezőre.

Lan kihasználta, hogy maguk vannak, és megbeszélte a többiekkel, ki mit gondol erről az aprócska nőről, ha már így rájuk akaszkodott. Nem is annyira beszélgettek, mint inkább vitáztak, bár igyekeztek minél halkabban beszélni, nehogy kihallgathassa őket. Ryne teljesen meg volt róla győződve, hogy Alys aes sedai, és úgy vélte, jobb, ha nem kérdeznek tőle semmit. Veszélyes volt az aes sedai-okat faggatni, és az ember nem mindig örült, ha megválaszolták a kérdéseit. Bukama úgy vélte, hogy akkor is tudniuk kell, mit akar tőlük ez a nőszemély, különösen akkor, ha valóban aes sedai. Veszélyes lehetett, ha az ember mindenféle ismeretlen aes sedai cselszövésbe keveredett. Ellenségeket szerezhettek maguknak anélkül, hogy tudnának róla, és egy nővér bármikor figyelmeztetés nélkül feláldozná őket a tervei oltárán. Lan nem tette szóvá, hogy eleve Bukama esküje hozta őket ilyen helyzetbe. Ő a maga részéről továbbra sem hitte el, hogy Alys valóban aes sedai volna. Inkább úgy vélte, hogy csak egy vad, akit azért küldtek, hogy megfigyelje őket – nyilván Edeyn embere, bár ezt természetesen nem mondta ki hangosan. Edeynnek nyilván a Határvidék minden városában voltak ügynökei. Valószerűtlennek tűnt, hogy épp kéznél lett volna egy vad Canluumban, hogy csak rá várt volna ez a némber, de hát ott volt az a hat ember is, és Lan el sem tudta képzelni, ki más küldte volna őket.

– Én még most is azt mondom... – kezdett bele Bukama, aztán elharapott egy káromkodást. – Hová tűnt?

Alys tányérja üresen hevert az asztalon, de a nőnek magának nyoma sem volt. Lan önkéntelenül is elismerően pillantott át a másik asztalhoz, és felvonta a szemöldökét. Nem is hallotta, hogy elment!

Ryne zajosan hátralökte a székét, és az egyik lőréshez rohant. Kinézett rajta.

– A lova még itt van! Talán csak a latrinára kellett kimennie!

Lan magában elfintorodott ekkora faragatlanság hallatán. Volt, amiről beszélt az ember, és volt, amiről nem. Ryne az egyik hajfonatát kezdte piszkálni, aztán úgy megrántotta, hogy hangosan felcsendültek rajta a csengők.

– Szerintem hagyjuk itt őt is meg az ezüstjét is, és menjünk, még mielőtt visszajönne!

– Te csak menj, ha akarsz – vetette oda Lan, és felkelt. – Bukama megfogadta, hogy elkíséri Chachinba, és én tiszteletben tartom az esküjét!

– Jobb lenne, ha a sajátodat tartanád tiszteletben! – mordult rá Bukama.

Ryne elfintorodott, és ismét megrántotta a hajfonatát.

– Ha ti maradtok, én is maradok!

Persze lehet, hogy a nő csak azért ment ki, hogy megnézze az ünnepi forgatagot. Lan odavetette Bukamának, hogy maradjon, legyen csak itt valaki, hátha Alys egyenesen ide jön vissza, aztán Ryne-nal együtt nekivágott, hogy átkutassa a tömeget. Sem a táncolók, sem a bámészkodók közt nem látta a nőt. Sötét selyemruhája látványosan kilógott volna a hímzett gyolcs és gyapjúruhák közül. Egyik-másik nő táncra kérte őket, és a csinosabbakra Ryne lelkesen visszamosolygott – ez az őrült akkor is megállna udvarolni, ha két ököl trallok kergetné! –, de Lan elküldte, hogy kutassa át a déli dombon fekvő utcákat, ő maga pedig a Szántó Ekéje fölé magasodó emelkedőre hágott fel. Nem akarta, hogy Alys a háta mögött találkozzon valakivel, hogy valami későbbi meglepetést szervezzen le a számukra. Az, hogy még nem ölte meg, nem jelentette azt, hogy Edeyn élve akarta viszontlátni.

Egy kis híján teljesen üres utcában akadt rá, félúton a dombtető felé. Épp egy nyurga, fiatal nő hajolt meg előtte. A fiatal lány blúzát és bő nadrágját vörös és arany hímzés díszítette: semmivel sem maradt el az Alys ruháján csillogó munkától. Ha hímzésről volt szó, a kandoriak éppúgy nem ismertek mértéket, mint a délvidékiek. Lan halkan lépkedett, és amint hallótávon belülre ért, megállt Alys háta mögött.

– Van pár Sahera, három utcányira innen laknak, úrnőm, arra kell mennie – intett a fiatal nő –, és azt hiszem, páran laknak a Délidombon is. De nem tudom, hogy van-e köztük Avene!

– Rengeteget segített, Marishna asszony! – mondta Alys melegen. – Köszönöm szépen! – Elégedetten nyugtázta, hogy a fiatal nő ismét meghajolt, aztán elnézte, hogy felsiet a dombra. Csak akkor szólalt meg újra, mikor Marishna asszony már hallótávolságon kívül volt, és a hangja egyáltalán nem volt meleg. – Megmutassam, a Fehér Toronyban hogyan büntetik, ha valaki hallgatózik, Lan uram?

A férfi kis híján pislogott döbbenetében. Először kioson anélkül, hogy meghallaná, most pedig meghallotta, holott igyekezett minél halkabban lépkedni! Figyelemre méltó! Talán tényleg aes sedai! Akkor viszont Ryne-t akarja az őrzőjének.

– Azt hiszem, kihagynám – válaszolta a nő hátának. – Halaszthatatlan ügyeink vannak Chachinban. Talán gyorsabban megtalálja ezt az Avene Saherát, ha mi is segítünk felkutatni!

A nő azonnal sarkon fordult, és felnézett rá. Igyekezett minél magasabbnak tűnni, Lan úgy vette észre, lábujjhegyre is állt. Nem, nem lehetett aes sedai, bármilyen jeges, parancsoló arckifejezéssel méregette is! Látott már nála alacsonyabb aes sedai-okat, akik a puszta jelenlétükkel uraltak egy megtermett férfiakkal zsúfolt termet, anélkül, hogy megmondták volna, kik ők, és egyiküknek sem kellett hozzá lábujjhegyre állnia!

– Magának is csak jót tenne vele, ha elfelejtené ezt a nevet – vetette oda hidegen. – Csak a bolond avatkozik az aes sedai-ok dolgába! Most pedig elmehet! De elvárom, hogy útra készen álljanak, mire végzek! Feltéve, hogy a malkieriek valóban olyan hűen betartják a szavukat, mint hallottam! – Miután Lan fejéhez vágta a sértést, elvonult a nyurga nő után. A Fényre, élesebb volt a nyelve, mint egy újonnan fent tőr!

Mikor Lan visszatért a Szántó Ekéjébe, és elmesélte Bukamának, mit tudott meg, az idősebb férfi egészen felderült. Vagy legalábbis kevésbé komoran nézett maga elé. Nála ez többet jelentett, mint másnál a fülig érő vigyor.

– Talán tényleg csak azt akarja, hogy megvédjük, amíg meg nem találja ezt a Sahera asszonyt!

– Ez még nem magyarázza meg, hogy miért követett minket egész nap – mondta Lan, és lezökkent a reggelis tányérja előtti székre. Ennyi erővel akár be is fejezheti a zabkását. – És ne mondd azt, hogy félt odajönni hozzánk! Ezt a nőt még nálad is nehezebb megijeszteni!

De erre már Bukama sem tudott mit mondani.

Huszonegyedik fejezet

Mire jó az Egyetlen Hatalom

Lan tudta, hogy legszívesebben elfelejtené a Chachinig vezető utat, és az események mindenben beigazolták a félelmeit. Keményen hajtották a lovakat, egymás után hagyták le a kereskedőkaravánokat, épphogy csak megálltak a falvakban, és legtöbbször a szabad ég alatt háltak, mert egyiküknek sem volt annyi pénze, hogy négy embert és öt lovat elszállásoljanak a fogadókban. Be kellett érniük az istállókkal és a pajtákkal, már persze feltéve, hogy napszálltakor találtak istállót vagy pajtát a közelben. Az út menti dombok közt gyakran nem volt sem falu, sem pedig tanya, csak hatalmas tölgyesek és tiszafaerdők, fenyvesek, magyalbozótok. Itt-ott kisebb bükkösökön vágtak át. A Határvidéken nem voltak magányos tanyák – az ilyen előbb vagy utóbb mind elhagyott sírkertté változott.

Alys továbbra is minden faluban kérdezősködött a Sahera asszony felől, de ahányszor csak Lan vagy a többiek a közelébe mentek, elhallgatott, és addig méregette őket nagy fagyosan, amíg arrébb nem álltak. Ez a nőszemély amúgy is előszeretettel méregette őket fagyosan. Lant legalábbis. Ryne tágra nyílt szemmel bámulta, leste minden kívánságát, ugrott minden intésére, és úgy bókolt neki, mint egy rövid pórázra fogott udvaronc, továbbra is az elragadtatás és a rettegés közt ingadozva, a nő pedig mind a szolgálatait, mind az udvarlást úgy fogadta, mintha jogos jussa volna, és vidáman nevetett a férfi elmésségein.

Nem mintha csak Ryne-nal törődött volna. Alig múlt el anélkül egy óra, hogy ne bombázta volna valamelyiküket újabb és újabb kérdésekkel, míg csak úgy nem tűnt, hogy eddigi életük minden mozzanatát tudni szeretné. Olyan volt, mint egy muslincafelhő: akárhányat csapott is le az ember, mindig újabbak és újabbak jöttek. Annyi esze persze még Ryne-nak is volt, hogy elterelje a kérdéseket. Egy férfi múltja csak rá tartozott, és azokra, akikkel átélte – senki sem akarta egy kíváncsi nő pletykái közt visszahallani a történetét. A folyamatos faggatózás dacára Bukama állandóan nyaggatta Lant. Éjjel-nappal, minden egyes mondatával csak azt a nyavalyás esküt kérte számon rajta. Lan kezdte úgy érezni, hogy csak azzal tudná elhallgattatni a másikat, ha megesküdne rá, hogy nem fog ennek a nőnek a segítségére szegődni.

Kétszer is megesett, hogy sűrű, sötét fellegek gomolyogtak elő a Fertőből, és fagyos jégeső szakadt rájuk, akkora jégdarabokkal, hogy könnyedén beszakíthatták volna egy ember koponyáját. Tavasszal mindig a Fertő felől jöttek a legkeményebb viharok. Lan azon nyomban elkezdett alkalmas búvóhelyet keresni a fák közt, amint meglátta északon az első felhőket. Fontos volt, hogy a vastag ágak minél több jeget felfogjanak, és talán a takarókat is ki kell majd feszíteniük... Mikor Alys rájött, mit csinál, hűvösen rászólt.

– Semmi szükség nincs rá, hogy megálljunk, Lan uram! A védelmem alatt állnak!

Lan hitte is, nem is, és fél szemmel még akkor is búvóhely után nézett, mikor lecsapott rájuk a vihar. Hirtelen éjszakai sötétség uralta el a vidéket, kékes-fehéren villódzott a villámok széles ujja, és fülsiketítően robajlott a mennydörgés, de a szakadó eső félrehajlott az útjukból, mintha csak valami láthatatlan kupola alatt haladtak volna, amely velük együtt mozgott, és az ökölnyi jégdarabok hátborzongató csendben pattantak le Alys védelméről, mintha semmihez hozzá sem értek volna. Alys a második vihar alkalmával is kérdés nélkül megvédte őket, és mindkét alkalommal láthatóan meglepődött, hogy megköszönték a segítségét. Az arca ugyanolyan nyugodt volt, mint máskor – ebben szinte tényleg olyan volt, mint egy aes sedai –, de a szeme megvillant. Igazán különös teremtés volt.

Banditákat is láttak. A hírek nem tévedtek: itt is, ott is felbukkant tíz-tizenkét durván felruházott fickó. Miután felmérték, milyen eséllyel indulnak három állig felfegyverzett lovas ellen, akik már rá is készítették a nyílvesszőt az íjukra, inkább visszaolvadtak a fák közé, mielőtt Lan és a többiek odaértek volna. Ilyenkor vagy Lan, vagy Bukama követte őket egy darabon, hogy meggyőződjön róla, tényleg elmúlt a veszély, a másik kettő pedig Alyst védte. Ostobaság lett volna belelovagolniuk egy olyan csapdába, amelyet már észrevettek.

Negyedik nap délben épp egy erdős domboldalon lovagoltak fel, az út előttük is, mögöttük is üresen nyúlt el, ameddig a szem ellátott. Tiszta volt az ég, csak pár elszórt, fehér bárányfelhő lebegett rajta, és az ágak közt csivitelő mókusok gyors perlekedésén, a tulajdon lovaik patájának kopogásán kívül teljes volt a csend. Hirtelen lovasok rontottak elő a fák közül mindkét oldalon, úgy harminc lépésnyire tőlük. Nagyjából húszan lehettek, mosdatlan, durva külsejű fickók voltak mind egy szálig. Felsorakoztak, és elállták az utat. A hátuk mögött is lódobogás hallatszott.

Lan a nyeregkápára ejtette a lova kantárját, és két újabb nyílvesszőt fogott az ujjai közé, miközben kifeszítette az íjat, és ráfektette a már készenlétben lévő nyilat. Nem hitte volna, hogy akár egy második lövésre is ideje volna, de mindig volt rá egy kis esély. Az előtte álló három férfi mindegyike ütött-kopott, rozsdás mellvértet viselt koszos kabátja fölött, és az egyikük egy rozsdamarta, arcvédős sisakot nyomott a fejébe. Nem volt náluk íj – nem mintha ez számított volna.

– Huszonhárom mögöttünk, harminc lépésre – kiáltott oda Bukama. – Nincs íjuk! Ahogy mondtad!

Nem számított; egy ekkora csapat még egy kereskedőkaravánt is kifosztott volna. De Lan még nem lőtt. Ameddig a rablók csak ültek, és nem indultak meg feléjük, még volt esélyük. Nem sok; de néha rettentő kevésen múlott élet és halál kérdése.

– Ne siessük el! – kiáltott oda nekik a sisakos gazember, és levette a fejfedőjét. Őszes, koszos csomókba tapadt sörény bukkant ki a sisak alól, és keskeny, mocskos, legalább egy hete borotválatlan arc. Szélesen elvigyorodott, és látszott, hogy két foga is hiányzik. – Talán meg tudjátok ölni két-három emberemet is, mielőtt cafatokra vágunk titeket, de ezt nem szeretnénk mi sem, ti sem! Odaadjátok a pénzeteket, meg a csinos hölgyike ékszereit, és már mehettek is! A selyembe-prémekbe öltözött hölgyikéknek mindig sok ékszerük van, nemde? – Átvigyorgott Lan válla felett, és Alyst méregette. Talán azt hitte, ilyen a barátságos mosoly.

Nem volt különösebben csábító ajánlat. A gazemberek csak azt akarták elkerülni, hogy tőlük senki se essen el, ha lehet, de ha megadják magukat, akkor neki, Bukamának és Ryne-nak biztos, hogy elvágják a torkát. Alyst talán életben tartják, amíg rá nem jönnek, hogy veszélyes. Ha tartogatott valami újabb meglepetést az Egyetlen Hatalommal, igazán itt lenne az ideje...

– El merészelitek állni egy aes sedai útját? – mennydörögte a nő, és valóban mennydörgésként robajlott a hangja. Az útonállók lovai nagyokat horkantgattak, fel-felágasodtak. Macskatáncos tudta, mit jelent, ha a gazdája elengedi a kantárját, és meg sem moccant. Várta, hogy a térdével és a sarkával irányítsa. – Adjátok meg magatokat, vagy viseljétek haragom súlyát! – Hatalmas dörrenés; vörös tűz lobbant fel a banditák feje fölött. A lovak kezdtek megbokrosodni, két ügyetlenebb lovas le is esett a nyeregből.

– Mondtam én neked, Coy, hogy egy aes sedai az! – vinnyogta egy kopasz, kövér gazfickó, aki szinte kifolyt a nem rá méretezett mellvértből. – Hát nem megmondtam, Coy? Egy Zöld, a három őrzőjével, épp, ahogy mondtam!

A másik fickó szájon vágta anélkül, hogy akár egy pillanatra levette volna a tekintetét Lanról. Vagy inkább a mögötte várakozó Alysről.

– Most már szó sem lehet arról, hogy megadjátok magatokat! Mi még mindig ötvenen vagyunk, ti meg csak négyen! Eszünk ágában sincs önként menni a bitóra mind egy szálig, ha azt is megnézhetjük, hányunkat kaptok el, mielőtt darabokra tépünk titeket!

– Jól van – biccentett Lan –, de tízig számolok, és ha még mindig itt vagytok, akkor nekikezdünk! – És elkezdett hangosan számolni.

Még kettőig sem jutott, mikor az útonállók már visszavágtattak a fák közé; négyre a földre vetett páros is feladta a hasztalan küzdelmet, hogy elkapják megvadult hátasaikat, és inkább gyalog vágtak neki a rengetegnek. Nem lett volna értelme követni őket. A hangos csörtetésből kitűnt, hogy úgy megijedtek, hogy nem is kerülgetik a bokrokat, inkább átgázolnak rajta, de ez a zaj is hamar elcsendesült. Az adott körülmények között nem is remélhettek ennél többet. Bár persze Alys nem így látta a dolgot.

– Nem volt jogotok elengedni őket! – csattant fel sértetten, és dühösen villogó szemmel, elítélően méregette mind a hármukat. Még a lovát is körbefordította, hogy mindegyiküket alaposan megleckéztesse a tekintetével. – Ha megtámadtak volna, használhattam volna ellenük az Egyetlen Hatalmat is! Hány embert raboltak ki? Hányat öltek meg? Hány asszonyt becstelenítettek meg? Hány gyermeket juttattak árvaságra? Fel kellett volna vennünk a harcot, és a túlélőket a legközelebbi bíróságra kellett volna kísérnünk!

Lan, Bukama és Ryne felváltva próbálták elmagyarázni neki, hogy alighanem négyük közül senki sem került volna a túlélők közé – a banditák az utolsó leheletükig küzdöttek volna, hogy elkerüljék a bitót, és igenis számított, hogy ekkora létszámfölényben voltak –, de a nő láthatóan hitt benne, hogy egymaga is legyőzött volna ötven állig felfegyverzett embert. Igazán különös nőszemély volt!

De ha csak a viharok lettek volna és az útonállók, már az is több lett volna, mint amit Lan az úttól várt. Ryne ostobaságát és Bukama panaszáradatát is elviselte volna valahogy. De Alys sok tekintetben teljesen vak volt, és ez, no ez valóban megkínozta Lant.

Első éjszaka visszaült a vízbe, hogy a nő is lássa, bármit mér ki rá büntetésül, szó nélkül elfogadja. Ha együtt kell utazniuk, mindenkinek jobb, ha kiegyenlítik a számlát; ezt nyilván a nő is belátja. De nem látta be. Másnap éjszaka Alys egy szemhunyást sem aludt, de azt sem hagyta, hogy Lan pihenjen; ahányszor elnyomta volna az álom, mindig végigvágott rajta egy láthatatlan korbács. Harmadik éjszaka valahogy egy egész bányára való homok került a csizmájába és a ruhájába. A nagyját kirázta, de a környéken nem volt patak, hogy alaposan lemossa mindet, és egész nap csikorgó, szemcsés kosszal borítva lovagolt. Az útonállók utáni éjszakán... Lan nem értette, hogy a nő mivel vette rá a környék összes hangyáját arra, hogy bemásszon az alsóneműjébe, és hogy hogyan intézte el, hogy mindegyik egyszerre csípje meg, de biztos volt benne, hogy mindez Alys mesterkedése. Mikor felnyitotta a szemét, a nő ott állt felette, és láthatóan nem értette, miért nem kiált fel.

Nyilván valamiféle reakciót várt, de Lan el sem tudta képzelni, mit. Ha még mindig úgy érezte, hogy nem fizetett meg azért, mert annak idején bedobta a vízbe, hát sziklakemény némber lehetett! De a nő szabta meg, milyen árat kell fizetnie a sértésért vagy a sérülésért, és most nem volt velük másik asszony, hogy rászóljon, ha túlzásba vitte a büntetést. Amíg Chachinba nem értek, nem tehetett mást, mint hogy szótlanul tűrte az újabb csapásokat. A következő este azonban Alys talált egy tő hólyagzólevelet a tábor mellett, és Lan szégyenszemre kis híján elveszítette a türelmét.

A férfi nem szólt sem Bukamának, sem Ryne-nak arról, hogy mit kell kiállnia. Biztos volt benne, hogy úgyis tudják. De egyre elkeseredettebben imádkozott, hogy a távolban tűnjön már fel Chachin. Lehet, hogy Edeyn azért küldte ezt a nőszemélyt, hogy megfigyelje, de Lan kezdte úgy érezni, hogy Alys mégis inkább azért jött, hogy végezzen vele. Lassan.

Moiraine igazán nem értette, hogy lehet valaki olyan makacs, mint ez a Lan Mandragoran, bár Siuan szerint ha egy férfiról volt szó, felesleges volt hozzátenni, hogy makacs is – mind az. Csak látni szerette volna, hogy a fickó bánja, hogy bedobta a tóba. És persze hogy bocsánatot is kérjen érte. Őszintén. És hogy úgy bánjon vele, ahogy az egy aes sedai-t megilleti. De a férfi a legkisebb megbánást sem tanúsította. A velejéig belefagyott a gőg! És olyan nyilvánvalóan kételkedett benne, hogy valóban nővér volna, hogy akkor sem lehetett volna egyértelműbb a dolog, ha a szemébe vágja! Valahol persze ő is tisztelettel adózott a férfi kitartásának, de csak valahol. Majd ő megszelídíti! No nem teljesen – egy teljesen szelíd férfi nem volt sok hasznára sem másnak, sem saját magának –, de igenis el fogja érni, hogy egyes hibáit őszintén, a velejéig megbánjon!

Hagyta, hogy napközben elmélkedjen a hibáin, ő pedig azt tervelte mindez idő alatt, hogy mit tesz vele aznap éjjel. A hangyák komoly csalódást okoztak. Ez a Kék ajah titkos fonatai közé tartozott: csak ők tudták, hogyan tarthatnak távol minden rovart valahonnan, vagy hogyan hívhatják egy helyre az összeset, és mit kell tenniük, hogy mind egyszerre támadjon. Bár persze nem arra találták ki, amire Moiraine most használta. A hólyagzólevélre meg külön büszke volt – attól még ez a Lan is megugrott egy kicsit. Legalább tényleg húsból-vérből volt... Már épp kételkedni kezdett benne.

Meglepő módon a másik két férfi egyike sem vigasztalta – Moiraine legalábbis sosem hallotta, hogy vigasztalták volna –, holott nyilván tudniuk kellett volna, mi folyik köztük. Ha neki nem panaszkodott, bár ez már magában is épp elég furcsa volt, akkor nyilván a barátainak öntötte ki a szívét! Elvégre az embernek ezért voltak barátai, nem? De a három férfi nem csak ebben az egy ügyben volt meglepően zárkózott. Még a cairhieniek is meséltek magukról egy keveset, és Moiraine-nek azt tanították, hogy a Határvidék népei elutasítják a Házak Játékát, de ezek hárman semmit sem árultak el magukról, akkor sem, mikor már ő maga is elmesélt cairhieni ifjúságáról és a Toronybeli élményeiből párat. Ryne legalább nevetett, ha valami vicces történet jutott az eszébe – feltéve, hogy rájött, hogy nevetnie kellene –, de Lan és Bukama láthatóan zavarba jött a dologtól. Moiraine legalábbis így értelmezte az érzelmeiket; még egy aes sedai is megirigyelte volna kifejezéstelen arcukat. Beismerték, hogy máskor is találkoztak már nővérekkel, de mikor megpróbálta kideríteni, hogy mikor és hol...

– Annyifelé járnak aes sedai-ok, hogy ha akarnám, sem tudnám felidézni mindet – válaszolta Lan egyik este, miközben az egyre hosszabbra nyúló árnyak közt ügettek. – Érdemes lenne megállnunk azoknál a tanyáknál, ott a kanyarban, és megkérdezni, hogy használhatjuk-e a szénapadlásukat. Csak jóval sötétedés után érnénk el a következő házat.

Ez olyan jellemző volt. Bármelyik aes sedai csak tanulhatott volna tőlük; ezek aztán tudták, hogyan tereljék el a szót, vagy hogyan adjanak kitérő válaszokat!

De ami még ennél is rosszabb volt, Moiraine továbbra sem tudta eldönteni, hogy hármuk közül valaki árnybarát-e, vagy sem? No persze semmi oka nem lett volna rá, hogy azt higgye, a Canluumban látott nővérek valamelyike a Fekete ajahba tartozna, és az is megeshetett, hogy Ryne valami egészen ártalmatlan okból látogatott el a Mennyei Kapuba, de Moiraine úgy érezte, már csak puszta óvatosságból sem hagyhat fel a kérdéseivel. Továbbra is minden éjjel védőkört font a férfiak köré. Nem bízhatott meg Siuanon kívül senkiben, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy nem árnybarát. A többi aes sedai-ban és a velük kapcsolatban álló férfiakban bízhatott meg a legkevésbé.

Két napi járóföldre Chachintól, egy Ravinda nevű faluban végre megtalálta Avene Saherát is. Ő volt az első nő, akit megkérdezett. Ravinda jókora falu volt, bár Manalának a nyomába sem érhetett, és a közepén egy alaposan letaposott, széles tér tátongott, ahol a környékbeli falvak lakói vásároztak. Kézművesárut, terményeket cseréltek, és az erre utazó házalók is itt árulták portékáikat. Mikor Moiraine és vonakodó társai beérkeztek a településre, két házaló kocsija is ott állt a téren. A kocsikra épített vászonsátrakról edények, lábosok lógtak, és csak úgy tolongott körülöttük a sok ember. Mindkét házaló ellenségesen meredt a vetélytársára, bár egyik sem panaszkodhatott arra, hogy nincs keletje az árujának. Ravindában volt egy épülőfélben lévő fogadó is – most húzták fel rá a második szintet. Ez volt Sahera asszony álma, és most, hogy megkapta a Torony jutalmát, valóra is válthatta. Ragaszkodott hozzá, hogy Fehér Toronynak nevezze.

– Ön szerint a nővérek elleneznék? – kérdezte, és a homlokát ráncolva meredt a kivágott, kifaragott, megfestett cégérre. Már fel is akasztották az ajtó fölé. Moiraine épp az előbb javasolta, hogy talán jobb lenne, ha megváltoztatná a nevet. Ha a Torony valóban így aránylott volna Tar Valonhoz, több ezer láb magasnak kellett volna lennie. Avene kövérkés, őszülőfélben lévő asszony volt, díszes bőrövéről egy láb hosszú, ezüstözött markolatú tőr lógott, és élénkvörös blúza ujját ragyogó sárga hímzés díszítette. Láthatóan minden nap ünnepnap volt számára, mióta megkapta a jutalmat. Végül aztán megrázta a fejét. – Nem értem, miért elleneznék, úrnőm! Az az aes sedai, aki a mi sátrunkban írta össze a neveket, igazán lágy szavú, kellemes asszonyság volt! – Majd megtanulja a saját kárán, ha egyszer egy olyan aes sedai száll meg nála, aki épp nem titkolja valódi kilétét.

Moiraine nem bánta volna, ha emlékszik még rá, hogy melyik beavatott írta fel Avene Sahera nevét, és jól megmondhatja neki a véleményét. Avene fia, Migel – a tizedik gyermeke! –, harminc mérföldnyire a Sárkány-bérctől született, és jó egy héttel korábban, mint hogy Gitara Jövendőmondása elhangzott volna. Elfogadhatatlan volt ez a fajta óvatlanság! Vajon a kis könyvecskéjében hány olyan gyermek szerepel még, akik nem a megadott tíz napban születtek?

Még maguk mögött sem hagyták Ravindát, de a férfiak leplezetlen öröme, hogy ezúttal ilyen gyors volt, máris rájuk terelte Moiraine összes haragját az ismeretlen beavatottról is. No persze neki nem szóltak egy szót sem, de hallotta, hogy Ryne megjegyzi, hogy "ezúttal legalább gyors volt"! Igazán odafigyelhetett volna, hogy ne hallja meg! És Bukama is morgott valami rosszkedvű beleegyezés félét! Lan előrelovagolt, és egyáltalán nem közösködött Moiraine-nel. A lány az igazság szerint megértette, de a férfi széles, merev háta szinte vonzotta a büntetést. Moiraine elgondolkozott rajta, hogy aznap este mivel büntesse meg. És talán a másik kettő is kaphat egy kis ízelítőt belőle!

Egy ideig semmi sem jutott az eszébe, amivel felülmúlhatta volna eddigi ténykedéseit. Aztán egy darázs repült át előtte, és Moiraine a tekintetével követte, ahogy eltűnt az erdőszéli fák között. Darazsak! No persze nem akarta megölni a férfit...

– Lan uram, nem allergiás a darázscsípésre?

A férfi hátranézett a nyeregben, szinte a lovát is magával fordította, aztán hirtelen nyögött egyet, és elkerekedett a szeme. Moiraine egy pillanatra nem értette, mi folyik itt. Aztán meglátta a férfi jobb vállából kiálló nyílvessző tollát.

Gondolkozás nélkül magához ölelte az Egyetlen Hatalmat, és eltöltötte a saidar. Mintha ismét csak a próbán lett volna. A fonatok szinte maguktól ugrottak össze, először is egy tiszta pajzsot font Levegőből, hogy távol tartsa Lantól az újabb nyílvesszőket, aztán még egy pajzsot vetett saját maga köré. Nem tudta volna megmondani, miért ebben a sorrendben tette. A Hatalom megélesítette a látását, és alaposan végignézte az orgyilkost rejtő fákat. Épphogy csak észrevette a kurta kis mozdulatot az erdő szélén. A Levegő fonatai azonnal odacsaptak, és elkapták a fickót, épp mikor ismét lőtt. A férfi íja az utolsó pillanatban a testéhez csapódott, és a nyílvessző az égbe szállt. Alig pár szívverésnyi idő telt el. Ilyen gyorsan talán még a próba alatt sem szőtt meg egy fonatot. Épp csak annyi idő telt el, hogy Ryne és Bukama nyila is célba találjon.

Moiraine kétségbeesett nyögéssel engedte el a Levegőből font köteléket, és a férfi hátraroskadt. Meg akarta ölni Lant, de Moiraine-nek esze ágában sem volt csak azért megkötöznie, hogy könnyebben kivégezhessék! Végül nyilván kivégzik, ezért minden bíróság halálra ítélte volna, de nem örült neki, hogy ő is részese volt az ítélet végrehajtásának, különösen, mikor még ki sem mondták. Számára ez gyanúsan közel állt ahhoz, hogy fegyverként használja a saidart, vagy hogy ölésre szánt fegyver készítésére használja fel az Egyetlen Hatalmat. Gyanúsan közel.

Még mindig eltöltötte a saidar, de már Lanhoz fordult, hogy Gyógyítást ajánljon neki, ám a férfi a vállát átszúró nyílvessző dacára sem hagyta szóhoz jutni. Azonnal megsarkantyúzta a lovát, és a fákhoz vágtatott. Lepattant a nyeregből, és a földön heverő férfihoz csörtetett. Bukama és Ryne szó nélkül követték. Moiraine fülét is megélesítette az Egyetlen Hatalom, és tisztán hallotta, mit beszélnek.

– Caniedrin? – kérdezte Lan őszinte döbbenettel.

– Ismered ezt a gazembert? – nézett rá Ryne.

– Miért? – mordult fel Bukama, és tompa puffanás hallatszott, mintha valaki csizmával egy másik ember bordái közé rúgott volna.

Elhaló, kapkodó hang válaszolt.

– Aranyért... Mi másért? De még mindig... a Sötét Úr szerencséje... kísér! Hogy épp akkor... fordultál meg... különben a nyílvessző... egyenesen a szívedbe talál! Szólnia kellett volna... hogy aes sedai... ahelyett, hogy... csak annyit mond... őt öljem meg elsőnek!

Amint Moiraine ezt hallotta, ő is megsarkantyúzta Nyilat, és odavágtázott a többiekhez. Levetette magát a nyeregből, és máris előkészítette a Gyógyítás összetett fonatát.

– Szedjétek ki belőle azokat a nyilakat! – kiabálta, és futott, ahogy csak a lába bírta. Felkapta a szoknyáját és a köpenyét, nehogy elbotoljon benne. – Ha benne maradnak, a Gyógyítás sem menti meg az életét!

– Miért akarja meggyógyítani? – kérdezte Lan, és leült egy kidőlt fára. A hatalmas, földkoloncokkal tarkított gyökérzet legyezőként emelkedett a feje fölé. – Ilyen szívesen nézné meg, hogyan akasztják fel?

– Már meghalt – vetette oda Ryne. – Azt is meg tudja Gyógyítani? – A hangjában őszinte érdeklődés csendült, hogy vajon arra képes-e?

Moiraine válla megroskadt. Caniedrin szeme nyitva volt, és megüvegesedve, tompán meredt a felette lengedező ágakra. Különös... A szája sarkán kicsorduló vér dacára is éretlen suhancnak tűnt ebben a gyűrött kabátban. De ahhoz már elég érett volt, hogy öljön. Ahhoz már elég öreg volt, hogy két nyílvesszővel a mellkasában meghaljon. Meghalt, és már sosem tudhatja meg tőle, hogy ez a Gorthanes bérelte-e fel, vagy valaki más, és hogy hol találhatja meg a megbízóját! A kölyök derekán egy szinte teli tegez lógott, és nem messze két nyílvessző állt a földbe tűzve. Láthatóan elég magabiztos volt ahhoz, hogy négy lövéssel akarjon megölni négy embert. Jól ismerte Lant és Bukamát, és mégis elégnek vélte ezt a négyet. Ismerte őket, és ellene szegült a megbízója parancsának: Lant akarta elsőnek megölni. Őt tartotta a legveszélyesebbnek.

Moiraine egy ideig csak nézte a fickót, aztán az eszébe jutott, hogy talán még holtan is elárulhat ezt-azt. Előszedte az övkését, levágta a férfi tegeze mögül a kis táskácskát, és mellé öntötte szegényes tartalmát az avaron átfurakodó, ritkás fűbe. Egy fafésű. Egy vászondarabba göngyölt, félig megevett sajtdarabka. Egy összecsukható kis kés. Egy gombolyag – Moiraine letekerte, hogy ellenőrizze, semmi nem rejlik benne. Egy koszos, agyon gyűrött vászon zsebkendő. A lány a késével hajtogatta szét. No igen, túl szép lett volna, ha ott van a zsebében egy levél Gorthanes mester aláírásával, részletes utasításokkal, hogy gond esetén hol találhatja meg! Levágta az erszényt is Caniedrin övéről, és a tartalmát a többi mellé szórta. Egy maréknyi ezüstpénz, néhány rézgaras. És tíz aranykorona. Nocsak. Ha meghal Kandorban, az épp annyiba kerül, mintha selyemruhát rendel magának Tar Valonban! Kövér kis érmék voltak, egyik oldalukon Cairhien Felkelő Napkorongja csillogott, a másikon a tulajdon nagybátyja arcképe. Illő lábjegyzet a Damodred-ház sötét történetéhez.

– Mostanában már hullarablással is foglalkozik? – kérdezte Lan azon az idegesítően érzelemmentes hangon. Nem vádolta semmivel, pusztán megkérdezte, de...!

Moiraine dühösen kihúzta magát, és Ryne épp ebben a pillanatba törte le a Lan vállából kiálló nyílvessző tollát. A másik oldalon Bukama épp egy vékonyka bőrszalagot hurkolt a nyíl hegye alá. Meghúzta jó szorosan, aztán marokra fogta a csomót, és egy gyors mozdulattal kirántotta a nyílvesszőt a sebből. Lan pislogott egyet. Kihúztak a vállából egy nyilat, ami keresztüllőtte, és épp csak pislogott egyet! Moiraine nem tudta, hogy ez miért dühíti fel ennyire, de a legszívesebben belerúgott volna.

Ryne visszasietett az útra, Bukama eközben óvatosan lesegítette Lanról a kabátját és az ingét. Elölről mély, szúrt sebnek látszott a nyílvessző helye. Alighanem hátul is ugyanilyen volt. A férfi vérét eddig felitta a kabátja és az inge, de most szabadon csorgott végig a vállán, le a mellkasán. Egyik férfi sem kérte, hogy Gyógyítsa meg, és Moiraine a legszívesebben fel sem ajánlotta volna nekik. Lant több sebhely borította már, mint azt egy ilyen fiatal férfitól várta volna, és Moiraine jó pár félig behegedt sebet is látott rajta. Takaros, sötét öltések fogták össze. Láthatóan legalább olyan könnyen felbőszítette a férfiakat, mint a nőket. Ryne visszatért: jókora köteg kötszer volt nála, meg egy darabka kenyér, hogy legyen mivel felitatniuk a vért. Egyikük sem kéri meg, hogy Gyógyítsa meg, még ha itt helyben elvérzik, akkor sem!

– Elfogadja a Gyógyítást? – kérdezte Moiraine fagyosan, és Lan feje felé nyúlt. A férfi riadtan hátrahúzódott. Riadtan hátrahúzódott!

– Holnapután, Chachinban szükséged lehet a jobb kezedre – morogta Bukama, és megdörgölte az orrát. Nem nézett a többiek szemébe. Meglehetősen különös volt, hogy épp ezt mondja, de Moiraine is tudta, hogy semmi értelme sem volna rákérdeznie, mit ért ez alatt.

Lan egy pillanatig maga elé meredt, aztán biccentett, és az aes sedai felé hajolt. Ennyi volt. Nem kérte meg, még csak el sem fogadta az ajánlatát. Épp csak előre hajolt.

Moiraine a férfi fejére helyezte mindkét kezét, szinte mintha két kurta kis pofont kevert volna le neki, és máris fókuszált. Mikor a férfit megrázta a Gyógyítás fonata, nagyot kaszált a karjával, és úgy megugrott, hogy kitépte magát Moiraine kezéből. Nagyon helyes! Még akkor is, ha Lan csak nehezebben lélegzett, nem kapkodott levegő után, mint a halandó emberek. Régi sebhelyei változatlanok maradtak, de a félig behegedt sebek csak vékony, rózsaszín vonallá keskenyedtek. A varratok kint rekedt része ernyedten lógott, és lecsúszott a karjáról meg a mellkasáról. A többit szedje ki maga, ha akarja! A nyílvessző ütötte sebnek nyoma sem maradt. Tökéletes állapotban várhatja a darazsakat. Legfeljebb majd utána még egyszer meggyógyítja, ha túl nagy kárt tenne benne. De csak ha túl nagy kárt tenne benne.

A pénzt otthagyták Caniedrin mellett, bár a férfiak láthatóan nagy hasznát vették volna. De semmit sem akartak már a halottól.

Bukama nem messze, a fák között megtalálta a fickó lovát is. A fehér harisnyás, barna herélt kifejezetten gyorsnak tűnt, és fürgén, táncolva lépett. Lan kivette a szájából a zablát, gondosan a nyeregre kötötte, aztán jókorát rásózott az állat farára, és nézte, ahogy elvágtat Ravinda felé.

– Hogy addig is tudjon enni, amíg valaki meg nem találja – magyarázta, mikor látta, hogy a nő mogorván mered a ló után.

Az igazság szerint Moiraine csak azt bánta, hogy nem kutatta át a herélt nyerge mögé kötött nyeregtáskát. De Lan meglepően kedves volt. Nem is nézte volna ki belőle, hogy ilyesmire is képes. Ezért talán elengedi neki a darazsakat. Különben is, valami sokkal emlékezetesebbet kellene kitalálnia! Elvégre már csak két éjszakája volt rá, hogy megtörje! Ha egyszer megérkeztek Chachinba, már nem lesz rá ideje, hogy holmi Lan Mandragoranokkal szórakozzon. Egy ideig semmiképp sem.

Huszonkettedik fejezet

A hagyományok rabja

Ha Canluum dombokra épült, hát Chachin hegyekre. A három legnagyobb hegy majdnem egy mérföld magasra emelkedett, még úgy is, hogy a hegyüket simára vágták, és minden egyes emelkedőn csak úgy csillogott-villogott a déli napfényben ragyogó, mázas cseréptetők hada. A legmagasabb ormon álló Aesdaishar Palota minden más épületet túlragyogott zöld és vörös cserepeivel, és az ágaskodó Vörös Ló magasan szállt a legnagyobb kupola tetején. A várost három, bástyákkal erősített falgyűrű védte, és egy száz lépés széles várárok. Két tucat híd ívelt át rajta, de mindegyiket kisebb erődítmény védte. Itt már túl nagy volt a forgalom, és a Fertő is túl messze volt ahhoz, hogy a mellvértjükön Vörös Lovat viselő őrök olyan alaposan megvizsgálják az érkezőket, mint Canluumban, de így is beletelt egy kis időbe, míg a mindkét irányba áramló gyalogosok, szekerek, lovasok és kordék folyamában átjutottak a Napkelte Kapuján.

Amint beértek az első fal mögé, Lan nem vesztegette az idejét, azonnal megrántotta Macskatáncos kantárját, és kitért a mellettük eldübörgő, megrakott szekérkaravánok útjából. Életében nem örült még ennyire, hogy megérkezett valahova, még akkor sem, ha a falak mögött Edeyn várt rá! Szigorúan nézve ugyan még nem voltak Chachinban – a második, még magasabb városfal százlépésnyire volt tőlük, és a harmadik, legmagasabb fal még egyszer annyira –, de egyszer s mindenkorra le akart számolni ezzel az Alysszel. Honnan a Fényből szedett ez bolhákat kora tavasszal? És muslincákat! A muslincáknak még egy jó hónapig nem volna szabad kikelniük! Az egész testét viszkető csípések fedték. De legalább a nő sem volt elégedett a munkájával. Lan egészen biztos volt benne.

– Azt fogadtuk meg, hogy elkísérjük Chachinba, és ezt meg is tartottuk – vágta a nő szemébe. – Ha elkerüli a város durvább részeit, olyan biztonságban érezheti magát az utcán, mintha tízfős testőrség kísérné minden lépését! Most maga is mehet a dolgára, és mi is! A pénzét meg tartsa meg! – tette hozzá fagyosan, látva, hogy a nő az erszényéért nyúl. Lan ingerülten mordult egyet. Nem örült, hogy így elveszítette az önuralmát. De a nő sértést sértésre halmozott!

Ryne azonnal nekikezdett, hogy nem volna szabad megsérteniük egy aes sedai-t, és bűnbánó mosollyal kért elnézést a nőtől. Folyamatosan hajlongott előtte a nyeregben ülve, a hajában úgy csilingeltek a csengők, mint a félrevert vészharangok. Bukama morgott valamit, hogy egyes emberekhez képest még a dagonyázó disznók is jól neveltek, és igaza is volt. Alys csak rámeredt, és olyan kifejezéstelen volt az arca, hogy Lan egy pillanatra szinte elhitte, hogy az, aminek mondja magát. Ha nem az, veszedelmes dolgokat mond magáról. Ha az... Akkor meg különösképp nem akart belekeveredni az ügyeibe!

Megfordította Macskatáncost, és átvágtatott a széles utcán. Szétszórta maga előtt a gyalogosokat, és a lovasok egy részét is megugrasztotta. Bármikor máskor párbaj lett volna a vége. A hadori és a vele járó hírverés csak a közembereket riasztotta volna vissza attól, hogy kihívják. De ezúttal túl gyorsan vágtatott ahhoz, hogy meghallja az utána kiáltott kihívásokat. Kikerülte a hordszékeket, elsuhant a kereskedők magas kerekű kordéi mellett, megugrott a gyaloghintókat cipelő hordárok oldalánál, de egy pillanatra sem lassított. A vidék csendje után a vasalt kerekek csattogása az egyenetlen utcakövön, az utcai árusok, a boltosok folyamatos rikoltozása a levegőben mind-mind elviselhetetlennek tűnt. A sarkon álló zenészek muzsikája érdes volt, fülbántó. A pörkölt mogyoró, a frissen készült húsos táska, a több tucat fogadó, több száz otthon konyhájából áradó sültek szaga az út tiszta levegőjéhez képest kellemetlen bűzbe olvadt. A több száz, zsúfolásig telt istálló kipárolgása csak megkoronázta a szagáradatot.

Már félúton volt az Aesdaishar Palotához kanyargózó hegyi úton, mikor Bukama és Ryne beérték a málháslóval, és két oldalról közrefogták. Ha Edeyn Chachinban van, ott kell lennie. Bukama és Ryne elég bölcs volt ahhoz, hogy ne szóljon egy szót sem. Kettejük közül legalább Bukama tudta, hogy Lanra mi vár. Könnyebb dolga lett volna, ha a Fertőbe készül! Vagy legalábbis ha élve akar visszatérni a Fertőből. Bemenni bármelyik bolond be tudott menni oda is. Vajon bolond, hogy idejön?

Minél magasabbra hágtak, annál lassabban haladtak. Idefenn már jóval kevesebben járkáltak az utcán, és a palatetős házak helyét paloták vették át, tehetős kereskedők otthonai, bankházak. A pompás építmények falait is színesen fénylő csempével rakták ki, és az utcai zenészek helyett már családi egyenruhában feszítő szolgák siettek mindenütt. A kereskedők szekérkaravánjait és a könnyű hordszékeket fényes lakkfestékkel ékesített hintók váltották fel, ajtajukon messze virított Házuk címere. A négy vagy hatlovas hintók meglehetősen sok helyet foglaltak, és a tetejébe a legtöbbjüket még jó fél tucat lovas is kísérte, a hintó hátulján kapaszkodó két gyalogos fegyverest nem is említve; mind állig fel voltak fegyverezve, a páncéljuk fényesen csillogott, és láthatóan nem haboztak volna belekötni bárkibe, aki elég botor volt ahhoz, hogy túlságosan is közel merészkedjen gazdájuk fogatához. Különösen, ha három ilyen szakadtasan öltözött fickóról volt szó. Ryne sárga kabátja már korántsem nézett ki olyan előkelően, mint Canluumban. Lan alaposan összevérezte a második legjobb kabátját, és kénytelen volt elővenni a harmadik legjobbat – ez azonban már olyan megviselt állapotban leledzett, hogy hozzá képest még Bukama fakó és viharvert ruházata is elegánsnak tűnt. A vérfoltokról Lannak más is az eszébe jutott. Mégiscsak tartozott volna valamivel Alysnek a Gyógyításért, és azért is, hogy ilyen szörnyű kínoknak tette ki, bár tulajdonképp Lan úgy vélte, csak ez előbbit lenne tisztességes visszafizetnie. Nem. Nem lett volna szabad még mindig ezen a különös kis némberen mérgelődnie, de hát Alys mintha beette volna magát a gondolataiba. Most Edeynre kellett összpontosítania. Edeynre, és élete legelkeseredettebb háborúságára.

Az Aesdaishar Palota teljesen kitöltötte a lelapított hegytetőt, hatalmas, fénylő kupola, erkély, sétányhálózat volt, egész kis városnak tűnt önmagában is, és minden tenyérnyi felületen fényesen ragyogtak a vörös és zöld csempék. A hatalmas bronzkapukon fényesen csillogott a rálakkozott Vörös Ló, és a tágra nyitott kapuszárnyak hívogatóan integettek a Vendégek Udvarára vezető, vörös csempés boltív alatt, de amint Lan és két kísérője ráfordultak az útra, két tucat állig felfegyverzett őr lépett elő az árnyékból, hogy elállja az útjukat. A mellvértek felett redőződő, zöld tabardon fényes fonallal kivarrva ott ágaskodott a Vörös Ló, és alabárdjuk vaskos nyelén zöld és vörös zászlócskák lebegtek. Vörös sisakjuk, vörös nadrágjuk, szépen kifényesített zöld csizmájuk vidám fickóknak mutatta őket, de Lan tudta, hogy ide csak több csatát megért veteránokat tesznek, és az acél sisakrostélyok mögül valóban sokat látott, kemény tekintetek szegeződtek rájuk.

Lan lepattant a nyeregből, meghajolt – no persze nem túl mélyen –, megérintette a homlokát, a szívét és a kardmarkolatát.

– Lan Mandragoran vagyok. – Csak ennyit mondott.

Az őrök merevsége mintha engedett volna egy kissé a neve hallatán, de még így sem engedték át azon nyomban. Elvégre messziről jött ember azt mondott, amit akart! Az egyikük elszaladt, és pár perc múlva egy ősz hajú tiszttel tért vissza. A férfi vörös tollbokrétás sisakja a csípőjéről lógott. Jurad Shiman tapasztalt katona volt, egy ideig Lannal kalandozott délen az aielek ellen, és hosszúkás arcán őszinte mosoly ömlött szét, mikor meglátta az érkezőket.

– A Fény hozta, al'Lan Mandragoran! – mondta, és jóval mélyebben hajolt meg, mint bármikor, mikor Lan az Aesdaishar Palotában járt. – Tai'shar Malkier!

Ó, igen: ha Edeyn nem volt épp Chachinban, akkor is járt már erre!

Lan Jurad nyomába szegődött, átvezette pej lovát a vörös boltív alatt, és beért a Vendégek Udvarába. A simára koptatott macskakő otthonosan simult a talpa alá, de nem bírta leküzdeni azt az érzést, hogy igazából karddal a kezében, talpig páncélban kellene ide bevonulnia. A kőcsipkékből font erkélyrácsok most az íjászok lőréseire emlékeztették, bármilyen nevetséges volt is a gondolat. Egy ilyen nyitott erkélyen, ilyen finom csipkefaragványok mögött nem találnának megfelelő takarást az íjászok sem – az építmény inkább arra szolgált, hogy a nagyobb ünnepségeken innen nézhesse végig az udvar népe az érkezőket. A palotának nem volt jelentős védműve: még soha nem törte át az ellenség a várost szegélyező, második gyűrűfalat, és ha a trallokok valaha is ilyen mélyen hatolnának a városba, már minden veszve volna. De Edeyn akkor is odabenn várhatja, és Lan nem tudta legyűrni az érzést, hogy voltaképp csatamezőre lép.

Vörös és zöld egyenruhába bújtatott lovászok sereglettek elő, hogy átvegyék a lovaikat – mindegyikük mellén ott fénylett a selyemfonállal hímzett Vörös Ló –, és újabb meg újabb szolgálók érkeztek, hogy lemálházzák a lovakat, és elkísérjék az újonnan érkezetteket a rangjuknak megfelelő szállásra. Aggasztó módon maga a palota shatayanja vezette őket. Királynői megjelenésű, egyenes tartású, libériás asszonyság volt, enyhén őszülő haját a tarkóján kanyarította szigorú kontyba. A derekán csilingelő ezüstözött kulcsocskák csilingelése mutatta, hogy Romera asszony minden palotabéli szolgáló felett áll, de a shatayan maga mindig is több volt egyszerű szolgálóasszonynál. Általában csak a koronás fők várhatták el, hogy maga a ház shatayanja üdvözölje őket a kapuban. Lan az elvárások tengerén úszott. És a legtöbben belefulladtak az efféle tengerekbe.

Elkísérte Ryne-t és Bukamát is, hogy megnézze, hol kaptak szállást, és kifejezte őszinte örömét Romera asszonynak, hogy ilyen szép szobákat kaptak – no, nem mintha akárcsak egy pillanatra is feltételezte volna, hogy nem a legmegfelelőbb szállást nyújtják nekik, hanem mert először az emberei jólétét kellett ellenőriznie, és csak utána törődhetett saját magával. Ryne mogorván nézett maga elé, bár nyilván nem várhatott többet ennél a szerény kis szobánál a palota egyik szárnyában meghúzódó kőbarakkokban. Bukama is itt kapott szállást. Ryne ismerte már annyira a nagyvilágot, hogy tudja, mire számíthat idefenn. Elvégre saját szobát kapott, nem kellett megosztoznia senkivel, és ráadásul egy zászlósnak megfelelő szállása volt, saját kis beépített tűzhellyel az ágya alatt. Az egyszerű katonák tízesével aludtak a szobákban, és Lan emlékei szerint a fele telet átveszekedték, hogy ki fekhessen a kandallóhoz legközelebb eső ágyakra. Bukama meglehetősen boldogan – mármint saját magához képest boldogan; ez nagyjából annyit jelentett, hogy kis híján kisimultak az arcán a keserű ráncok – ült le az egyik asztal mellé, hogy elszívjon egy jó pipát pár régi harcostárssal, és Ryne is kellően hamar magára talált. Legalábbis mire Lant elvezették tőlük, Ryne már afelől kérdezősködött, hogy vannak-e csinos lánykák a szolgálólányok közül, és hogy hol tisztíttathatja és vasaltathatja ki a ruhát. Ryne kis híján annyit törődött a saját külsejével, mint a lányokéval. Talán csak azért nézett maga elé olyan mogorván, mert nem örült annak, hogy ilyen koszosan és gyűrötten kellett mutatkoznia a shatayan és az őt kísérő szolgálólányok előtt.

Lan legnagyobb megkönnyebbülésére nem királyi lakosztályt kapott, bár a shatayan maga kísérte el a szállására. Három szobát bocsátottak a rendelkezésére, mind igen tágas volt, és a kék falakat selyem faliképek borították, a magasba nyúló mennyezet szegélye pedig a környező hegyek csipkés ormait formálta meg. A bútorzatot könnyű faragás és épp csak leheletnyi aranyfüst díszítette. A hálószoba kicsinyke erkélye a palota egyik kertjére nézett, és az ágy széles, pehelytollal töltött matracán négy-öt ember is kényelmesen elalhatott volna. Tökéletesen illett Lan jelenlegi helyzetéhez, és az illendőnél talán kicsit több is átütött szavain őszinte hálájából, mikor megköszönte a szállást Romera asszonynak, mert a nő elmosolyodott, és halványzöld szeme vidáman csillogott.

– Senki sem tudja, mit rejt a jövő, nagyuram – mondta –, de mind tudjuk, hogy ki ön! – és kurtán pukedlizett, mielőtt kiment volna. Pukedlizett. Figyelemre méltó! Bármit mondott is a shatayan, ezzel elárulta, mit vél a várható jövőről.

A háromszobás lakosztály mellé Lan két szögletes arcú szolgálónőt is kapott. Ania és Esne azonnal nekiláttak bepakolni szerény holmiját a ruhásszekrénybe. A melléjük rendelt, nyurga fiatal kölyök, bizonyos Bulen, megrendült döbbenettel nézte Lan sisakját, mell- és hátvértjét, és olyan óvatosan aggatta fel az ajtó mellett álló, feketére lakkozott állványra, mintha nem látott volna még hasonló holmit – márpedig ez errefelé szerfelett valószínűtlennek tűnt.

– Őfelsége a palotában tartózkodik? – kérdezte Lan udvariasan.

– Nem, nagyuram – válaszolta Ania. Komoran végigmérte Lan vérfoltos kabátját, és nagyot sóhajtott, majd letette. Őszes haja alapján úgy tűnt, hogy Esne anyja lehet. Nem azért sóhajtott fel, mert a vér látványa felkavarta. Épp elég vért láthatott már életében, legfeljebb csak azért meredt rá olyan komoran, mert tudta, milyen nehéz kitisztítani a beszáradt vért. Ha Lannak kis szerencséje van, nem csak kitisztítják, de meg is varrják a kabátot. Már amennyire lehet. – Ethenielle királynő az országot járja.

– És Brys herceg? – Lan tudta, mi lesz a válasz; csak háború idején eshetett meg, hogy sem Ethenielle, sem Brys hitvesherceg nem tartózkodik a fővárosban, de bizonyos szokásokat a kérdezősködésben is be kellett tartania.

Bulen eltátotta a száját, hogy valaki ilyen ostobaságot kérdez – még hogy a hitvesherceg ne lenne a városban! –, de egy küldönctől senki sem várta el, hogy tökéletesen tisztában legyen az udvari etikettel. Aniát azonban nem rendelték volna Lan mellé, ha nincsen tisztában a legapróbb udvariassági formulákkal is.

– Ó, igen, nagyuram! – mondta. Felemelte a fekete foltos inget, megrázta a fejét, és maga mellé dobta a használhatatlan ruhadarabot. Nem a kabát mellé tette. Alighanem az ingről teljesen lemondott. Igaz, Lan minden ruhadarabja láttán csak a fejét csóválta. Még azokkal sem tűnt elégedettnek, amiket bepakolt a szekrénybe. No igen, a legtöbbjüket igencsak megviselte az elmúlt évek vihara.

– Esetleg érkeztek előkelő vendégek? – Lant legalább annyira kínozta ez a kérdés, mint a bolhák és a muslincák csípései.

Ania és Esne összenéztek.

– Csak egyetlen valóban figyelemre méltó vendég érkezett – válaszolta Ania. Összehajtogatta az egyik inget, és gondosan elrendezte a szekrényben; alaposan megváratta Lant. – Edeyn Arrel úrnő!

A két nő egymásra mosolygott. Most még jobban hasonlítottak. Természetesen már a kezdet kezdetén tudták, hogy mit akar kideríteni, de ettől még nem volt rá semmi okuk, hogy úgy vigyorogjanak rá, mint két holdkóros!

Mialatt Bulen jó alaposan kipucolta a csizmáit – igazán rájuk fért már egy alapos suvikszolás, Lan tetőtől talpig lecsutakolta magát a mosdóállványnál. Nem akarta kivárni, hogy behozzák a fürdőkádat. Ania elszalasztotta Esnét valami gyógybalzsamért, bekenték a sebeit, a csípéseket, és Lan hagyta, hogy felöltöztessék. Nem látta értelmét, hogy megsértse őket, csak azért, mert szolgák. Volt még egy fehér selyeminge, amelyet nem hordott agyon, egy szűk, fekete selyemnadrágja, amely szinte újnak tűnt, és egy egész jó állapotban lévő, fekete selyemkabátja. A kabát ujját arannyal hímzett, tövises vérrózsák fonták végig. Vérrózsa – a gyász, az emlékezet jele. Igazán illett erre az alkalomra. A csizmái úgy ragyogtak, mintha újonnan vette volna őket – őszintén szólva nem nézte ki Bulenből, hogy képes így kipucolni őket. Amennyire csak tudott, felkészült a közelgő csatára. Karddal a kezében nem tartott semmitől, de Edeyn nem az acélfegyvereket kedvelte. És Lannak nem volt valami nagy tapasztalata az afféle háborúságban, amilyen most várt rá.

Aniának és Esnének egy-egy ezüstmárkát nyomott a kezébe, Bulennek egy ezüstgarast – Romera asszony magánkívül lett volna dühében, ha pénzt ad neki, de a vendégek szolgálatára rendelt személyzetnek illett csúsztatni valamit a látogatás első és utolsó napján –, aztán még leszalasztotta a kölyköt az istállóba, hogy ismételje meg a lovászoknak, hogyan is bánjanak Macskatáncossal, a nőket pedig megkérte, hogy őrködjenek a lakosztálya előtt. Ő maga pedig leült az egyik karosszékbe, és várt. Edeynnel nagy nyilvánosság előtt kell találkoznia, annyi ember szeme láttára, amennyit csak maga köré tud gyűjteni. Ha egy férfi kettesben maradt a carneirájával, minden előnyt a nő kapott meg.

Azon kapta magát, hogy ismét Alys jár a fejében, azon mereng, hol lehet, mit akarhatott tőle és a többiektől – nehezére esett kizárni a gondolatai közül. Hiába szabadult meg ettől a némbertől, még most is bajt kever? Az egyik faragott oldalasztalkán tea gőzölgött egy magas nyakú ezüstkancsóból. Nyilván erdei bogyókkal és mentával ízesítették a helyi szokásoknak megfelelően. Egy másik kancsóból forralt bor édeskés illata szállt felé. Lan nem töltött egyikből sem. Nem volt szomjas, és józannak kellett lennie, mikor szembenéz Edeynnel. Ült, várt, magára öltötte a ko'dit, és hagyta, hadd ölelje át az érzelemmentes üresség. Egy csatát sem lehetett érzelmekkel megnyerni.

Döbbenetesen rövid idő telt el, Ania máris belépett, és gondosan becsukta maga mögött az ajtót.

– Nagyuram, Edeyn úrnő kéreti, hogy látogassa meg a lakosztályában! – a hangja tökéletesen semleges volt, és az arca olyan nyugodt, hogy még egy aes sedai is megirigyelhette volna.

– Mondd meg a küldöncnek, hogy még nem pihentem ki az út fáradalmait! – válaszolta Lan.

Ania meglehetősen csalódottan vette tudomásul a választ, és pukedlizett, mielőtt kiment.

Az udvariasság megkövetelte volna, hogy addig pihenhessen az út fáradalmaira hivatkozva, ameddig csak akar, de még fél óra sem telhetett el a kandallópárkányon álló, aranyozott óra tanúsága szerint, mikor Ania újra belépett, kezében egy félbehajtott levéllel. A lapot kék viaszpecsét zárta le: a címeren ugrásra készülő nőstényoroszlán látszott. Edeyn személyes címere; tökéletesen illett rá. Lan vonakodva törte fel. A levél igencsak rövidke volt.

Gyere ide hozzám, édesem! Most azonnal gyere!

Még csak aláírás sem volt rajta, de Lannak akkor sem kellett volna aláírás, hogy tudja, ki küldte az üzenetet, ha a nő nem pecsételte volna le a levelet. Jobban ismerte Edeyn cirkalmas keze vonását, mint a saját, egyszerű kézírását. A levél olyan volt, mint Edeyn maga. Parancsoló. Edeyn királynőnek született, és ezt ő is tudta magáról.

Lan a kandallóban lobogó lángokba dobta a papírlapot. Ania most már leplezetlenül csalódottan meredt rá. A Fényre, ezt a nőt azért adták mellé, hogy őt szolgálja, de Edeyn máris újabb szövetségesre tett szert a személyében! És ezt nyilván Edeyn is azonnal felmérte. Edeyn általában felismerte, kire és mire építhet.

Edeyn többet nem hívatta, de amint az óra hármat ütött, Romera asszony jelent meg.

– Nagyuram – kezdte szertartásosan –, kellően kipihente magát, hogy a hitvesherceg fogadhassa? – Végre!

Nagy megtiszteltetés volt, hogy maga a shatayan vezette át Lant a palotán, de a dolognak volt ám gyakorlatias oldala is: a legtöbb vendég eltévedt volna gyakorlott vezető nélkül az Aesdaishar Palota szövevényes folyosórendszerén. Lan ugyan már többször is vendégeskedett Chachinban, de még mindig nem talált volna el a palota egyik végéből a másikba egymagában. A kardját az ajtó melletti, lakkozott fegyverállványon hagyta. Idebenn nem lehet rá szüksége, és Bryst is megsértené, ha magával vinné – úgy tűnhetne, mintha nem érezné magát biztonságban a hitvesherceg védelmében. Nem is érezte – de amitől tartott, attól az acél úgysem védte volna meg.

Lan azt hitte, először kettesben találkozhat Brys herceggel, de Romera asszony egy jókora, ünnepélyes terembe vezette. A nyúlánk, fehér oszlopok támogatta, magas kupolára az égboltot festették, a csarnok zsúfolásig megtelt emberekkel, de a halk beszélgetés zúgó moraja azonnal elhallgatott, amint Lan a terembe lépett. Egyenruhás, halk léptű szolgák vágtak át a tömegen, forralt bort kínálgattak a selyemruhás kandori nemes uraknak és nemes hölgyeknek, a tehetősebb céhek jelvényét magukon viselő, gyapjúruhás kereskedőknek és mesterembereknek. De nem csak kandori ruhát lehetett ám látni. Lan jó pár férfin látta a malkieriek hosszú kabátját, a homlokukon a hadorit – olyanokon is, akikről maga is tudta, hogy már tíz éve leszoktak hazájuk öltözetéről. A nők homlokán ott csillogott a gondosan felfestett ki'sain, bár a hajuk még mindig csak vállig ért, vagy addig sem. A férfiak meghajoltak, mikor Lan belépett a terembe, a nők mélyen pukedliztek – igen, ezek a férfiak, ezek a nők hirtelen úgy döntöttek, hogy mégsem feledik el Malkiert! Úgy lesték, mint sólyom a fűben motozó egeret. Vagy mint sólyom, ha jelre vár, hogy szárnyra kapjon. Talán mégsem lett volna szabad idejönnie. De most már késő bánat! Most már csak egy út van: előre, bárhova vezet is!

Brys herceg zömök, széles vállú, középkorú férfi volt, láthatóan jobban illett volna hozzá a páncél és a kard, mint az udvari zöld selyemruha, bár az igazság szerint mind a két fajta öltözethez egyformán hozzá volt szokva. Brys volt Ethenielle kardhordozója is, a kandori seregek főparancsnoka, és nem a férj jogán kapta meg ezt a rangot sem. Bryst mindenki kiváló hadvezérnek ismerte. A férfi átölelte Lan vállát, és nem hagyta, hogy a másik meghajoljon előtte.

– Semmi ilyesmit nem tűrök el attól az embertől, aki kétszer is megmentette az életemet a Fertőben, Lan! – nevette.

– És te kétszer megmentetted az életemet cserébe! – válaszolta Lan. – Ugyanannyival tartozom én is neked!

– No igen, no igen! De úgy tűnik, hogy már a puszta érkezésed is szerencsével ruházta fel az én Dirykemet! Ma reggel kiesett az erkélyről, jó ötvenlábnyit zuhant, de hiába esett kőre, nem tört el egyetlen csontja sem! – intett a második fiának. Jó vágású, nyolcéves forma gyerek lépett elő, a kabátja épp olyan volt, mint az apjáé. Az arcán egyik oldalt jókora zúzódás éktelenkedett, és mereven mozgott, mintha csúnyán megütötte volna magát, de könnyed meghajlása szertartásosságát csak széles, lelkes vigyora tompította. – Voltaképp most is tanulnia kellene – vallotta be Brys –, de olyan lelkes volt, hogy végre találkozhat veled, hogy izgatottságában egyetlen betű sem jutott volna az eszébe, és megvágta volna magát a karddal! – A kölyök összevonta a szemöldökét, és lázasan tiltakozott, hogy ugyan, sosem vágná meg magát.

Lan hasonló szertartásossággal viszonozta a fiú meghajlását, de a fiúról egy pillanaton belül lefoszlott a merev, udvari etikett utolsó foszlánya is.

– Azt mondják, hogy harcolt az aielekkel délen, és Shienarban is, uram! – hadarta egy szuszra. – Igaz? És tényleg tíz láb magasak? És tényleg elkendőzik az arcukat, mielőtt ölnének? És tényleg megeszik a halottaikat? És a Fehér Torony tényleg nagyobb, mint egy hegy?

– Legalább annyi ideig hagyd szóhoz jutni, Diryk, hogy válaszoljon! – szólt rá Brys, de tettetett haragjára rácáfolt vidám mosolya. A fiú zavartan elvörösödött, de még így is sikerült kedvesen rámosolyognia az apjára. Brys válaszul könnyedén megsimogatta a kölyök haját.

– Ne feledd, Brys, te is voltál nyolcéves! – mondta Lan. – Hadd legyen izgatott a legényke! – Ő a maga részéről nyolcévesen épp azt tanulta, hogyan erőltesse magára a ko'dit, és hogy mivel kell szembenéznie majd a Fertőben. Akkor kezdték el megtanítani, hogyan ölhet puszta kézzel vagy puszta lábbal is. Hadd legyen Diryknek vidámabb gyermekkora, hadd nevessen, mielőtt megtanulna együtt élni a halállal!

Diryk egészen felbátorodott ezen, és újabb kérdésözönt zúdított Lanra, bár ezúttal kivárta, hogy meg is válaszolja mindet. A kölyök napestig faggatta volna az aielekről, és a déli vidékek csodálatos, hatalmas városairól – Tar Valonról, Far Maddingről –, bár aligha hitte volna el, hogy Chachin is van akkora, mint bármelyik déli nagyváros. Az apja azonban hamar véget vetett a kérdezősködésnek.

– Mandragoran nagyúr később majd minden kérdésedet megválaszolja – mosolygott rá a fiára –, de most mással is találkoznia kell! Egy-kettő, siess, Tuval asszony vár már a könyveiddel!

Lan úgy érezte, hogy az egész terem visszafojtott lélegzettel vár, miközben Brys átkíséri a vörös-fehér padlócsempéken.

Edeyn tökéletesen olyan volt, mint ahogyan az emlékezetében élt. Ó, persze eltelt közben tíz év, és a nő halántékán ősz szálak vegyültek a hollófeketébe, a szeme sarkában pedig finom hálót vetettek a ráncok, de hatalmas, sötét tekintete most is azonnal megbénította. A homlokán még mindig az özvegyek fehér kia'sinja villant, és haja ébenfekete hullámokban omlott a derekáig. Domani szabású vörös selyemruhát hordott, szorosan a testére tapadt, és enyhén át is látszott. Csodaszép volt, de itt még ő sem tehetett semmit. Lan nyugodtan hajolt meg előtte.

A nő egy pillanatra csak ránézett, a tekintete hűvösen, számítóan csillant.

– Meglehetősen... egyszerűbb lett volna, ha egyenest hozzám jössz – mormolta, és láthatóan nem érdekelte, hogy Brys hallja-e, amit mond, vagy sem. Aztán a lehető legdöbbenetesebb dolgot tette: kecsesen letérdelt, és két fehér keze közé fogta Lan napcserzett kezét. – A Fény színe előtt – jelentette ki éles, erős hangon –, én, Edeyn ti Gemallen Arrel, hűséget esküszöm al'Lan Mandragorannak, a Hét Torony Urának, a Tavak Urának, Malkier igaz Vérének! Oszlassa el az árnyékot! – mintha még Brys is megdöbbent volna. A csend kitartott, Edeyn megcsókolta Lan ujjait, aztán hatalmas, mennydörgő éljenzés vette kezdetét.

– Az Arany Daru! – hallatszott, sőt, még olyasmik is, hogy: – Kandor Malkierrel tart!

Lan a hangok hatására magához tért döbbenetéből, kirántotta a kezét Edeyn markából, és talpra segítette a nőt.

– Úrnőm! – mondta halk, de feszült hangon. – Malkiernek nincs királya! A Nagyurak nem vetettek pálcát!

Edeyn Lan ajkára tette a kezét. Melegen lüktettek az ujjai.

– Az öt életben lévő Nagyúr közül három itt van, Lan, ebben a teremben! Megkérdezzük, hogyan döntenek? Minden úgy lesz, ahogy lennie kellene! – Aztán visszaolvadt a Lan köré tülekedő tömegbe. Mindenki gratulálni akart neki, vagy ott helyben hűséget esküdni.

Brys mentette meg. Kivitte egy hosszú, kőkerítéses sétányra – mindenki tudta, hogy Brys csak akkor megy ki ide, ha magányra van szüksége, és senki sem merte követni őket –, alattuk kétszáz láb mélyen csillogtak a város tetői, a folyosóra csak egy ajtó nyílt, és egyetlen ablakról sem lehetett ide látni. Félreeső hely volt, a Palota zsivaja nem szűrődött ki ide.

– Ha tudtam volna, hogy mire készül – mondta az idősebb férfi, ahogy fel-alá járkáltak –, nem fogadtam volna be a házamba! Ha akarod, tudatom vele, hogy többé nem látom szívesen! Nem kell ilyen csúnyán nézned! Ismerem annyira a malkieri szokásokat, hogy ne sértsem meg! Most aztán alaposan beleszorított téged ebbe a helyzetbe; és tudom, hogy te magadtól sosem választottad volna ezt a szerepet! – Brys kevesebbet tudott, mint gondolta. Bármilyen óvatosan fogalmazza meg, nem tudja halálos sértés nélkül kiutasítani Edeynt!

– Idővel még a hegyek is elkopnak – idézte Lan a régi mondást. Most már egyáltalán nem volt benne biztos, hogy el tudja kerülni, hogy egy hadsereg élén vágjon neki a Fertőnek. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy el akarja kerülni. Ez a rengeteg férfi, ez a rengeteg nő, és mind emlékszik Malkierre! Malkier megérdemelte, hogy ne feledjék el! De ezen az áron is?

– És mit teszel? – Egyszerű kérdés, egyszerűen nekiszegezve; de milyen nehéz volt megválaszolnia!

– Nem tudom – felelte Lan. Edeyn még csak egy kis rajtaütést nyert meg, de a férfit főbe kólintotta, hogy milyen könnyedén győzte le. Igencsak figyelemreméltó ellenfél volt ez a nő, aki a lelke egy részét ott viselte a hajába fonva.

A továbbiakban csendesen beszélgettek: vadászatról volt szó, rablókról, és arról, hogy vajon idén csitul-e a Fertőből kicsapó trallokok rohama, mert az elmúlt évben igencsak megerősödött a támadásuk. Brys őszintén sajnálta, hogy haza kellett hívnia az aielek ellen küldött sereget, de nem volt más választása. Megvitatták, hogy miféle pletykákat hallottak erről a fókuszálni képes fickóról – mindenki valahol máshol látta felbukkanni, és Brys szerint az egész csak rémmese volt – Lan egyetértett vele –, és beszéltek arról is, hogy mostanában mintha mindenhol aes sedai-okba botlana az ember, és senki sem tudja, mi járatban lehetnek. Ethenielle azt írta, hogy az egyik faluban, ahol járt, két nővér épp akkor kapott el egy nőt, aki aes sedai-nak adta ki magát. A nő ugyan tudott fókuszálni, de ez nem segített rajta. A két aes sedai kikorbácsolta a faluból, míg már nyöszörögni sem tudott, és rákényszerítette, hogy minden egyes környékbeli férfinak és nőnek vallja meg a bűnét. Aztán az egyik nővér magával vitte a nőt Tar Valonba, hogy ott nyerje el a végső büntetését, bármi lesz is az. Lan azon kapta magát, hogy titokban reménykedik, Alys tényleg nem csak hazudta, hogy aes sedai, bár igazán nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért is érdekelné a nő sorsa.

Remélte, hogy Edeynt a nap hátralévő részében is el tudja majd kerülni valahogy, de mikor az egyik szolga visszakísérte a szobájába, a nő már ott várta. Érzékien elnyújtózott a fogadószoba egyik aranyozott karosszékében. Ania és Esne nem volt sehol. Láthatóan valóban inkább Edeynt szolgálták, mint Lant.

– Tartok tőle, drágaságom, hogy már nem vagy olyan szép – mondta a nő, mikor Lan belépett –, és azt hiszem, idővel kifejezetten csúf leszel! De én mindig is jobban szerettem a szemedet, mint az arcvonásaidat! – kifejezetten buja színezetet öltött a mosolya. – És persze a kezedet!

Lan elengedte a kilincset.

– Úrnőm, nem egész két órája esküdött meg, hogy...

A nő félbeszakította.

– És engedelmeskedem is a királyomnak! De a közmondás szerint a carneirájával kettesben még a király sem király! – felnevetett, és a hangja érzékien remegett. Élvezte, hogy micsoda hatalma van a férfi felett. – Elhoztam a daoridat. Hozd csak ide!

Lan tekintete akaratlanul is követte Edeyn pillantását, és észrevette az ajtó melletti asztalkán heverő, lakkozott, lapos dobozkát. Könnyebben felemelt volna egy malomkövet, mint ezt a könnyed kis dobozt. Hosszú hajfonat hevert a ládikában feltekerve. Lan minden egyes pillanatra emlékezett – az első együtt töltött éjszakájuk hajnala volt ez, Edeyn kézen fogva vezette át a Fal Moran-i királyi palota női szárnyába, és a szolgálólányok nézték, ahogy maga vágta le vállig Lan hosszú haját. A nők mind igen jól szórakoztak, tréfálkozva nézték, ahogy a kölyök Edeyn lábánál ül, és elálmodozva fonja meg neki a daorit. Edeyn is megtartotta a szokásokat, de a maga módján. A haja még most is lágynak és hajlékonynak tűnt; a nő nyilván minden áldott nap krémekkel kenegette.

Lan lassan átvágott a termen, letérdelt a nő előtt, és felkínálta neki a két keze közt feszülő hajfonatot.

– Annak jeléül, hogy mi mindennel tartozom neked, Edeyn, most és mindörökké! – A nő nyilván meg fogja érteni, hogy a hangja most már nem olyan lelkes, mint azon az első reggelen.

Edeyn nem vette el a fonatot. Alaposan végigmérte: a vadászó nőstényoroszlán méregetheti így az útjába kerülő őzgidát.

– Tudtam, hogy nem telt még el annyi idő, hogy elfeledd, mivel tartozol nekem – mondta végül. – Gyere!

Felkelt, megragadta a férfi csuklóját, és a hálószoba erkélyéhez vezette. Odalenn, tíz láb mélyen kis kertecske nyílt. Két szolga öntözte épp a gondosan ápolt növényeket, és egy fiatal nő sétált a palával kirakott ösvényen. Kék ruhája éppolyan fényesen ragyogott, mint a fák tövén növő, kora tavaszi virágok.

– A lányom, Iselle! – Edeyn hangját egy pillanatra büszkeség és szeretet fűtötte át. – Emlékszel még rá? Most már tizenhét éves! Még nem választotta ki a carneiráját – a fiatal férfiakat a carneirájuk választotta ki; a fiatal lányok pedig maguk választották az első szeretőjüket. – De azt hiszem, ennek ellenére ideje volna megházasodnia!

Lan halványan emlékezett még a kislányra – mindig ugráltatta a szolgálókat, ő volt az anyja szeme fénye –, persze akkoriban úgy el volt foglalva Edeynnel, hogy Iselle-re egyáltalán nem jutott ideje. A Fényre, a nő még most is teljesen kitöltötte a gondolatait, a parfümje szinte beleitta magát a bőrébe is! Az illata...

– Biztos vagyok benne, hogy éppolyan csodaszép, mint az anyja – mondta udvariasan. Megcsavarta a kezében a daori lágy fonatát. Edeynnek túlságosan is nagy hatalma volt, amíg nála volt a hajcsomó, de előbb vagy utóbb a nőnek el kellett tőle vennie. – Edeyn, beszélnünk kell!

A nő mintha meg sem hallotta volna.

– És neked is ideje lenne már megházasodnod, édeském! Minthogy egyetlen élő nőrokonod sincsen, nekem kell elrendeznem az ügyet! – melegen rámosolygott az odalenn sétálgató lányra, és szeretetteljes, anyai mosoly csillant a szemében is.

Lan döbbenten kapkodott levegő után, mikor megértette a célzást. Először el sem akarta hinni.

– Iselle? – kérdezte rekedten. – A tulajdon lányod? – Lehet, hogy a nő a maga módján értelmezte a hagyományokat, de ez botrányos lett volna! – Nem hagyom, hogy ilyen szégyenteljes dolgokba kényszeríts bele, Edeyn! Sem te, sem pedig ez itt! – dühösen megrázta a daorit, de a nő csak rámosolygott.

– Hát persze, hogy nem kényszerítelek, édes szívem! Férfi vagy már, nem kisgyerek! De te is megtartod a szokásokat – nevetett, és végigfuttatta az ujját a Lan kezében remegő hajfonaton. – Talán valóban beszélnünk kellene!

De mégis inkább az ágyhoz vezette. Ott legalább Lan is visszanyerhet pár lépésnyi előnyt, akár átveszi tőle a nő a daorit, akár nem! Végtére is férfi volt, nem őzgida – akár nőstényoroszlán volt ez a némber, akár nem! Ám nem lepődött meg rajta, mikor a nő megkérte, hogy tegye le, és segítsen neki vetkőzni. Edeyn sosem adta volna fel az összes előnyét. Addig biztos nem, amíg a menyasszonya kezébe nem nyomhatja a daoriját az esküvője napján. És Lan nem tudta, hogyan kerülhetné el, hogy a menyasszony Iselle legyen.

Huszonharmadik fejezet

Az Esthajnalcsillag

Moiraine megengedett magának egy kurta kis mosolyt, és elégedetten nézte, hogy Lan után vágtatnak a barátai. Ha ilyen sietve faképnél hagyta, mégiscsak sikerült egy kicsit meggyötörnie! Az alaposabb lecke még várhat egy keveset. Szóval el kellene kerülnie Chachin durvább negyedeit? Neki? Igazán megtanulhatta volna, mire képes, mikor látta, hogyan bánt el azokkal a rablókkal is!

Kivetette a férfit a gondolatai közül, és elindult, hogy megkeresse az ellenjavallt durvább negyedeket. Mikor beavatott korukban nagy ritkán kiengedték őket Tar Valon városába, Siuan mindig az efféle negyedek kocsmáit kereste meg. Olcsón lehetett enni is, inni is, és valószínűtlennek tűnt, hogy betérne akárcsak egy aes sedai is, hogy jól leszidja őket, amiért beavatott létükre bort isznak, és épp ilyen helyen. És persze Siuan sokkal kényelmesebben érezte magát az efféle lebujokban, mint azokban az előkelő fogadókban, ahová Moiraine ment volna szíve szerint. No meg persze Siuan igencsak szűkmarkú volt, és Moiraine biztosra vette, hogy a város legolcsóbb fogadójában bérel magának szobát.

Moiraine addig lovagolt előre az első falgyűrű mögött kavargó tömegben, míg csak el nem tűntek a hordszékek, az utcai zenészek, és a nagy ritkán feltűnő, taligás jóemberek nem szállítottak semmi értékeset. Az arcokon sem csillant remény. A keskeny sikátorokat szegélyező kőépületek rozogák voltak, a tetejükön csillogó, színes cserép vidámsága rácáfolt az ajtókról hámló, lepattogzott festék állapotára, a festetlen ablakkeretekre, a koszos, törött ablaktáblákra. Rongyos gyerekek játszadoztak, de még a legnagyobb nyomorban is vidáman hancúroztak. A boltosok maguk álltak őrt az üzletek elé kitett asztalkákon sorakozó áru fölött, kezükben jókora, szögekkel kivert bunkósbottal, és úgy méregették a járókelőket, mintha inkább látnának bennük tolvajt, mint vevőt. Az utcán kavargó, szakadt ruhájú, lesunyt fejű, vagy éppenséggel kakaskodó léptű embereket elnézve igazuk is lehetett. Egy szegény nő könnyen kísértésbe eshetett, hogy lopjon, ha nem maradt semmije. Moiraine prémszegélyes köpenye, selyem lovaglóruhája, kiváló hátasa csak úgy vonzotta a számító pillantásokat. Az egész utcában nem volt még egy ló.

Az első fogadónál leszállt. A poros építmény a Borzolt Tollú Lúd névre hallgatott. Egy beesett horpaszú, sárga kutya futott oda elé, felmorgott rá, a nyakán égnek állt a szőr. Moiraine rácsapott a Levegő egy fonatával, és a kutya szűkölve inalt el. Moiraine-t jobban aggasztotta az a magas nő abban az agyonfoltozott, kifakult vörös ruhában. Folt hátán folt gúnyája a piros több árnyalatában pompázott, és a nő úgy tett, mintha csak a cipőjéből próbálna kirázni egy kavicsot, de valójában Nyilat méregette nagy mohón. A fogadó előtt nem volt sem oszlop, sem vaskarika, hogy kiköthesse hozzá a lovat. Moiraine leengedte a ló kantárját – ebből Nyílnak értenie kellett, hogy nem mozdulhat –, könnyed béklyót szőtt a kanca mellső lábára a Levegőből, és egy kurta kis védőkört vont köré, ami figyelmeztette rá, ha a lovat el akarták volna vezetni. Ezt azonban nem kötötte el, inkább végig tartotta.

A Borzolt Tollú Lúdban sűrű félhomály uralkodott, és a fogadó semmivel sem volt bizalomgerjesztőbb belül, mint amilyennek a külseje alapján tűnt. A padlót egykor talán fűrészporral szórták föl, de mostanra már csak egybetapadt sár maradt belőle. A levegőt dohány és olcsó sör savanykás bűze ülte meg, és valami mintha épp odakozmált volna a konyhában. A vendégek szorosan a kupájukra hajoltak az aprócska asztalok mellett, durva emberek voltak, durva ruhában, és döbbenten néztek fel Moiraine-re. A fogadós nyurga, napcserzett fickó volt, foltos szürke kabátjában, az arcára dermedt, örökös vigyorával úgy nézett ki, mint az erdei rablók legrosszabbika.

– Nem szállt meg magánál egy teari lány? – kérdezte Moiraine. – Egy fiatal, kék szemű teari lány?

– Ez a hely nem a magafajtának való, asszonyom – motyogta a férfi, és inas kezével megdörgölte borostás állát. Alighanem átrendezte rajta a koszt. – Jöjjön csak, hadd mutassak valami illendőbb szállást!

Az ajtó felé indult, de Moiraine a karjára tette a kezét. Könnyedén. Közelebbről nézve a fickó ruháján éktelenkedő foltok egy része rászáradt ételmaradék lehetett, és a szaga alapján jó pár hete nem mosakodott.

– A teari lány?

– Soha életemben nem láttam még kék szemű tearit! Kérem, asszonyom! Ismerek egy jó fogadót, igazán nagyszerű hely, és csak két utcányira van!

A Nyílra helyezett védővarázslat megcsiklandozta Moiraine-t.

– Köszönöm, nem kell! – mondta a fogadósnak, és kisietett az utcára.

A fakó piros ruhás nő épp megpróbálta elvezetni Nyilat. Mérgesen rángatta a kanca kantárját, és láthatóan egyre dühösebb volt, hogy a ló csak aprócska, táncoló lépésekkel halad.

– A helyében elfelejteném ezt az egészet – mondta Moiraine hangosan. – Lótolvajlásért megkorbácsolják a bűnöst, ha a ló megkerül, és még csúnyábban bánnak el vele, ha nem! – Minden beavatottnak meg kellett tanulnia a különféle népek főbb törvényeit.

A fiatal nő sarkon fordult, és eltátotta a száját. Nyilván azt hitte, hogy bőven van még ideje, mielőtt Moiraine kijönne. Hirtelen ledobta Nyíl kantárját.

– Akkor tartsd csak meg! Meg sem éri ellopni az ilyen randa gebét! – Hátat fordított, és mérges pillantásokat vetett mindenkire. Öntudatosan vonult végig az utcán.

Moiraine-t elöntötte a harag, és Levegőt fókuszált, aztán erősen a nő fenekére csapott egy vaskos fonattal. Nagyon erősen. A nő hatalmasat ordított, és legalább egy lábnyit ugrott. Megmarkolta a kését, és körbefordult: mogorva tekintettel kereste, ki üthette meg, de senki sem volt hozzá elég közel, és mindenki értetlenül nézett rá. Újra útnak eredt, és két kézzel dörzsölgette sajgó hátsóját.

Az utca második fogadójában, a Vak Malacban egy valamikor talán fehér köténybe burkolódzó, kerek képű, hunyorgós nő az arcába nevette, hogy nem, egyetlen tearit sem tart a szobáiban. Minden egyes szavát éles vihogás kísérte.

– Inkább eredjen innen, lányom – tette hozzá –, az én vendégeim még megsütik ebédre a magafajta omlós húsú csibéket, ha nem hordja el magát sietősen! – Hátravetette a fejét, és hatalmasat kacagott. A vendégei vele nevettek.

Az Ezüst Garas volt az utolsó fogadó az utcában. A fogadós csodaszép, középkorú nő volt, nem túl magas, vidám mosolyú teremtés. Fényes fekete haja csukló vastag fonatban kanyarodott le a feje tetejéről. Nedare Satarov barna gyapjúruhája csodák csodájára tiszta volt, csinos és jó szabású, és fogadója ivóját frissen söpörték fel. Bár a vendégei durva vonású férfiak voltak és kemény tekintetű asszonyok, a konyhából szállingózó illatár ehető fogásokat sejtetett.

– Nocsak, milyen szerencse, asszonyom – mondta –, épp megszállt nálam egy teari lány, illik is rá, amit magácska mondott! Nemrég ment ki a városba! Miért nem foglal hát helyet, és iszik egy kis forralt bort, amíg vissza nem ér a barátnéja? – Moiraine felé nyújtotta a fakupát, amely már akkor is a kezében volt, mikor megindult felé. A borból friss fűszerek ínycsiklandó illata áradt.

– Köszönöm szépen! – mondta Moiraine, és ragyogó mosollyal viszonozta a nő kedves pillantását. Milyen szerencséje van, hogy ilyen hamar megtalálta Siuant! De a keze megállt, mielőtt a kupára kulcsolhatta volna. Valami megváltozott Satarov asszony kifejezésében. Épp csak egy hajszálnyit, de most már láthatóan mohóvá, várakozóvá vált a nő mosolya. És a kezében volt a kupa, mikor odajött hozzá. Moiraine az első két fogadóban bornak még a hírét sem látta. A város ezen részében senki nem engedhette meg magának, hogy bort igyon. És a fűszer sok minden másnak az ízét is elfedheti.

Magához ölelte a Forrást, és a Kékek egyik titkos fonatát szőtte Szellemből, aztán megcsiklandozta vele a fogadósasszonyt. Az alig látható várakozás határozott zavarrá torzult.

– Biztos benne, hogy tökéletesen illik rá, amit mondtam? – kérdezte Moiraine, és egy árnyalatnyit megszorította a fonatot. Satarov asszony homlokán verejték gyöngyözött. – Tökéletesen biztos benne? – még egy kicsit ráhúzott a fonatra, és a nő tekintetében felcsillant a félelem.

– Most, hogy mondja, tulajdonképp nem is kék a szeme. És... És, ha jobban belegondolok, reggel elutazott!

– Hány gyanútlan utazónak adott már bort? – kérdezte Moiraine jegesen. – Hány ártatlan nőnek? Életben hagyja őket? Vagy csak úgy, hogy azt kívánják, bárcsak végzett volna velük?

– Nem... nem tudom, miről beszél! Én... És ha megbocsát nekem, dolgom...

– Igya ki! – parancsolta Moiraine, és úgy megszorította a fonatot, hogy a nő kis híján pánikba esett. Satarov asszony minden ízében reszketett, de nem tudta eltépni a tekintetét Moiraine pillantásától. – Igya ki mindet!

A nő még mindig Moiraine szemébe nézett, remegve a szájához emelte a kupát, és nagy, remegő korttyal meghúzta. Mikor rájött, mit is tesz, hirtelen elkerekedett a szeme, hangosan felsikított, és eldobta magától a kupát. Mindenfelé szétfröcskölt a bor. Moiraine elengedte a fonatot, de ez már mit sem enyhített Satarov asszony rettegésén. A nő arcát eltorzította a félelem, és körbenézett az ivón. Combig felkapta a szoknyáját, és vágtatva a konyha, vagy az ivó hátuljánál kanyargó lépcső felé indult, de három lépést sem tehetett meg, máris tántorgott, és három újabb lépés után úgy csuklott a földre, mintha kirúgták volna a lábát. Harisnyás lába combtőig kivillant. Selyemharisnyát hordott. Szép kis haszonra tehetett szert mocskos foglalkozásából! Erőtlenül csapkodott a karjával, mintha csak tovább akart volna kúszni, de már nem volt elég ereje.

Az asztalnál ülő férfiak és nők közül jó páran döbbenten méregették Moiraine-t, mint akik nem értik, hogy-hogy nem ő fekszik eszméletlenül a földön, de a többség láthatóan inkább Satarov asszony elhaló kalimpálását figyelte. Egy nyurga fickó lassan elmosolyodott. Az arcát végigszelő hosszú heg eltorzult, és a szeme hidegen megvillant. Egy kovácsmestert is megszégyenítően vállas alak kéjesen megnyalta a szája szélét. A nők kettesével-hármasával kiszállingóztak az ivóból. Igencsak siettek, és egyikük sem mert Moiraine szemébe nézni. A férfiak egy része is útnak eredt. Moiraine is otthagyta a fogadót. Olykor nem a karddal és nem a törvény erejével lehetett a legkeményebben igazságot szolgáltatni.

A nap hátralévő része is így telt el. Moiraine nagy nehezen felkutatta a legszegényebb negyedeket, ahol mindenki gyalog járt, és az emberek ruháján több volt a folt, mint az anyag. Chachinban akár öt utcánként is változott, hol milyen körülmények uralkodnak – kevés választotta el a tehetősebb kereskedők és mesteremberek házait és üzleteit a színtiszta nyomortól. Az uralkodók mindig megpróbáltak a szükséget szenvedő alattvalók ínségén enyhíteni – már ha jó és igazságos uralkodók voltak, és Ethenielle nagylelkűségének Tar Valonig híre ment –, de ha az ember egyet kiemelt a szegénysorból, másik süllyedt a helyére. Nem tűnt valami igazságosnak, de a világ már csak így működött. Moiraine nem akart szembesülni ezzel a tehetetlenséggel; ezért sem akart a Naptrónra ülni.

Részeg röhögéstől és mulatozástól hangos ivókban kérdezősködött, csendes, komor kocsmákban, ahol a meggyötört férfiak és asszonyok mintha csak azért gyűltek volna össze, hogy ki-ki minél hamarabb italba fojthassa bánatát, de senki sem látott kék szemű teari lányokat. Még háromszor ajánlottak neki forralt bort gyanús körülmények között, de nem ismételte meg, amit Satarov asszonnyal tett. Nem mintha nem lett volna nagy a kísértés, de az ilyesminek hamar híre ment volna. Egy hasonló esetet mindenki elengedett volna a füle mellett, de négyre már a legostobábbak is felfigyeltek volna. Ha egy Kék a hírét veszi, mi történt, nyilván rájön, hogy az ajahjából egy másik aes sedai is a városban van. Moiraine nem szívesen gondolt rá, hogy a Kékek között is megbújhatnának Fekete nővérek, de bármelyik nővér árnybarát lehetett, és amíg csak tudta, titkolnia kellett, hol van.

Kétszer is megtámadták a nyílt utcán, és megpróbálták lerántani Nyíl nyergéből. Mindkét esetben csak egy pár gazemberről volt szó – ha többen jönnek ellene, fel kellett volna fednie a kilétét, de így épp elég volt teljes erővel rájuk bocsátania a félelemkeltő fonatot, és a rablók rettegve rohantak el a tömegben. A járókelők döbbenten néztek utánuk, láthatóan nem értették, mitől futamodik meg hirtelen két életerős férfi, mikor az előbb még nyilvánvalóan lopni és rabolni akartak, de hacsak nem volt a környéken egy vad, senki sem tudta, valójában mi történt. Legalább hétszer próbálták meg ellopni Nyilat, miközben Moiraine épp egy fogadóban kérdezősködött. Egyszer egy nagyobb gyerekhad volt a tettes, és egy hangos kurjantásra szét is széledtek, máskor meg fél tucat elszánt suhanc akarta elragadni a lovat. Úgy tettek, mintha észre sem vennék, hogy Moiraine hozzájuk beszél. A Levegő erőteljes korbácsütései alatt aztán ők is üvöltve, szökellve menekültek a ló mellől. No, nem mintha Chachinban rosszabb lett volna a közbiztonság, mint bármelyik másik nagyvárosban, de Moiraine olyan környéken járt, ahol a selyemruha, a prémszegélyes köpeny és a jó ló szinte nyílt kihívásnak számított, hogy próbálják kirabolni. Ha itt veszítette volna el Nyilat, a város elöljárói alighanem még azt is a fejéhez vágták volna, hogy az ő hibája, minek vitte oda! Nem tehetett mást, fogcsikorgatva, de el kellett tűrnie, hogy újra és újra megpróbálják kirabolni. A hideg délután lassan újabb jeges estébe hajolt.

Épp a megnyúló árnyékok közt vezette át Nyilat, gyanakodva méregette a sikátorokban mozgó, sötét foltokat, és már azon gondolkozott, hogy másnap kell folytatnia a kutatást, mikor Siuan hátulról a nyakába borult.

– Gondoltam, hogy ha megjössz, errefelé keresel – mondta Siuan, és belekarolt Moiraine-be. Sietve vezette tovább. Ugyanaz a kék gyapjúruha volt rajta most is, amiben Canluumban látta; nyilván eszébe sem jutott venni valami új holmit abból a pénzből, amit Moiraine adott neki –, átkutattam az összes nyomornegyedet, hátha rád találok! Gyere, menjünk, mielőtt ide fagyunk! – Siuan is a sikátorokban suhanó árnyakat méregette, és úgy babrálta az övkését, mintha az Egyetlen Hatalommal nem verne meg akár tíz ilyen gazembert is. No persze; nem verne meg anélkül, hogy ne fednék fel a kilétüket. Talán tényleg jobb lett volna minél előbb kikavarodniuk innen. – Nem neked való ez a környék, Moiraine! Olyan alakok járnak itt, hogy már meg is vacsoráztak, mielőtt ráébrednél, hogy belőled akarnak falatozni! Most nevetsz, vagy félrenyeltél?

– Is-is – válaszolta Moiraine némi köhögés után. Hányszor hallotta már aznap, hogy ha nem vigyáz, megsütik vacsorára, bekapják ebédre, a fél fogukra sem lesz elég, és a többi? Meg kellett állnia, hogy átölelje a barátnőjét. – Ó, Siuan, olyan jó újra látni téged! Hol szálltál meg? Nyilván valami olyan helyen, ahol halat is adnak! De ugye reménykedhetek benne, hogy legalább bolhák és tetvek nincsenek?

– Talán nem olyan jó hely, mint amihez te szoktál – válaszolta Siuan –, de ahhoz elég jó, hogy ne essen be az eső, és mi több kéne ennél? És egyetlen nővér sem lakik benne, úgyhogy addig kergetheted a bolhákat és a tetveket, ameddig csak jól esik! De nem ártana sietnünk, ha napszállta előtt oda akarunk érni!

Moiraine nagyot sóhajtott, és meggyorsította a lépteit. Napszállta után nem volt tanácsos az utcán mutatkozni a Siuan által olyannyira kedvelt környékeken.

Siuan meglepő módon egy igen tiszteletreméltó, háromemeletes fogadóban foglalt szobát. Az Esthajnalcsillagban közepesen tehetős kereskedők szálltak meg, főképp olyan nők, akik nem ültek le szívesen egy ivóba mindenféle jött-ment durva fickókkal, és nem szerették a zajos mulatságokat sem. A bejárati ajtónál két bikanyakú, széles vállú fickó őrködött. Lomhán támaszkodtak a kékre festett ajtókeretnek, de mogorva pillantásuk csírájában elfojtotta a bajt. Az asztaloknál főképp nők ültek, a legtöbbjük jó szabású, de egyszerű gyapjúruhát hordott. Ékszerre nem nagyon tellett nekik: egy-egy melltű, szerény fülbevaló, vagy kandori kereskedőcéhek mellkason átvetett ezüstlánca csillant rajtuk, bár három nő színes, domani szabású ruhát viselt, és a nyakukon tenyérnyi vastag aranylánc fénylett. Halkan, de elszántan vitatkoztak valamiről. Egy ősz hajú nő halk, vidám nótát vert ki édes hangú cimbalmán, és a konyhából áradó illat sült bárányt sejtetett, nem halat.

A nyurga fogadósasszony, Ailene Tolvina láthatóan nem tűrte az ostobaságot, és komor, szürke ruháját is csak alig tarkította egy kis kék virághímzés a vállán. Nem volt egyetlen szabad szobája sem, de azt egyáltalán nem bánta, hogy Moiraine esetleg beköltözne Siuanhoz.

– Ameddig kifizetik mindkettőjük után a szállást! – tette hozzá, és kinyújtotta a kezét. A selyemruha és a prémszegély láthatóan nem volt elég ahhoz, hogy meghajoljon, vagy udvariaskodjon.

– Addig kergethetem a bolhákat és a tetveket, ameddig csak jólesik? – kérdezte Moiraine, és felakasztotta a köpenyét Siuané mellé az aprócska padlásszoba falára. Jól be volt fűtve, és a tűzhely nem túl széles ágy alatt lapult. Minden tiszta volt; de hát Siuan sosem volt rendetlen. – Meglep, hogy ilyen helyen szálltál meg! – Egy ezüst garast kellett fizetnie, hogy ő is itt alhasson, ami azt jelentette, hogy Siuan kettőt fizetett.

– Hát, először hívnod kéne néhány bolhát! Miért lep meg? – Siuan keresztbe vetett lábbal üldögélt az ágy szélén, de szinte szétvetette a lelkesedés. Láthatóan nagyon magához tért Canluum óta. Egy jól látható cél mindig fellelkesítette Siuant.

Moiraine nem válaszolt a kérdésre. Egy ágyban fognak aludni, és Siuan pontosan tudta, hogy hol csiklandós, és mit kell tennie, hogy magatehetetlenül guruljon le a földre nevettében.

– Mit sikerült megtudnod?

– Rengeteget és nem túl sokat. Nem volt könnyű dolgom, Moiraine, annyit mondhatok! Az a dög ló majdnem kirázta belőlem a lelket is, mire ideértem! A Teremtő úgy formálta meg az embert, hogy gyalog járjon, vagy csónakon, nem úgy, hogy egy nyeregben zötykölődjön, mint egy zsák répa! Gondolom, nem a Sahera kölyök az, másképp ugrálnál, mint a hölgykeszeg tavasszal. Könnyen ráakadtam erre az Ines Deaminre, de nem fértem hozzá. Friss özvegy, bár annyi biztos, hogy nemrég született egy fia! És Rahiennek nevezte, mert szülés közben látta, ahogy a nap épp felkel a Sárkány-bérc felett. Az utcán is beszélik! Mindenki úgy véli, hogy ilyen ostobaságról is rég neveztek már el gyermeket!

Moiraine elfojtotta a feltörni készülő örömöt. Az, hogy az anyja szülés közben látta, amint a Sárkány-bérc felett felkel a nap, nem jelenti azt, hogy a fiúcska a hegyen született. Nem volt a szobában sem szék, sem pedig zsámoly – nem is fért volna el sehol –, így hát Siuan mellé kuporodott az ágyra, és a átölelte a térdét.

– Ha megtaláltad Inest és a fiát, Siuan, miért mondod, hogy nem tudtál hozzáférni?

– Mert abban a mocsokette Aesdaishar Palotában van, azért! – Aes sedai-ként Siuan könnyen bejuthatott volna; de másképp csak akkor, ha a Palota épp szolgálókat keres.

Az Aesdaishar Palota.

– Ezt majd reggel elintézzük – sóhajtott fel Moiraine. Kockázatos lesz, de ki kell kérdezniük Ines úrnőt jó alaposan. Moiraine még egyetlen olyan nővel sem találkozott, aki szülés közben akárcsak látta volna a Sárkány-bércet. – És találtál bármi olyan nyomot, ami a... Fekete ajahra utalna? – hozzá kell szoknia, hogy kimondja ezt a nevet!

Siuan az ölébe meredt, és a szoknyáját babrálta.

– Ez egy igen különös város, Moiraine – mondta végül. – Éjszaka minden zugot kivilágítanak, a nők párbajoznak egymással, bár persze tagadják, és annyi pletyka kereng, hogy tíz részeg tengerész sem okádhatna ki többet! Némelyik egész érdekes. – Előrehajolt, és Moiraine térdére tette a kezét. – Mindenki egy ifjú kovácsmesterről beszél. Pár éjszakával ezelőtt halt meg. Kitört a nyaka. Nem volt valami ígéretes fickó, de úgy egy hónapja szinte megtáltosodott, és meglehetősen jó szónok vált belőle. Meggyőzte a céhét, hogy rendezzenek gyűjtést a városba özönlő nincsteleneknek, akik a banditák elől menekültek ide, és nem tartoznak sem céhhez, sem házhoz, hogy segítse őket.

– Siuan, mi a Fényt...?

– Hallgasd meg, Moiraine! Ő maga is összegyűjtött egy csomó ezüstöt, és úgy tűnik, hogy épp a céhház felé tarthatott, hogy hat-nyolc zsáknyit beszolgáltasson, mikor megölték. Olyan ostoba volt, hogy egyedül indult neki. De ami igazán furcsa, Moiraine, hogy nem vittek el mellőle egy árva petákot sem! És nem volt rajta semmiféle külsérelmi nyom, épp csak ki volt törve a nyaka!

Hosszan összenéztek, aztán Moiraine megrázta a fejét.

– Nem értem, hogyan kapcsolódna mindez Tamrához vagy Meilynhez! Egy egyszerű kovács? Siuan, bele is háborodhatunk, ha mindenbe a Fekete ajah mesterkedéseit látjuk bele!

– És bele is halhatunk, ha azt hisszük, nem értek még ide – válaszolta Siuan. – No mindegy. Legfeljebb majd ezüstcsukák leszünk a hálóban, nem keszegek. De ne feledd, hogy az ezüstcsuka is végezheti a halpiacon! És mit tervezel Ines úrnővel kapcsolatban?

Moiraine elmesélte neki. Siuannak egyáltalán nem tetszett az ötlet, és az éjszaka java része azzal telt, hogy Moiraine meggyőzze, semmi mást nem tehetnek. És közben végig azt kívánta, bárcsak Siuan le tudná beszélni róla. De Ines úrnő látta a napkeltét a Sárkánybérc felett. Legalább Ethenielle aes sedai tanácsadója elkísérte a királynőt délre.

Huszonnegyedik fejezet

A láthatatlanság haszna

Siuan persze az egészet újra kezdte, mikor másnap reggel öltözködtek. Nem szerette, ha valamiről lebeszélték, különösen akkor nem, ha úgy vélte, hogy igaza van. És persze mindig úgy vélte, hogy igaza van.

– Nem örülök, hogy te vállalsz minden kockázatot – morogta, és áthúzta a fején a kék gyapjúruhát. Kiderült, hogy igenis hozott magával váltás ruhát, és szinte kényeskedve hívta fel rá Moiraine figyelmét, hogy kettejük közül kinek nincs váltó holmija.

– Nem én vállalok minden kockázatot – válaszolta Moiraine, és nagy nehezen elfojtott egy ásítást. Ezt már vagy ezerszer megbeszélték előző éjszaka. – Te is legalább annyit kockáztatsz, mint én! Segítenél begombolni a ruhámat?

Siuan szinte durván markolta meg a vállát, hogy körbeforgassa, és úgy csapott le a hátul végigfutó, kettős gyöngyház gombsorra, mintha személyes ellenséget látna bennük.

– Ne légy már bolond! – mordult fel, és a szükségesnél sokkal hevesebben rángatta meg Moiraine ruháját. – Ha minden úgy megy, ahogy mondod, engem senki még csak észre sem vesz! Neked kell kifeszítened minden vitorládat, vízbe eresztened az összes evezőt, és felhúznod az összes zászlód! Mondom én, hogy lennie kell jobb megoldásnak is, és szerintem nem ártana leülnünk, és átbeszélnünk a dolgot, míg csak rá nem jössz te is, hogy már megint igazam van!

Moiraine erre már tényleg csak sóhajtani tudott. Ennél még egy fogfájós medve is jobb társaság lett volna! Még az a kőarcú Lan is!

Cserébe ő is segített begombolni Siuan hátán a ruhát, és megpróbálta elterelni a másik lány figyelmét azzal, hogy megjegyezte, milyen szorosan a csípőjére és a keblére simul a ruha. Na jó, nem csak a figyelmét akarta elterelni. Megérdemelt egy kis rosszindulatot is cserébe azért, amit a váltás ruháról mondott!

– Ó, igen, és hogy vonzza a férfiak tekintetét! – válaszolta Siuan. És vihorászni kezdett! Még a csípőjét is megrázta! Moiraine úgy érezte, most már egész nap csak sóhajtozni fog.

Mikor karjukra terítették a köpenyüket, és lementek, az ivó szinte zsúfolásig tele volt a reggelijük fölé görnyedő kereskedőkkel. Még mindig mintha csak nők lettek volna. Két kandori – az egyiknek kettő, a másiknak három ezüstlánc villogott a mellén – sietve lapátolta be a reggelit, és az arcukon magabiztos mosoly fénylett, mintha csak azt mondanák, milyen pompás, vevőkkel teli nap elébe néznek. Mások fáradtnak tűntek, mintha előző este még üzleteltek volna. Egy karcsú, sötétszürke ruhás nő olyan értetlenül, szédelegve méregette békésen falatozó társnőjét, mintha most jutott volna anyagi végromlásra. A három domani kényeskedve turkált az ételben, a villájukkal bökdösték a reggelit, de fénylő tekintetük és sápadt arcuk alapján nem annyira válogatósak voltak, mint inkább másnaposak.

– Egy jókora reggeli, és közben meg is beszélhetünk mindent! – sóhajtott fel Siuan elégedetten. Lábujjhegyre emelkedett, és körbenézett, hogy lát-e üres asztalt. – Igazán pompás reggelit készítenek a konyhán!

– Pár zsemle, amit útközben is bekaphatunk – intett Moiraine határozottan, és máris Tolvina asszony felé vette az útját. A fogadós épp egy kék fonállal szegett hófehér kötényű szolgálólányt utasítgatott. Siuant csak úgy lehetett meggyőzni valamiről, ha az ember nem hagyta, hogy szóhoz jusson. Máskülönben Siuan nem hagyta, hogy bárki más jusson szóhoz.

– Jó reggelt, Tolvina asszony! – mondta Moiraine, amint a fogadós abbahagyta a felszolgáló oktatását, és feléjük fordult. – Fel akarnánk bérelni két emberét, hogy kísérjen el minket pár órán át ma reggel! – Most is ott állt két férfi az ajtóban. Nem ugyanazok, akik előző este felügyelték a rendet, de legalább olyan nagydarab fickók voltak.

A nyurga nőszemély enyhén felvonta a szemöldökét, és még kioktatóbbnak tűnt a modora. Most sem hajolt meg, bár Moiraine az Egyetlen Hatalom segítségével kitisztította a ruháját, és úgy nézett ki, mintha frissen mosták-vasalták volna.

– És miért volna rájuk szükségük? Ha valami párbajba keveredett, abba én aztán nem folyok bele! Csupa ostobaság ez is, még hogy ostorpárbaj, miegymás! Nem fogadnék magára! Majd aztán véresre verve jön nekem vissza! Nem hinném, hogy párbajozott volna korábban!

Moiraine ráharapott a nyelvére. Siuan mondta már, hogy a fogadósnak mindenféle rögeszmés szabályai vannak, például éjfélkor bezáratja a külső ajtókat, nem lehet férfilátogatókat fogadni az ember szobájában, de ha tudta volna, hogy aes sedai-okkal van dolga, nem mer ilyen hangot megütni!

– Meg kívánok látogatni egy bankárt – mondta, mikor már biztos volt benne, hogy tökéletesen ura a szavának. Nem lett volna katasztrófa, ha ott helyben kidobják őket, de azért mégiscsak kényelmetlenül érintette volna őket. Sok mindent el kellett még intézniük. – Egy jó nevű, megbízható bankárt! Tudna valakit ajánlani itt, a közelben?

Mint kiderült, Tolvina asszony tudott valakit ajánlani, méghozzá a saját bankárját, és erre a célra képes volt kiugrasztani két "őrzőjét" is a padlás feletti kis szobából. Annyit számolt fel a szolgálataikért, amiből alighanem két napig fizette volna őket, de Moiraine egy szó nélkül odaadta az összeget. Ha most leállt volna veszekedni, alighanem még feljebb srófolja az árakat ez a némber, és amúgy is csak az idejüket vesztegették volna vele. Ailene Tolvina nem olyan nőnek tűnt, aki alkudozásba bocsátkozna. Nemsokára Moiraine és Siuan már egymással szemben ültek egy jókora hordszékben, és négy cingár kis ember repítette őket az úti céljuk felé. Moiraine nem hitte volna, hogy elbírják őket, de a négy hordszékes sokkal könnyedebben ügetett velük, mint ahogy a két nagydarab, bunkósbotos fickó követte őket.

– Ez akkor sem fog menni – morogta Siuan, miközben nagyokat harapott egy hatalmas, ropogós zsemléből. – Jól van, jól van, azt hiszed, hogy még több pénzre lesz szükséged! Bár persze csak kidobod az ablakon, Moiraine kedves! De a Fény égessen meg, ez a terv egyszerűen nem működhet! Azonnal elkapnak minket! Szerintem azonnal nővérért küldenek! Ha még nincs a környéken egy sem! Mondom én, Moiraine, hogy valami mással kellene előállnod!

Moiraine úgy tett, mintha túlságosan is lekötné a saját zsemléje ahhoz, hogy válaszolni tudjon. Éhes volt, és a zsemlén még érzett a kemence melege. És ha találkoznának egy másik aes sedai-jal... Ezt a szakadékot majd akkor kell áthidalniuk, ha eléjük tárul! Győzködte magát, hogy csak az éhség szorítja így görcsbe a gyomrát, nem a félelem. Gondolatban még tudott hazudni. A tervének működnie kellett. Nem tudtak volna máshogy Ines úrnő közelébe jutni!

A Tar Valon-i bankokhoz hasonlóan itt is leginkább egy kis palotára emlékeztetett a bankár háza, és éppúgy csillogott-villogott a kora reggeli, vakító napsütésben, mint feljebb a rendes paloták. Minden falfelületet, de még a két magas, fehér kupolát is aranycsempe fedte. A kapus mélyen meghajolt, és beterelgette őket. Sötétvörös ruhája ujjára ezüst méheket hímeztek, és az őrök rövid kabátja alól kivillant szűk nadrágba bújtatott, izmos alfelük. A Moiraine selyemruháján megvillanó, cairhieni nemesre utaló színes csíkok elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy maga a bankár fogadja őket, ne pedig valamelyik beosztottja. A csendes, faborításos szobát ezüstözött állólámpák világították be, és a bútorokon halványan aranyozott szegély futott körbe.

Kamile Noallin édes, középkorú nő volt, őszbe forduló haját négy hosszú fonatba fogta, és a tekintete keményen, kérdően csillogott. Kandor igencsak messze esett Cairhientől, és ha úgy nézték, Tar Valontól is. De ennek ellenére nem volt rá joga, hogy nagyítóval nézegesse Ilain Dormaile pecsétjét Moiraine váltójának az alján! A váltó szerencsére csak egy kicsit lett elmosódott, mikor Moiraine beleesett a tóba. Nem ez volt a legnagyobb összegre szóló váltója, de így is jókora halom aranyat kaptak érte. Tíz kövér erszény halmozódott fel a bankár asztalán, pedig a két bankház közti váltás miatt jó sok pénzük odaveszett.

– Remélem, vannak testőrei – mormolta Noallin asszony udvariasan. Az ekkora összegű aranykorona általában udvariasságra késztette a bankárokat is.

– Chachin talán olyan romlott város volna, hogy fényes nappal veszély fenyeget az utcákon két védtelen asszonyt? – kérdezte Moiraine jegesen. Nagyítóval nézte meg a pecsétet! – Azt hiszem, az üzletet ezennel le is zárhatjuk!

Két döbbenetesen nagydarab szolga kísérte ki őket az utcára, és a gyaloghintó padlójára halmozták az erszényeket. Tolvina asszony "őrzői" és a szögekkel kivert husángok láttán úgy tűnt, megnyugszanak egy kissé. A hordárok mindenféle erőfeszítés nélkül elbírtak a többletsúllyal is.

– Még az a kovács is nyilván tántoroghatott! Úgy meg lehetett pakolva, mint egy öszvér! – motyogta Siuan, és a közéjük halmozott erszényeket emelgette a lábával. – De ki törhette ki így a nyakát? Halbél és szálka! Bárhogy is, Moiraine, csak a Fekete ajah tehette!

Ezt nyilván a hordárok is tisztán hallották, de rezzenéstelen léptekkel vitték őket tovább. Nyilván nem tudták, mi a fene a Fekete ajah; nyilván nem tudták, mi a fene egy ajah. Másrészről viszont az az elegáns hölgy az elefántcsont fésűkkel a hajában összerezzent, térdig felkapta a szoknyáját, és úgy elinalt a környékről is, hogy döbbenten tátogó szolgái alig bírtak a nyomába érni.

Moiraine megrovóan Siuanra meredt. Nem bízhattak abban, hogy mások tudatlansága őrzi meg az életüket! Siuan enyhén elvörösödött, de kék szeme dacosan csillogott.

Az Esthajnalcsillagnak volt egy kis páncélszobája, ide tehették be a pénzüket azok a kereskedők, akik nem hordtak magukkal pénzes ládát, de hiába helyezték letétbe szinte az összes pénzüket, Tolvina asszony továbbra sem volt hajlandó meghajolni, vagy udvariasabban válaszolgatni a kérdéseikre. Akkor sem enyhült meg, mikor Moiraine egy aranykoronát nyomott a kezébe szolgálataiért. Nyilván épp elég kereskedőt látott már tönkremenni ahhoz, hogy ne hassa meg, ha valakinek épp van egy kis pénze.

– Chachinban Silene Dormelin a legjobb varrónő – válaszolta Moiraine kérdésére –, de úgy hallottam, ő nagyon drága! Nagyon-nagyon drága! – Moiraine visszavette az egyik degeszre tömött erszényt, és az öve félrecsúszott, mikor rákötötte. Az a kovácsmester tényleg tántoroghatott! Nem, nem; Siuan megint csak rémeket látott, ennyi az egész!

Silene-ről kiderült, hogy amilyen karcsú, olyan gőgös. A hangja hideg volt, irizáló, kék ruhájának dekoltázsa pedig olyan mély, hogy szinte az egész keble kilógott belőle. Alig ért fel a válláig a ruha! Moiraine azonban nem aggódott amiatt, hogy valami ilyesmibe kényszerítenék. Úgy döntött, hogy minden létező szabályt megszeg, ami varrónő és megrendelő között csak fennállhat. Eltűrte, hogy méretet vegyenek róla, elvégre ezt mégsem kerülhette ki, de Silene szeme igencsak elkeskenyedett, mikor látta, hogy az új vevő milyen illetlen gyorsasággal választja ki az anyagokat és a színeket. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy visszautasítja a Siuannak rendelt ruhát, de Moiraine nyugodtan csak annyit mondott, hogy a szokott ár kétszeresét adja. A nő szeme kis híján résnyire húzódott össze ennek hallatára, de végül rábólintott. És Moiraine tudta, hogy azt kapja, amit akart. Itt legalábbis.

– Holnapra kellenek – mondta. – Minden egyes varrónőjét fogja munkára!

Silene szeme erre már nem szűkült tovább. Dühödten elkerekedett, és harag villant benne. A szava fagyosan csengett.

– Lehetetlenség! A hónap végére talán kész lesznek! Talán csak azután jutunk el odáig! Már ha egyáltalán ráérek! Jó néhány úrhölgy rendelt mostanában új ruhát! Malkier királya látogatott az Aesdaishar Palotába!

– Malkier utolsó királya huszonöt éve meghalt, Silene! – Moiraine felemelte a tömött erszényt, és az asztal fölé tartotta. Harminc aranykorona bukott ki belőle hangosan csilingelve. Több mint három ruhát kért, de bár a selyem Chachinban is ugyanannyiba került, mint Tar Valonban, sokkal olcsóbban megvarrták, és mindig a munka volt a legdrágább egy új ruhában.

Silene tekintete mohón a pénzérmékre tapadt, és mikor megtudta, hogy ha a ruhák elkészültek, még egyszer ennyit kap, kifejezetten lángot vetett.

– De a második harmincból minden nap késésért hatot levonok! – tette hozzá Moiraine. Hirtelen úgy tűnt, hogy mégsem kell egy teljes hónapot várniuk a ruháikra. Sőt, talán még egy hetet sem.

– Neked is olyan ruhát kellett volna rendelned, mint amilyen azon a sovány kis cafkán lifegett – morogta Siuan, miközben visszakászálódtak a hordszékbe. – Hogy majd' leessen rólad! Legalább annak örülhetnél, hogy a férfiak majd felfalnak a tekintetükkel, miközben a bakó lecsapja azt a bolond fejedet!

Moiraine végiggondolta az egyik novícia gyakorlatot: azt képzelte, hogy rózsabimbó, csendes rózsabimbó, és feltárul a napfényben. Hála a Fénynek, ez megnyugtatta. Bár Siuan mellett igazán nehéz volt nyugodtnak maradnia. Ha tovább csikorgatja a fogát, még kitöri az egyiket!

– Nincs más megoldás, Siuan! – A nap már túl volt a delelőjén, és még rengeteg mindent el kellett intézniük. – Szerinted Tolvina asszony bérbe adná az embereit pár óránál többre is? – Malkier királya? A Fényre! Az a némber nyilván teljesen hülyének nézte, ha ekkora ostobaságokat akart elhitetni vele!

Két nappal azután, hogy Moiraine Chachinba érkezett, a késő reggeli napfény egy sárgára lakkozott hintón csillant meg. Színben összeválogatott, négy szürke ló húzta, egy bikanyakú férfi hajtotta. Két kanca ügetett mögötte, a kocsihoz kötve, egy ívelt nyakú pej, és egy nyurga szürke. Az Aesdaishar Palota előtt megálltak. A nyaktól lábszárközépig a Damodred-ház színeit viselő Moiraine Damodred úrnőt illően fogadták, az elé rendelt szolga vállán a Vörös Ló mellett ott csillant az ezüsttel hímzett kulcscsomó is, hogy mutassák, a szolgák között nagy rangja van. A Damodred-ház nevét ilyen messze is ismerték, bár Moiraine-ről nem tudták, pontosan kicsoda – de Laman halála után bármelyik Damodred könnyedén megkaparinthatta volna a Naptrónt, ha valaki más nem halássza el előle. A kandoriak nem is tudták, hogy Moiraine mennyit imádkozott érte, hogy így legyen.

Megfelelő lakosztályt utaltak ki a számára, három tágas szobája volt. A falakat selyemszőnyegek fedték, a faborítást virágos faragványok díszítették, és a márványkorlátos erkély ajtaja északra nézett, még magasabb, hófödte csúcsok felé. Két szobalányt és egy küldöncfiút rendeltek melléjük, akik azonnal felhozták az úrnő bronzpántos útiládáját, és forró, rózsaolajas fürdőt töltöttek az úrnőnek, hogy legyen miben megmosakodnia. A szolgák még csak rá sem néztek Sukira, Moiraine úrnő szobalányára.

– Jól van na – morogta Siuan, mikor a szolganép végre magukra hagyta őket a fogadószobában. – Beismerem, hogy ebben akár láthatatlan is lehetnék! – Sötétszürke ruhája a legfinomabb gyapjúból készült, de teljesen dísztelen volt: csak a gallérján és a kézelőjén látszott a Damodred-ház színe. – De te olyan feltűnő vagy, mint egy Nagyúr a halpiacon! A Fényre, azt hittem, leharapom a nyelvemet, mikor megkérdezted, hogy van-e nővér a Palotában! Olyan ideges vagyok, hogy kis híján szédülök! És levegőt is alig kapok!

– A magasság miatt van – mondta Moiraine. – Majd hozzászoksz! Bármelyik vendég kérdezősködött volna az aes sedai-ok felől; láttad, hogy a szolgák még csak nem is pislogtak a kérdésemre! – de ő is alig kapott levegőt, amíg meg nem hallotta a választ. Már egyetlen egy nővér is a feje tetejére állított volna mindent. – Igazán nem értem, miért kell újra és újra elmagyaráznom, hogy van ez! A királyi palota nem útszéli csehó, itt nem mondhatom azt, hogy "szólítsanak csak Alys úrnőnek", ez itt nem volna elég! Ez tény, nem csak az én szerény meglátásom, hidd már el! Magamat kell adnom! Mi lenne, ha te közben kihasználnád, hogy láthatatlan vagy, és kiderítenéd, mit lehet tudni erről az Ines úrnőről! Örülnék, ha mielőbb elhagyhatnám a palotát!

Másnap reggel előtt semmiképp sem, hacsak nem akar mindenkit vérig sérteni, és nem szeretné, hogy fél Kandor ezen csámcsogjon. Siuannak igaza volt. A palotában mindenki fel fog figyelni erre a messze földről érkezett nemesasszonyra, akinek a háza kirobbantotta az Aiel Háborút. Minden aes sedai azonnal hallani fog a látogatásáról, aki csak az Aesdaishar Palotába érkezik, és minden Chachinban járó aes sedai felnézne ide. És ha ez a Gorthanes még mindig követi, nyilván hamar eljut az ő fülébe is, hogy Moiraine Damodred úrnő az Aesdaishar Palota vendége volt. Márpedig Moiraine tapasztalata szerint a palotákban még az úttalan utaknál is több gyilkosság esett meg. Siuannak igaza volt, ha céltáblának áll ki a vásárba, akkor sem hívhatta volna fel magára jobban a figyelmet, és azt sem tudhatta, ki akar megereszteni rá egy lövést. Másnap, korán reggel.

Siuan kisurrant a folyosóra, de hamar visszatért, és rossz híreket hozott. Ines úrnő félrevonult a nyilvánosságtól, a férjét gyászolta épp.

– Alig tíz napja, hogy egyszer csak holtan a reggelijébe roskadt – jelentette be Siuan, és ledobta magát az egyik székre. A karját a szék hátára vetette: az elegáns tartás is azok közé a dolgok közé tartozott, amiket azonnal levetkezett, amint megkapta a vállkendőt. – Sokkal idősebb volt Inesnél, de úgy tűnik, a nő mégis tiszta szívből szerette. Tíz szobát kapott, meg egy teljes kertet a palota déli szárnyában. A férje Brys herceg közeli jó barátja volt – Ines egy teljes hónapot kívánt így tölteni, és csak a közeli rokonaival érintkezett. Még a szolgái is csak akkor dugták elő az orrukat, ha végképp elkerülhetetlen volt, hogy kijöjjenek.

– Egy aes sedai-t akkor is fogad – sóhajtott fel Moiraine. Még egy gyászoló nő sem utasíthatta vissza egy nővér látogatását.

Siuan azonnal talpra pattant.

– Teljesen megőrültél? Moiraine Damodred úrnő is épp elég feltűnő, de Moiraine Damodred aes sedai akár tűzjeleket is küldhetne a négy égtáj felé! Azt hittem, el akarunk innen tűnni, még mielőtt a Palotán kívül bárki rájöhetne, hogy itt vagyunk!

Az egyik szolgálónő, egy kövérkés, őszes nő, Aiko lépett be, és bejelentette, hogy megérkezett a shatayan, hogy Brys herceghez kísérje Moiraine-t. Láthatóan megijedt, mikor meglátta, hogy Suki az úrnője felett áll, és mérgesen rázza felé az ujját.

– Mondja meg a shatayannak, hogy máris megyek! – válaszolta Moiraine hűvösen, és amint az elkerekedett tekintetű nő pukedlizett, majd kihátrált, maga is felkelt, hogy szembenézzen Siuannal. Ez persze akkor is nehéz volt, ha minden az ember oldalán állt. – És mi mást javasolnál? Ha két hétig itt várunk, hátha megunja a gyászolást, az legalább olyan rossz, és nem hinném, hogy össze tudsz barátkozni a szolgáival, hiszen azok is bezárkóztak vele!

– Ők ugyan csak szükség esetén jöhetnek ki, Moiraine, de azt hiszem, meg tudom hívatni magam odabentre!

Moiraine épp azt mondta volna, hogy ez is legalább olyan sokáig tartana, de Siuan határozottan megfogta a vállát, és megfordította. Alaposan végigmérte tetőtől talpig.

– Egy szobalánynak gondoskodnia kell róla, hogy az úrnője csak tökéletes ruhában lépjen ki a folyosóra – mondta, és az ajtó felé lökdöste Moiraine-t. – Menj! A shatayan már vár! És ha szerencsénk van, Sukira pedig egy Cal nevű fiatal katona vár, Ines úrnő kíséretéből!

Huszonötödik fejezet

Egy válasz

A shatayan valóban már várta: a méltóságteljes, kellemes arcú, magas nő fagyosan mérte végig Moiraine-t, amiért megvárakoztatta. Világoszöld szeme jegesen csillogott. Még egy királynőtől sem lett volna bölcs dolog, ha magára haragítja a vendéglátója shatayanját, így hát Moiraine igyekezett minél kedvesebb lenni, miközben a nő végigkísérte a folyosón. Úgy vélte, hogy sikerült némileg megenyhítenie a nőt, de nehéz volt odafigyelnie rá. Egy fiatal katona? Nem tudta, hogy vajon Siuan volt-e már férfival, de csak nem tenne ilyet pusztán azért, hogy közelebb kerüljön Ines szolgáihoz! Egy katonával!

A folyosót szobrok és faliszőnyegek szegélyezték, és Moiraine igencsak meglepődött az ábrázolt témákon. Nem illett mindahhoz, amit a Határvidékről tanult. A szobrokon anyák játszottak gyermekeikkel, a selyem szőtteseken vadvirágok virítottak, nemes hölgyek sétáltak a díszes kertekben – még vadászjelenetet is alig látott, és egyetlen csatajelenet sem került a szeme elé! A folyosókat időről időre boltíves ablakok törték meg, és sokkal több kertet látott odalenn, mint várta volna, szépen kikövezett kis udvarokat, vidáman csobogó márvány szökőkutakat. Az egyik udvarocskában aztán valami olyasmit is megpillantott, hogy Siuan és a fiatal katona egyszerre kiment a fejéből.

Egyszerű kis udvar volt, sem szökőkút nem csillant benne, sem oszlopos sétány nem fogta körbe: férfiak sorakoztak a fal mellett, és nézték, hogy két fickó, derékig meztelenre vetkőzve vív a gyakorló fakardokkal. Ryne és Bukama. Vívtak, még ha csak gyakorlásból is: az ütések olyan keményen csattantak a testükön, hogy a folyosóra is felhallatszott a hangjuk. Csak Ryne talált. Bukama nem tudta megütni az ellenfelét. El kell kerülnie őket, és Lant is, ha ő is itt van. Az a fickó aztán nem vacakolt azzal, hogy titkolni próbálja, nem bízik benne, és felvethet pár olyan kérdést, amelyre Moiraine nem merné megkockáztatni a választ. Most akkor Moiraine vagy Alys? Vagy ami még rosszabb: aes sedai, vagy csak egy vad, aki nővérnek adja ki magát? Ha felveti mindezt, holnap este már az egész város ezen csámcsog, és bármelyik aes sedai meghallhatja – márpedig ez utóbbi olyasmi volt, amit minden nővérnek ki is kellene vizsgálnia! Szerencsére ez a három szerencsevadász katona csak nem bukkanhat fel Moiraine úrnővel egy helyen!

Brys herceg zömök, zöld szemű férfi volt, és barátságosan fogadta a vörössel és arannyal felcsempézett, jókora szobában. A herceg két férjezett nővére is jelen volt, férjeikkel egyetemben, és Ethenielle egyik húga a saját férjével. A férfiak mind tompa színű selyemkabátot hordtak, a nők élénk színű, bő, mell alatt elvágott ruhákat. A ruhák ujja és szegélye alig látszott a dús hímzés alatt. A libériás szolgák aprósüteményt és mogyorót kínálgattak. Moiraine attól tartott, hogy begörcsöl a nyaka, ha még sokáig felfelé kell néznie: a legalacsonyabbik nő is jóval magasabb volt Siuannál, és mindannyian kihúzták magukat. Egy nővér előtt persze egy kicsit meghajtották volna a nyakukat a nők és a férfiak is egyaránt, de Moiraine úrnővel mind egyenrangúnak hitte magát.

Megbeszélték, hogy melyik nemes udvarában milyen zenészek játszanak, hogy milyen kellemetlen ilyen időben utazni, és hogy vajon hitelt lehet-e adni azoknak a híreszteléseknek, hogy felbukkant a környéken egy fókuszálni képes férfi, no meg hogy ezért van-e errefelé most ilyen sok aes sedai. Moiraine-nek nehezére esett kellően könnyedén és szellemesen társalognia. Nem érdekelte a zene, és a zenészekkel még ennyit sem törődött – Cairhienben az efféle népséget kifizették, aztán azonnal el is felejtették. Mindenki tudta, hogy az utazás bizony szörnyű, és gyakran puha ágy vagy meleg étel nélkül kell húsz-harminc mérföldes út után álomra hajtania a fejét az utasnak, és akkor még jó időjárást fogott ki! Nyilván a nővérek egy része ezek miatt a pletykák miatt utazott ide, mások pedig azért, hogy ismét szorosabbra húzzák azokat a szálakat, amelyek esetleg meglazultak az Aiel Háborúk során, hogy biztosítsák, hogy minden uralkodó és minden nemesi ház tudja, hogy a Fehér Torony továbbra is elvárja, hogy eleget tegyenek mind nyilvános, mind magántermészetű kötelezettségeiknek. Ha még nem jött volna egyetlen aes sedai sem ez ügyben az Aesdaisharba, hamarosan jönni fog; Moiraine már csak ezért is kellemetlenül érezte magát egész idő alatt. Ezért is, meg azért, mert pontosan tudta, hány ezer okot találhat még arra egy nővér, hogy bekukkantson Kandor királyi palotájába. A férfiak egész jó képet vágtak hozzá, de biztos volt benne, hogy a nők elképesztően unalmasnak tartják.

Mikor aztán Brys behívatta a gyermekeit, Moiraine is megkönnyebbült. Az, hogy a hitvesherceg bemutatta a gyermekeinek, egyrészt azt mutatta, hogy a háztartása részévé fogadja, másrészt pedig az audiencia végét is jelentette. Antol, a legnagyobb fiú, és a trón örököse délen járt Ethenielle-lel, így hát egy igen kedves, zöld szemű, tizenkét éves forma lány, Jarene vezette be húgát és négy öccsét, kor szerinti sorrendben. A két legkisebb még szoknyában volt, és a dadájuk hozta őket. Moiraine alig tudta elfojtani a türelmetlenségét, tudni akarta már, Siuan mit tudott meg, és szinte oda sem figyelve dicsérte meg a gyermekek jó magaviseletét, és buzdította őket szorgalmas tanulásra. Nyilván ők is ugyanolyan unalmasnak találták, mint a felnőttek. Csak nem látták olyan alacsonynak.

– És hogyan szerezte ezeket a csúnya zúzódásokat, Diryk úr? – kérdezte, és oda sem figyelt rá, milyen higgadtan ismerteti a fiú a baleset körülményeit. Amíg csak azt nem hallotta...

– Apám szerint Lan szerencséje kellett hozzá, hogy túléljem a dolgot, úrnőm – mondta Diryk, és a mosolya átragyogott a szertartásos udvariasságon is –, Lan Malkier királya, és a világ legszerencsésebb embere, no meg ő vív a legjobban az egész világon! Már persze apámat kivéve!

– Malkier királya? – pislogott Moiraine zavartan. Diryk határozottan bólintott, és egyetlen hatalmas szóáradattal akarta elmagyarázni Lan összes hőstettét, hogy mi mindent vitt végbe a Fertőben, hogy hány malkieri érkezett az Aesdaisharba, csak hogy őt követhesse; az apjának kellett csendre intenie.

– Lan Malkier királya, ha az akar lenni, úrnőm – mondta Brys. Ami már önmagában is igazán különös volt, és a férfi kétkedő hangja csak még furcsábbá tette. – Meglehetősen ritkán hagyja el a szobáját – Brysnek mintha ez sem tetszett volna –, de nyilván találkozni fog vele, mielőtt... Jól van, úrnőm?

– Nem igazán – válaszolta Moiraine. Remélte, hogy találkozik még Lan Mandragorannal, tervezte, hogy megkeresi, de nem itt! A gyomra teljesen görcsbe rándult. – Azt hiszem, egy pár napig én is inkább a szobámban maradok, ha megbocsátanak!

Brys természetesen megbocsátott érte, és mindenki őszintén sajnálta, hogy nélkülözniük kell a társaságát, és rettentően aggódtak, hogy így megviselték az út fáradalmai. Bár Moiraine hallotta azt is, hogy az egyik nő odasúgja a másiknak, hogy ezek a déliek igazán kényesek.

Egy vörösbe és zöldbe öltözött, sápadt, arany hajú lány már odakinn várt rá, hogy visszakísérje a szobájába. Elis minduntalan meghajolt, ahányszor csak megszólalt, így hát eleinte csak hajlongott, ahelyett, hogy elindultak volna. Szóltak neki, hogy Moiraine "nincs jól", így hát húsz lépésenként pukedlizett, és megkérdezte, hogy nem kíván-e leülni, és pihenni egy percet, vagy hogy hozassanak-e hideg borogatást a szobájába, vagy forró téglát az ágyába, vagy illatos repülősót, vagy még vagy két tucatnyi haszontalanságot, ami roppant hasznos, ha az ember gyenge. Moiraine végül rászólt, hogy fogja már be a száját – az ostoba csitri innentől kezdve síri csendben, komor arccal vezette tovább.

Moiraine-t aztán egy cseppet sem zavarta, hogy megsértette ezt a kis libát. Most már csak azt akarta, hogy ott legyen Siuan mellett, és hogy Siuan jó hírekkel várja. Az lenne a legjobb, ha egyik kezében egy csecsemőt fogna, aki a Sárkány-bércen látta meg a napvilágot, a másikban pedig a gyermek anyját, felcsomagolva, útra készen! De a legeslegjobb az lenne, ha nem a folyosón ütközne bele Lan Mandragoranba!

Csak ez aggasztotta. Kifordult a szolgálólány nyomában az egyik sarkon – és kis híján nekiment Mereannak. A nővér kék rojtos vállkendője a könyökéig csúszott, a háta mögött ott állt a shatayan maga, és az anyás arcú nővér nyomában egész csomó szolgáló sorakozott – az egyik kezében egy pár vörös lovaglókesztyű volt, a másiknál egy prémszegélyes köpeny, a harmadiknál egy sötét bársonykalap. A férfiak kettesével cipelték az egy embernek is könnyű terhet jelentő fonott kosarakat, az egyik fickó pedig hatalmas kazal virágot szorongatott. Egy aes sedai-nak sokkal több minden járt, mint akár a legelőkelőbb ház sarjának.

Merean szeme elkeskenyedett, mikor észrevette Moiraine-t.

– Nocsak, meglepő, hogy téged is itt talállak – mondta lassan. – A ruhád alapján úgy látom, hogy már nem álcázod magad? Bár nem, nem! Nincs rajtad gyűrű, ugye?

Moiraine úgy meglepődött a nő felbukkanásán, hogy alig hallotta, mit mondott Merean.

– Egyedül vagy? – csúszott ki a száján.

Merean szeme egy pillanatra egészen összeszűkült.

– Larelle úgy döntött, hogy különválik tőlem. Azt hiszem, délre ment. Ennél többet nem tudok.

– Én Cadsuane-re gondoltam – mondta Moiraine, és döbbenten pislogott. Minél többet gondolkozott Cadsuane-en, annál inkább meggyőződésévé vált, hogy a nő a Fekete ajah tagja. Larelle dolga viszont meglepte. Larelle egyértelműen Chachinba akart jönni, méghozzá késlekedés nélkül. Persze bármilyen terv megváltozhat út közben, de Moiraine-nek hirtelen eszébe jutott valami, amire idáig is gondolhatott volna, bár sosem tette. A Fekete nővérek hazudhattak is. Lehetetlen volt, a Hármas Esküt nem törhette meg semmi sem, de mégis tudniuk kellett hazudni!

Merean közelebb lépett Moiraine-hez, és mikor a lány önkéntelenül is hátrálni kezdett, követte. Moiraine kihúzta magát, de így is csak a másik nő álláig ért.

– Ilyen epedve várod, hogy ismét találkozhass vele? – kérdezte Merean, és lenézett rá. A hangja kedves volt, békés arca vigasztaló, de a tekintete keményen csillogott, hidegen, mint a csupasz penge. – Mikor utoljára láttam, azt mondta, ha legközelebb találkozik veled, úgy elfenekel, hogy egy hétig nem tudsz leülni sem! És meg is teszi, elhiheted!

Hirtelen hátranézett a szolgákra, és mintha csak most vette volna észre, hogy nincsenek egyedül. Az acél kemény hidege megfakult, de nem tűnt el teljesen.

– Tudod, Cadsuane-nek igaza van! Egy fiatal nő, aki azt hiszi, többet tud, mint amennyit valójában, könnyen nagy bajba keveredhet! Azt javaslom hát, hogy csendben, nyugalomban várd ki, amíg nem beszélek veled! – parancsolóan intett a shatayannak, hogy kövesse, és a méltóságteljes nő azonnal mellé szökkent. Egyetlen király vagy királynő sem kockáztathatta volna meg, hogy magára haragítsa a shatayant, de egy aes sedai egészen más tészta volt.

Moiraine addig bámult Merean után, míg csak a nő el nem tűnt a folyosó túlsó végén. Mindaz, amit Merean most mondott, Tamra kiválasztottaihoz is illett volna. De a Fekete nővérek hazudhattak. Vajon Larelle az utolsó pillanatban megváltoztatta az elhatározását, és nem jött Chachinba? Vagy ő is holtan hevert valahol, mint Tamra és a többiek? Hirtelen ráébredt, hogy a szoknyáját simogatja. Könnyedén megállította a kezét, de a remegést nem tudta abbahagyni sehogyan sem. Elis tágra nyitott szájjal meredt rá.

– Ön a tetejébe még aes sedai is! – nyikkant, és aztán nagyot ugrott, mert Moiraine szisszenését haragos fintornak értette. – Tudom, tudom, álruhában van! – hadarta egy szuszra. – Egy szót sem mondok senkinek, aes sedai, a Fényre esküszöm, apám sírjára esküszöm! – mintha a Merean mögött ácsorgó szolgák közül nem hallotta volna mindenki, hogy miről beszéltek; márpedig azok nem fogják tartani a szájukat.

– Kísérj Lan Mandragoran lakosztályához! – vetette oda a lánynak. Ami napkeltekor igaz volt, délre hazugsággá válhatott, és az is éppilyen könnyen megváltozhatott, hogy mit kell, és mit nem kell tennie. Elővette a nagykígyós gyűrűt az erszényéből, és a jobb kezére húzta. Néha mindent egy lapra kellett föltenni.

Sokáig mentek, szerencsére csendben, aztán Elis bekopogtatott egy vörösre festett ajtón, és az ajtót nyitó, ősz asszonyságnak bejelentette, hogy Moiraine Damodred aes sedai úrnő kíván al'Lan Mandragoran királlyal beszélni. A nő máris hozzátette a saját kényszerképzeteit Moiraine szavaihoz. Még hogy király! A szolgáló azonban azzal a döbbenetes válasszal tért vissza, hogy Mandragoran nagyúr semmiféle aes sedai-jal nem kíván beszélni. A szürke hajú nő döbbenten nézett maga elé, de határozottan becsukta Moiraine előtt az ajtót.

Elis tágra nyílt szemmel meredt Moiraine-re.

– A szobájába kísérhetem az aes sedai úrnőt – mondta bizonytalanul –, ha...

Mikor Moiraine kinyitotta az ajtót, és bevonult, csak halkan nyikkant egyet.

Az ősz hajú szolgáló és egy fiatalabb nő felpattantak a kandalló mellől. Láthatóan épp inget varrtak. Egy csontos, fiatal fiú talpra kecmergett, és kérdően a nőkre nézett, mintha tőlük várna utasítást. A nők meredten néztek Moiraine-re, de semmit sem tettek, míg csak a lány kérdően fel nem vonta a szemöldökét. Akkor azután az ősz hajú nő a lakosztály szívébe vezető egyik ajtó felé biccentett.

Az ajtó ugyanolyan fogadószobába nyílt, mint amilyet Moiraine is kapott, de az aranyozott székeket mind egy szálig a fal mellé tolták, és a virágmintás szőnyegeket feltekerték. Lan félmeztelenül gyakorolta a vívást a terem közepén. A nyakából kicsinyke aranymedál lógott, és meg-meglendült, ahogy a férfi gyakorlás közben arrébb szökkent. A hátán bőven csorgott a veríték. És a nemrégiben begyógyított sebek helyén most... Valamiféle vadállat karmának nyoma virított? Vagy egy nő marta így össze? Tényleg ilyen heves szenvedélyre gyújthatna bárkit is ez a hideg ember, hogy... Moiraine érezte, hogy az eszébe ötlő képek hatására átforrósodik az arca. Annyi nővel töltheti a kedvét ez a Lan, amennyivel csak akarja, addig, ameddig csak akarja, feltéve, hogy az ő kérésének is eleget tesz!

A férfi kecsesen kitáncolt a formákból, míg csak szembe nem került vele, aztán a kard hegye csikorogva a padlóba vágott. Lan még mindig nem nézett a szemébe, most is kerülte a pillantását, ahogy Bukama is tette. A haja nedvesen tapadt az arcába, még a bőrszalag sem fogta vissza, de egyáltalán nem lihegett.

– Maga az? – mordult fel. – Ezek szerint ma aes sedai is, nem csak Damodred! Nincs időm a kis játékaira, cairhieni! Ma másra várok! – hideg, kék tekintete a lány mögötti ajtóra villant. Meglepő módon mintha fonott hajköteg csavarodott volna bonyolult csomóban a díszesen megmunkált kilincsre. – Nem fog neki örülni, ha más nő társaságában talál!

– A szíve hölgyének tőlem aztán nem kell tartania – vetette oda neki Moiraine szárazon. – Először is, túl magas, másodszorra pedig szeretem, ha egy férfiban legalább egy kis kedvesség lakik! És némi jó modor! A segítségéért jöttem! Volt egy eskü, egy eskü, melyet a Százéves háború kezdete óta mindig megtartottak, és amely szerint Malkier csatába száll, ha a Fehér Torony kéri! Aes sedai vagyok, és szükségem van a segítségére!

– Ó, tudja, mekkorák a hegyek, csak azt nem, merre fekszenek – motyogta a férfi, mintha valami malkieri szólást idézne. Átvonult a szobán, egyre távolabb került Moiraine-től, felkapta a kardhüvelyt a fal mellől, és erőteljesen belevágta a kardot. – Segítek, persze, de előbb egy kérdést válaszoljon meg nekem! Sok aes sedai-tól megkérdeztem már ezt az évek során, de úgy ugrottak el a kérdés hallatán, mintha áspiskígyót dobtam volna rájuk! Ha aes sedai, válaszolja meg!

– Ha tudom a választ, megmondom! – semmi értelme nem lett volna még egyszer a szemébe vágnia, hogy aes sedai, hogy igenis az, de magához ölelte a saidart, és a szoba közepére penderítette az egyik aranyozott széket. Puszta kézzel meg sem tudta volna mozdítani, de a Levegő fonatain akkor is könnyen odasiklott volna mellé, ha kétszer ilyen nehéz. Leült, és könnyedén keresztbe vetett térdére ejtette a kezét, hogy jól látsszon az ujján az arany kígyós gyűrű. Ha mind a ketten álltak, a magasabb volt előnyben, de ha az egyik ült, a másik állt, az álló fél mindig bíróság előtt érezte magát; különösen, ha egy aes sedai-jal volt dolga.

Lan Mandragoran mintha mindebből mit sem érzett volna. Most először nézett egyenesen a nő szemébe, mióta megismerte, és kék tekintete jeges tűzben égett.

– Mikor Malkier meghalt – mondta a halk acél hangján –, Shienar és Arafel küldött embereket. Nem tudták megállítani a trallokok és a Myrddraalok áradatát, de eljöttek. Kandorból is érkeztek emberek, és még Saldaeából is. Túl későn értek oda, de útnak eredtek! – a tekintete most már lángot vetett. A hangja nem hevült fel, de az öklén kifehéredett a bőr, úgy markolta a kardját. – Kilencszáz éven át mindig csatába szálltunk, ha a Fehér Torony hívott minket, de hol volt a Torony, mikor Malkier elpusztult? Ha aes sedai, mondja meg!

Moiraine egy pillanatra habozott. A férfi által annyira áhított választ a Torony Pecsétje védte, és minden beavatottnak meg kellett tanulnia a történelemórákon, de a Torony beavatottjain kívül soha, senkinek nem árulhatták el. De mit számított még egy büntetés azok mellett, amiket már így is magára halmozott?

– Több mint száz nővért rendeltek Malkierbe – mondta jóval nyugodtabban, mint amilyen valójában volt. Azok alapján, amit neki tanítottak, neki magának kéne büntetésért könyörögnie, már azért a kevésért is, amit eddig elmondott a férfinak! – De még az aes sedai-oknak sincsen szárnya! Nem értek oda időben! – Mire az elsők megérkeztek, Malkier seregeit már megtörték az árnyfattyak végeérhetetlenül áradó hordái, és az ország lakói elpusztultak, vagy elmenekültek. Malkier pusztulása kegyetlen volt és véres; és iszonyatosan gyors. – Ez még azelőtt történt, hogy én megszülettem volna, de szívemből bánom. És szívemből bánom, hogy a Torony úgy döntött, eltitkolja, hogy megpróbált segíteni! – Jobb, ha az emberek azt hiszik, a Torony nem akart segíteni, mintha azt látják, hogy kudarcot vallott. A kudarc megdönthette a Torony csalhatatlanságába vetett hitet, de a titokzatosság csak tovább növelte az aes sedai-ok hírnevét. Az aes sedai-oknak mindig meg volt mindenre a maguk oka, arra is, amit megtettek, arra is, amit nem, és csak az aes sedai-ok tudhatták, mi vezérelte lépteiket. – Ennél többet nem mondhatok! Ezt sem lett volna szabad elmondanom, és nem hinném, hogy valaha is többet tudna meg bármelyik nővértől! Ennyi megfelel?

Egy hosszú pillanatra a férfi csak nézett rá, aztán a tekintetében ismét faggyá dermedt a láng. Lesütötte a szemét.

– Kis híján még el is hiszem – motyogta végül, és nem mondta ki, hogy mit hisz el. Keserűen felnevetett. – Miben segíthetnék önnek?

Moiraine összevonta a szemöldökét. Igencsak örült volna, ha egyedül maradhat egy ideig ezzel a fickóval, és betörheti, de ezzel még várnia kellett. Remélte, őszintén remélte, hogy nem árnybarát!

– Van egy másik nővér is a palotában! Vörösdombi Merean! Tudnom kell, hova megy, mit csinál, kivel találkozik!

A férfi csak pislogott egyet, de nem tette fel a legkézenfekvőbb kérdéseket. Talán tudta, hogy amúgy sem válaszolná meg, de Moiraine-nek jólesett, hogy hallgat.

– Az elmúlt pár napban nem nagyon mozdultam ki a szobámból – mondta, és ismét az ajtóra pislantott. – Nem hinném, hogy meg tudnám figyelni!

Moiraine önkéntelenül is szipákolt egyet. Ez a fickó is először megígéri, hogy segít neki, aztán meg már csak a szíve hölgyén jár az esze! Talán mégsem az, akinek nézte! De be kellett érnie vele.

– Nem is azt akarom, hogy ön figyelje meg! – meredt rá. Nyilvánvalóan nemsokára már az egész Aesdaishar arról fog beszélni, hogy itt járt, és az kellene még csak, hogy valaki észrevegye, hogy Lan Merean után kémkedik! Az akkor is katasztrofális lenne, ha a nővér ártatlan volna, mint az újszülött bárány. – Úgy gondoltam, megkérhetné az egyik malkierit, aki a hírek szerint ide jött, hogy kövesse! Valakit, aki sokat lát, de keveset beszél! A lehető legnagyobb titokban kell eljárnunk!

– Senki sem követi! – csattant fel a férfi élesen. Ismét az ajtóra nézett, de ezúttal kimerültnek tűnt. Nem zuhant magába, de a kandalló mellé lépett, és olyan lassú, óvatos mozdulattal támasztotta a falnak a kardját, ahogy csak a végtelenül fáradt emberek szokták. Háttal állt Moiraine-nek, úgy folytatta. – Bukamát és Ryne-t megkérhetem, hogy figyeljenek rá oda, de semmit sem ígérhetek a nevükben! Ennél többet nem tehetek önért!

Moiraine elfojtott egy elhaló kis nyögést. De akár tehetett volna érte többet is a férfi, akár igazat mondott, és nem volt több embere, nem tudta mivel kényszeríteni.

– Bukama – mondta hát –, csak vele figyeltesse! – Azok alapján, ahogy Ryne vele viselkedett, a fickó olyan elszántan álmélkodna Merean minden rezdülésén, hogy semmit nem venne észre. Vagy amint rápillantana a nővér, ijedtében bevallana neki mindent. – És ne mondja el neki, miért kell figyelnie!

A férfi odakapta a fejét, de egy pillanattal később rábólintott. És újra csak nem kérdezte meg, amit pedig mindenki más megkérdezett volna. Moiraine elmondta neki, hogyan üzenhet, hogy a szobalányának, Sukinak adja az üzeneteket, és imádkozott, nehogy túl későn derüljön ki, hogy rosszul választott.

Mikor visszaért a szobájába, megtudhatta, hogy milyen gyorsan terjednek az Aesdaishar Palotában a hírek. Siuan épp egy magas, telt ajkú, világoszöld selyemruhába öltözött lányt kínálgatott édes zabsüteménnyel. A lány szinte még gyermek volt, fekete haja a csípőjéig zuhant alá, és homlokára egyetlen kis festékpötty volt festve, nagyjából ott, ahol Moiraine bőrének feszült a kesiera hűvös kis ékköve. Siuan arca sima volt, de igencsak feszült hangon mutatta be úrnőjének a vendéget. Iselle úrnő hamar rávilágított, miért olyan mérges Siuan.

– A Palotában mindenki azt mondja, hogy maga aes sedai – szipákolt a lány, és kétkedve méregette Moiraine-t. Nem kelt fel, nem hajolt meg, de még csak a fejét sem biccentette üdvözlésképpen. – Ha valóban az, akkor segítenie kell! A Fehér Toronyba kívánok utazni! Anyám azt akarja, hogy menjek férjhez! Nem bánnám, ha Lan lenne a carneirám, már ha nem Anya volna az ő carneirája, de ha már megházasodom, akkor inkább az egyik őrzőmhöz megyek. A Zöld ajahba kívánok belépni! – halványan összeráncolta a homlokát, és Siuanra meredt. – Ne ugrálj már, te lány! Maradj csak ott, amíg nem szólítanak! – Siuan megállt a kandalló mellett, a háta elutasítóan meredt rájuk, a karját duzzogva keresztbe fonta. Egyetlen szolga sem mert volna így állni, vagy így nézni, de Iselle már nem törődött vele. – Jaj, üljön már le, Moiraine – folytatta mosolyogva –, és elmondom, mire kell nekem! Már persze ha valóban aes sedai!

Moiraine döbbenten meredt rá. Engedélyt adnak neki, hogy a saját szobájában leüljön? Ez a bolond kis csitri valóban méltó párja lehetne Lannak, már ami a gőgöt illeti. A carneirája? Az ősi nyelven ez annyit tett, az "első", de ezúttal nyilván volt valami többletjelentése is. Nem az, amire az ember gondolna, nem, ennyire még ezek a malkieriek sem lehettek különösek! Leült, és szárazon végigmérte a lányt.

– Az ajahod kiválasztásával legalább addig várnod kéne, amíg meg nem nézem, hogy elég erős vagy-e ahhoz, hogy egyáltalán elküldjelek a Toronyba! Pár perc, és kiderítem, hogy képes lennél-e megtanulni fókuszálni, és hogy mekkora erőre tehetnél...

A gyermek könnyedén félbeszakította.

– Jaj, ugyan már, évekkel ezelőtt megvizsgáltak! Az aes sedai azt mondta, hogy roppant erős leszek! Azt mondtam neki, hogy már tizenöt éves vagyok, de sajnos megtudta az igazat! Igazán nem értem, miért nem mehettem volna tizenkét évesen a Toronyba, ha úgy hozza kedvem! Ó, Anya persze dühös volt! Mindig azt mondja nekem, hogy egy szép napon én leszek Malkier királynője, de ahhoz feleségül kellene mennem Lanhoz, márpedig még akkor sem lenne kedvem hozzá, ha nem pont Anya volna a carneirája. De ha maga mondja meg Anyának, hogy magával visz a Toronyba, el kell engednie! Mindenki tudja, hogy ha egy aes sedai el akar valakit vinni taníttatni, azt senki sem állíthatja meg – lebiggyesztette telt ajkacskáját, és Moiraine-re nézett. – Ugye tényleg aes sedai?

Moiraine végigfuttatta magában a rózsabimbós gyakorlatot.

– Ha Tar Valonba akarsz menni, eredj! Nekem sem időm, sem kedvem nincs téged kísérgetni! Arrafelé amúgy is épp elég nővért találsz majd, akiben te sem kételkedhetsz! Suki, kikísérnéd Iselle úrnőt? Nyilván azonnal útnak akar indulni, mielőtt a kedves mamája elkapja!

A kislány halálosan meg volt sértve, de Moiraine egy perccel sem akarta tovább elviselni, és Siuan kis híján kilökdöste az ajtón, bárhogy tiltakozott is minden egyes lépésnél, hogy nem, ő nem megy. Moiraine érezte, hogy Siuan magához öleli az Egyetlen Hatalmat, és a tiltakozás hangos kiáltásba torkollott, majd félbeszakadt.

– Ezt a libát – horkant fel Siuan, és a tenyerét porolva vonult vissza a szobába – nem tartják benn egy hónapig sem, még ha olyan erős, mint Cadsuane, akkor sem!

– Felőlem aztán Sierin maga is lelökheti a Torony tetejéről, engem ugyan nem érdekel! – csattant fel Moiraine. – Sikerült bármit is megtudnod?

– Nos, azt mindenesetre megtudtam, hogy az ifjú Cal igen jól csókol, de ettől eltekintve semmire nem jutottam – Siuan hirtelen összevonta a szemöldökét. – Most miért nézel rám ilyen csúnyán? Csak csókolóztunk, Moiraine! Csókolóztál te Cormanes óta bárkivel is? Márpedig az még az előtt volt, hogy elhagytad volna a Tornyot! Na, én sem csókoltam meg senkit legalább ilyen hosszú ideje, és Cal nagyon is csinos fiú!

– Ez mind nagyon szép – mondta Moiraine erélyesen. A Fényre, mióta nem jutott már eszébe Cormanes? Pedig tényleg olyan szép fiú volt!

– Nyúzz meg és sózz be itt helyben, ha bárki nagyobb ostobaságokat kockáztat meg még nálad is, Moiraine! Az a fickó, aki egy halott ország királyának mondja magát, csak őrült lehet! Nyilván már a fél Palotának azt meséli, mit beszélt veled! Ha Merean megtudja, hogy megfigyelteted... A Fény égessen meg!

– A fickó tényleg őrült, Siuan, de nem hinném, hogy akár egy fél hanggal többet mond bárkinek is a kelleténél! És különben is, mindig azt mondod, hogy megboldogult atyád szerint "aki egy rézpetákot sem kockáztat, egy lyukas garast sem nyer", és nincs más választásunk, kockáztatnunk kell! Most, hogy Merean is megérkezett, nincs már sok időnk! Olyan gyorsan Ines úrnő közelébe kell jutnunk, amilyen gyorsan csak lehet!

– Megteszem, ami tőlem telik – morogta Siuan, és olyan elszántan feszítette neki a vállát, mintha csatába indulna. De ő is idegesen simogatta a csípőjén a szoknyáját. Moiraine remélte, hogy a dolgok nem fajulnak tovább a csókolózásnál. Persze Siuan dolga, bármit tesz is, de azért az már nagy ostobaság lett volna. Különösen egy katonával!

Már rég leszállt az éj, és Moiraine a lámpa mellett próbált olvasgatni egy keveset, mikor Siuan visszaért. Moiraine letette a könyvet: amúgy is már egy órája ugyanazt az egy oldalt bámulta meredten. Siuan ezúttal híreket is hozott, és sietve fel is sorolta mindet, miközben átvadászta a ruháját és a harisnyáit.

Először is, miközben visszafelé sietett Moiraine szobájába, megkereste egy "viharvert vén gólya", megkérdezte, hogy ő-e az a bizonyos Suki, és elmondta, hogy Merean sedai szinte az egész napot Brys herceggel töltötte, majd nem sokkal ezelőtt visszavonult a lakosztályába és nyugovóra tért. Ettől aztán nem lettek okosabbak. De ami ennél sokkal fontosabb: Siuannak sikerült mintegy mellesleg felhoznia Rahien dolgát, mikor Callel beszélgetett. A katona nem volt ott, mikor Ines úrnő megszülte a gyermeket, de Rahien egy nappal azután látta meg a napvilágot, hogy az aielek elkezdtek elvonulni Tar Valon falai alól. Moiraine és Siuan hosszan összenéztek. Egy nappal azután, hogy Gitara Moroso megjövendölte a Sárkány Újjászületését, és belehalt a Jövendőmondás okozta sokkba. Napkelte a hegy felett, és az olvadást megelőző tíz napban született.

– Mindenesetre – folytatta Siuan, és szépen összehajtogatta a ruhákat és a harisnyákat –, elhitettem Callel, hogy elbocsátottál a szolgálatodból, mert leöntöttem a ruhádat borral, és felajánlotta, hogy alhatok Ines úrnő szolgáival. Úgy véli, hogy talán még be is tud szerződtetni az úrnője mellé. – Vidáman horkantott egyet, aztán elkapta Moiraine tekintetét, és még hangosabban felhorkant. – Nem az ő Fényverte ágyában ajánlott fekhelyet, Moiraine! És még ha erről lett volna szó, akkor is, igen gyengéd kölyök, és sosem láttam még szebb barna szempárt az övénél! Egy szép nap talán te is ráveszed magad, hogy ne csak álmodozz a férfiakról, és remélem, ott leszek, hogy jól megnézhesselek!

– Ne beszélj ostobaságokat! – mondta Moiraine. Túlságosan is fontos feladat állt előttük ahhoz, hogy férfiakról fecsegjenek. Legalábbis úgy, ahogy Siuan szánta. Merean egész nap Brysszel volt? Ines úrnőnek még csak a közelébe sem ment? Akár Tamra keresői közé tartozott, akár a Fekete ajah tagja volt, ennek semmi értelme nem volt, és hihetetlennek tűnt volna, hogy Merean ne legyen sem egyik, sem másik. Valamit nem vett észre, és ez aggasztotta. Könnyen belehalhatnak mind a ketten, ha nem jön rá, mi az! És ami még ennél is rosszabb: az Újjászületett Sárkány is könnyen belehalhat, még mielőtt a bölcsőből kinőne!

Huszonhatodik fejezet

Ki mikor adja meg magát

Lan egyedül siklott át az Aesdaishar Palota folyosóin, a Fertőben tanult fortélyok minden kis morzsáját felhasználta, és nem fordult be egyik sarkon sem, amíg meg nem győződött róla, hogy senki nem jár előtte. Elmerült a ko'diban, szinte érezte, ha valaki kilépett mögötte a csendes folyosóra, érezte, hogy valahol elkezdődik egy másik jelenlét, és eltűnt szem elől – behúzódott egy nyitott ajtón, beugrott egy boltív alá, mielőtt a másik észrevette volna. Ennyi erővel akár kísértet is lehetett volna.

Ania és Esne most már inkább engedelmeskedtek Edeyn parancsainak, mint az övének, mintha azt hinnék, ez is valamiféle malkieri szokás. Lehet, hogy Edeyn ezzel szédítette őket. Bulen még hűséges maradt, Lan legalábbis úgy látta, de Lan azzal is tisztában volt, hogy az Aesdaishar minden egyes egyenruhás szolgája elárulná Edeynnek, hogy merre jár. Úgy vélte, tudja, hol van. A korábbi látogatásai dacára is már vagy kétszer eltévedt, mióta elhagyta a szobáját, és csak az általános irányérzékének köszönhette, hogy rájött, merre jár. Ostobán érezte magát karddal az oldalán. Ezt a harcot a puszta acél nem nyerhette meg. De anélkül meztelennek érezte volna magát, és Edeynnel szemben nem engedhette meg magának a meztelenség érzetét.

Mintha mozgás villant volna mögötte, és azonnal a falhoz tapadt egy felhőkbe öltözött, virágot tartó nő szobra mögött. Épp időben. Két nő bukkant elő az egyik keresztfolyosóról, és meg-megálltak, összedugták a fejüket. Iselle és az az aes sedai, Merean. Lan épp olyan dermedten állt, mint a szobor, amely mögé elbújt. A mozgás keltette fel az emberek figyelmét.

Nem szeretett lopakodni, de miközben Edeyn kicsomózta a kilincsre font daorit, amely miatt nem hagyhatta el a szobáját az elmúlt két napban, azt is kifejtette, hogy nemsokára be fogja jelenteni, hogy elveszi Iselle-t. Bukamának igaza volt. Edeyn úgy használta a daorit, mintha egy lovat zablázott volna meg vele. A hagyomány szerint szinte minden hatalmát elveszíti felette, amint átadta Iselle-nek a hajfonatot, hogy a holmija közt őrizhesse, és onnantól kezdve már csak a múltat idéző, haszontalan holmi lesz az is, de Lan biztos volt benne, hogy onnantól kezdve Iselle lesz az istráng, amivel Edeyn irányítani akarja. És Iselle is benne lesz a dologban. Lan nem hitte volna, hogy a lány elég erős lenne ahhoz, hogy szembeszálljon az anyjával. Márpedig ha az ember olyan ellenféllel találta magát szemben, akit semmiképp sem tudott volna legyőzni, futnia kellett – kivéve, persze, ha a halála valami nemesebb célt szolgált volna, ám Lan most inkább menekülni akart. Csak Bukama tartotta még itt. Bukama és egy álom.

Merean kurtán intett, és Iselle mohón rábiccentett, aztán visszasietett arrafelé, amerről jöttek. Merean egy pillanatig csak nézett a lány után, az arcán az aes sedai-ok kiismerhetetlen nyugalma ült. Aztán meglepő módon ő is a lány után indult, és olyan kecsesen siklott át a padlón, hogy még Iselle is esetlennek tűnt mellette.

Lan nem pazarolta arra az időt, hogy végiggondolja, mit akarhatott a lánytól az aes sedai, mint ahogy az sem érdekelte, hogy Moiraine miért figyelteti meg vele a nőt. Bárki beleőrülne, ha megpróbálna az aes sedai-ok cselszövései mögé látni. Márpedig Moiraine nyilván aes sedai, különben Merean már ordítva végigkorbácsolta volna az egész palotán. Lan kivárta, hogy a két nő messze legyen már, és csak utána osont ki a folyosóra, hogy körbenézzen. Mind a ketten eltűntek – ő is továbbindult. Ma nem érdekelték az aes sedai-ok. Ma Bukamával kellett beszélnie. Egy álomról.

Ha elszökik, Edeyn kiházasítási tervei kútba esnek. Ha elég hosszú ideig elkerüli, más férjet talál Iselle-nek. Ha elszökik, Edeyn álma kútba esik, nem támasztja fel Malkiert, a támogatása szétfoszlik, mint déli napsütésben a köd, amint kiderül, hogy Lan már nem áll mellette. Ha elszökik, számtalan álom véget ér. De annak az embernek, aki a hátára kötve lopta ki őt a pusztulásból, joga volt az álmaihoz. A kötelesség nehezebb volt, mint egy hegylánc, de mégis el kellett bírnia.

Széles, kőkorlátos lépcsősor ásított előtte. Megfordult, hogy leosonjon, de hirtelen zuhanni kezdett. Épp annyi ideje volt, hogy ellazítsa az izmait, és máris egyik lépcsőről a másikra pattant, átbucskázott a fején, és akkora csattanással landolt a lépcső alján a csempéken, hogy a maradék szusz is kiszaladt belőle. Színes csillagok táncoltak a szeme előtt. Minden korty levegőért megküzdött, és megpróbált talpra kecmeregni.

Szolgák ugrottak elő a semmiből, talpra segítették, mindegyikük azt kiabálta, hogy milyen szerencsés, hogy nem halt bele ebbe az esésbe, és hogy nem akarja-e, hogy előkerítsék az egyik aes sedai-t, az biztos meggyógyítaná! Lan szédelegve nézett fel a lépcső tetejére, mormogott valamit válaszul, és remélte, hogy minél előbb magára hagyják. Úgy érezte, hogy még soha nem verte így össze magát, de a zúzódások idővel csak elmúltak, és jelen esetben épp egy nővérrel találkozott volna a legkevésbé szívesen. A legtöbb ember örült volna, ha csak kezét-lábát töri egy ekkora esésben. Valami megrántotta a lábát odafenn. Valami a lapockája közé csapott. Egyetlen egy dolog lehetett az, bármennyire értelmetlennek tűnt is a feltételezés. Érezte volna, ha valaki olyan közel jár hozzá, hogy megérintheti. Egy aes sedai akarta megölni, az Egyetlen Hatalom segítségével.

– Mandragoran nagyúr! – a palota őrségének zöld egyenruháját viselő, zömök fickó kis híján hasra esett a saját lábában, olyan hirtelen torpant meg előtte, és kuszán, kapkodva meghajolt. – Már mindenütt kerestük, nagyuram! – lihegte. – Az emberéről van szó, Bukamáról! Jöjjön, uram, siessen! Talán még életben találja!

Lan átkozódva rohant az őr után, ordított, hogy siessen, siessen, de már elkésett. Már elkésett; nem menthette meg azt a férfit, aki a hátára szíjazva mentette meg. Nem menthette meg az álmokat.

Az egyik gyakorlóudvar melletti kis folyosón jókora csomóban álltak az őrök, de félrehúzódtak, mikor meglátták Lant. Bukama az arcán feküdt, az álla alatt hatalmas vértócsa csillogott, egy tőr egyszerű fanyele semmitmondóan meredt ki a hátát átitató, sötét foltból. Üres tekintete mintha döbbenetet sugárzott volna. Lan letérdelt, lefogta a barátja szemét, és halkan elmormolt egy imát, hogy az anya utolsó ölelése békén fogadja haza Bukamát.

– Ki találta meg? – kérdezte, de alig hallotta az összemosódó válaszokat, hogy ki, hol, mit, hogyan. Remélte, hogy Bukama egy olyan világban születik majd újjá, ahol az Arany Daru szárnyal még a szélben, a Hét Torony épségben áll, és az Ezer Tó úgy ragyog a napfényben, mint valami gyémánt nyakék. Hogyan hagyhatta, hogy valaki ilyen közel jusson hozzá? Bukama megérezte, ha valaki fegyvert rántott mellette! De egy dolog így is, úgy is biztos volt. Bukama azért halt meg, mert Lan az aes sedai-ok cselszövéseibe keverte.

Felkelt, és ismét futni kezdett. Most már nem valami elől szaladt. Hanem valami felé. És nem érdekelte, ki látja, és ki nem.

Az előszobában tompán puffant valami, és a szolgálónők felháborodottan kiabáltak. Moiraine felpattant a párnázott karosszékben, ahol eddig várt. No persze nem erre. Magához ölelte a saidart, és megindult az ajtó felé, de mielőtt odaért volna, kicsapódott. Lan lerázta magáról a karjába kapaszkodó szolgálónőket, az orrukra csapta az ajtót, nekivetette a hátát, és a pillantása Moiraine riadt tekintetébe mélyedt. Szögletes arcát lassan liluló zúzódások éktelenítették, és úgy mozgott, mint akit össze-vissza vertek. Odakint minden csendbe dermedt. Bármit akart is, a szolgálók biztosra vették, hogy Moiraine elbánik vele.

Bármilyen idétlenül hangzott is, a lány az övkésére fogott. Az Egyetlen Hatalommal könnyedén felkaphatta volna, mint egy kisbabát, hiába volt ilyen hatalmas darab, de... A férfi tekintetében nem égett harag. És semmiképp sem lobogott benne tűz. Moiraine kis híján hátrálni kezdett. Halál, halálra égett hideg. A fekete kabát igencsak illett most hozzá; találóak voltak a ráhímzett kegyetlen tüskék, a komor arany bimbók is.

– Bukama halott, tőrt döftek a szívébe – mondta a férfi higgadtan –, és nem egész egy órája, hogy valaki megpróbált megölni az Egyetlen Hatalommal. Először úgy véltem, hogy csak Merean lehetett az, de mikor utoljára láttam, épp Iselle után lopakodott, és amennyiben nem vett észre, és nem akart csapdába csalni, nem lett volna rá ideje, hogy visszaérjen a helyszínre. Kevesen vesznek csak észre, ha nem akarom, hogy észrevegyenek, és nem hinném, hogy ilyen jó megfigyelő lenne! Ez pedig azt jelenti, hogy csak ön tehette!

Moiraine arca megrándult, de csak részben azért, mert bántotta a férfi hangjából áradó bizonyosság. Tudnia kellett volna, hogy az az ostoba liba egyenesen Mereanhoz szalad majd!

– Megdöbbenne, ha tudná, hogy milyen kevés minden kerüli el a nővérek figyelmét – válaszolta. Különösen, ha a nővért épp eltöltötte a saidar. – Talán nem kellett volna megkérnem, hogy Bukama figyelje Mereant. Veszedelmes. – A nő a Fekete ajah tagja volt; most már Moiraine is egészen bizonyos volt benne. A nővérek egészen fájdalmas figyelmeztetésekben részesítették a leselkedésen kapott embereket, de nem végeztek velük, bármit tettek is. De mit tehetnének Mereannal? A bizonyosság még nem bizonyíték, nem olyan bizonyíték, ami az Amyrlin Trón előtt is megállná a helyét. És ha Sierin is Fekete... Most még ezzel sem tudott volna mit kezdeni. Miért pazarolja Iselle-re az idejét ez a némber? – Ha törődik azzal a buta kislánnyal, találja meg, amilyen gyorsan csak tudja, és tartsa távol Mereantól!

Lan nyögött egyet.

– Minden aes sedai veszedelmes! Iselle pedig egyelőre biztonságban van; idefelé jövet láttam, hogy épp Brysszel és Dirykkel siet valamerre. Miért kellett Bukamának meghalnia, aes sedai? És miért csaltam csapdába az ön kedvéért?

Moiraine felcsapta a kezét, hogy csendet akar, és egy kicsit maga is megdöbbent, hogy a fickó így engedelmeskedik neki. Nagyobbrészt azonban vadul gondolkozott. Merean és Iselle. Iselle és Brys és Diryk. Merean meg akarta ölni Lant. Hirtelen meglátta a mintát, minden kis részlet tökéletesen egymásba illett – nem értette, mit jelent mindez, de biztos volt benne, hogy rájött, mi folyik itt.

– Diryk azt mondta, hogy maga a világ legszerencsésebb embere! – kezdte, és elszántan Lan felé hajolt –, és a kölyök érdekében remélem, hogy ez így is van! Hova menne Brys, ha négyszemközt akarna beszélni valakivel? Olyan helyet mondjon, ahol senki sem hallgathatja ki! – Olyan helyre kellett menniük, ahol Brys biztonságban érezte magát, de ahol nem érhette el senki sem.

– A Palota nyugati részében van egy kis sétány – kezdte Lan lassan, aztán meggyorsult a szava. – De ha Brys veszélyben van, figyelmeztetnünk kell az őrséget! – Már meg is fordult, és a kilincsen volt a keze.

– Nem! – kiáltott rá Moiraine. Még mindig magához ölelte a Forrást, és képes lett volna a Levegő fonatával megállítani a férfit, ha nem hallgat a szavára. – Brys herceg nyilván nem értékelné, ha rátörnének a katonák, és netán Merean tényleg csak beszélgetni akar vele!

– És ha nem beszélgetni hívta? – csattant fel a férfi.

– Akkor amúgy sem lenne rá időnk, hogy riadóztassuk az őrséget! Nincs ellene bizonyítékunk, Lan! Gyanút tudnánk csak felhozni egy aes sedai szavával szemben. – A férfi mérgesen kapta fel a fejét, és morgott valamit az aes sedai-okról, amit Moiraine csak azért sem hallott meg. Ha meghallotta volna, csúnyán meg kellett volna büntetnie érte, és erre most nem volt idejük. – Vigyen erre a sétányra, Lan! Hagyja, hogy egy aes sedai bánjon el a másikkal! És siessen! – Ha Merean beszélgetéssel kezdte is a dolgot, Moiraine nem hitte volna, hogy sokáig fecsegni fog.

Lan mindenesetre sietett, hosszú lábai csak úgy villogtak, ahogy nekiiramodott. Moiraine-nek kis híján a nyakába kellett kapnia a szoknyáját és a lábát is, hogy lépést tarthasson vele, és igyekezett tudomást sem venni arról, hogy a szolgák és a folyosón lézengő egyéb népségek hogy megnézik harisnyás lába szárát, vagy mit suttognak róla. Hagyta, hadd töltse meg futás közben a Forrás, míg csak kis híján fájdalomba nem fordult a gyönyörűséges létezés, aztán megpróbálta kitalálni, hogy mihez is kezdhetne egy olyan nővel szemben, aki sokkal erősebb nála – egy olyan nővel szemben, aki már akkor is száz éve viselte a vállkendőt, mikor Moiraine ükanyja még meg sem született. Örült volna, ha nem retteg ennyire. Örült volna, ha Siuan is ott van vele.

Az őrült vágta fénylő fogadótermeken át vezetett, szobrok szegélyezte folyosókon kanyargott végig, és végül kinn voltak a szabad ég alatt, és a Palota zajai elhaltak mögöttük. Hosszú, kőkorlátos, húsz lépés széles erkély nyúlt a szemkápráztató napsütésbe, és odalenn, a mélyben fényesen szikráztak a város színes cseréptetői. Viharos, hideg szél tépett Moiraine szoknyájába. Merean ott állt, a saidar ragyogása körbeölelte, és vele szemben ott volt Brys és Diryk is: kétségbeesetten, hiábavalóan küzdöttek az őket körbefonó Levegő kötelékek és szájpeckek ellen. Iselle értetlen nemtetszéssel meredt a hercegre és a fiára, és meglepő módon a sétány másik végén ott állt Ryne is. Mogorván nézett a többiekre, és keresztbe fonta a karját a mellén. Ezek szerint mégis árnybarát volt.

– Igazán nem hozhattam volna ki Diryk urat az apja nélkül – mondta Iselle durcásan. – Persze gondoskodtam róla, hogy senki se tudja, hol vannak, de miért...?

Moiraine pajzsot font a Szellem szálaiból, és egyenesen Mereanra vetette. Minden erejét beleadta, és remélte, hogy el tudja vágni a nőt a Forrástól. A pajzs nekicsapódott Merean fonatainak, és szétpattant. Merean túlságosan is erős volt, és kis híján minden hatalmát magába fogadta.

Moiraine tudta, hogy meglepte a Kék nővért – a Fekete nővért –, de Merean még csak nem is pislogott.

– Jól tetted, hogy végeztél a kémmel, Ryne – mondta nyugodtan, és újabb pecket font a Levegőből, majd kiékelte vele Iselle száját, aztán egy köteg fonattal mereven megkötözte a döbbent lányt. – Próbáld meg ezúttal az ifjabb malkieri dolgát is elrendezni! Mindig azzal jössz, hogy jobban vívsz, mint ő!

Mintha minden egyszerre történt volna. Ryne előrerontott, mérgesen meredt Lanra, és a hajában vadul csilingeltek a csengők. A másik férfi épphogy csak elő tudta kapni a kardját, hogy hárítsa az első csapást. És még mielőtt először felcsendült volna a kardok acélos csattogása, Merean visszadobta Moiraine-re ugyanazt a fonatot, amivel az előbb a lány próbálkozott. Moiraine iszonyodva érezte, hogy a nőnek úgyis elég ereje maradt, hogy elvágja őt a Forrástól, hogy közben három másik kötést kellett fenntartania, ő maga pedig annyi saidart ölelt magába, amennyit csak tudott. Kétségbeesetten csapott ki a Levegővel és a Tűzzel, és Merean felnyögött, ahogy a kettévágott fonatok visszacsaptak belé. Moiraine időközben megpróbálta elvágni a Diryket és a többieket fogva tartó fonatokat, de mielőtt a szövet elérte volna Mereant, a nő elvágta a fonatait, és ezúttal Merean pajzsa megérintette Moiraine-t, mielőtt a lány szétszabdalhatta volna. Moiraine gyomra gombostűnyire szűkült.

– Túlságosan is gyakran felbukkansz, Moiraine kedves – mondta Merean, mintha csak egy csésze tea mellett beszélgettek volna. Úgy nézett rá, mintha semmi baj nem lenne, minden vonása nyugodt volt és anyáskodó, nem árulta el a legkisebb zavart sem. – Tartok tőle, hogy meg kell kérdeznem, hogyan lehet ez és miért? – Moiraine épp csak el tudott vágni egy fonatnyi Tüzet, ami alighanem lepörkölte volna róla a ruhát és a bőre túlnyomó részét is. Merean rámosolygott, mint egy szerető anya, akit őszintén szórakoztat, hogy egyes fiatal lánykák micsoda bajba tudják keverni magukat. – Ne aggódj, gyermek! Meggyógyítalak, mielőtt kikérdeznélek! És válaszolni fogsz! Idekinn senki sem hallja, ha sikoltozol!

Ha Moiraine még kételkedett volna benne, hogy Merean a Fekete ajah tagja, az előző Tűzfonat minden kétségét eloszlatta volna. A következő pillanatban pedig újabb bizonyíték tárult a szeme elé. A fonatok hatására égnek állt minden szál haja, a ruhája sercegni és pattogni kezdett, és mindhiába kapkodott levegő után. Ha nem sikerül időben elvágnia a nő támadó fonatait, pillanatokon belül összetört, vérző roncs lett volna.

Ahányszor csak ideje és ereje jutott rá, megtámadta a Diryket és a többieket tartó fonatokat, megpróbált pajzsot vetni Merean és a Forrás közé, sőt, megpróbálta az Egyetlen Hatalom segítségével eszméletlenségbe taszítani a másik nővért. Tudta, hogy az életéért küzd – ha a másik nő győz, neki el kell pusztulnia, vagy most, vagy miután Merean kikérdezte –, de egy pillanatra sem próbált meg kibújni a Hármas Eskü adta joghézagon. Neki is lett volna mit kérdeznie a nőtől, és az egész világ sorsa a válaszokon múlhatott. Balszerencséjére azonban épphogy csak meg tudta védeni magát, és az is kevésen múlott, hogy eddig még időben kivédte a nő támadásait. A gyomra már egészen összezsugorodott, de most mintha a többi szervét is magába akarta volna nyelni. Merean három embert tartott gúzsba kötve, de így is könnyedén állta a támadásait. Bárcsak Lan el tudná terelni a nő figyelmét...!

Egy kurta oldalpillantás megmutatta, hogy erre ugyan nem számíthat. Lan és Ryne könnyedén, kecsesen táncolták végig a vívóformákat, a pengéjük úgy villogott, mint a vihar, de ha egy-egy szikrányi különbség felvillant a tudásukban, hát az mindig Ryne javára billentette a mérleget. Lan arcán már bőven patakzott a vér.

Moiraine elszántan lesújtott Mereanra, minden erejét beleadta a csapásba, még azzal sem törődött, hogy figyelmen kívül hagyja a hideget. Vacogva, remegve támadt a nőre, lecsapott, védekezett, megint támadott. Ha ki tudná fárasztani a nőt, ha...

– Elhúzzuk a dolgot, gyermekem, nem gondolod? – kérdezte Merean. Diryk a levegőbe emelkedett, és hiába küzdött láthatatlan kötelékei ellen, átsiklott a korlát felett, ki a semmibe. Brys nagy nehezen odafordította a fejét, a szája hangtalanul mozgott a láthatatlan kötés mögött.

– Ne! – sikoltotta Moiraine. Kétségbeesetten kicsapott a Levegő fonataival, hogy visszahúzhassa a fiút, és biztonságba helyezhesse. Merean könnyedén elvágta a szálakat, aztán elengedte a saját fonatát is. Diryk kétségbeesett kiáltással zuhant a mélybe, és Moiraine fejében fehér tűz robbant.

Szédelegve nyitotta ki a szemét, a fiú halkuló halálsikolya még mindig ott visszhangzott a fülében. Négykézláb állt a kőpadlón, forgott vele a világ. Amíg nem tisztul ki a feje, nem tudja magához ölelni a saidart, ahogy a macskák sem tudnak énekelni. Nem mintha a rosszulléte bármit is számított volna. Látta maga felett Merean pajzsát, és még egy gyengébb nő is meg tudott tartani egy ilyesfajta védelmet, ha egyszer sikerült köré zárnia. Megpróbált felkelni, de visszazuhant a kőre. Nagy nehezen felkönyökölt.

Alig pár perc telhetett el. Lan és Ryne még mindig az acélcsengés halálos táncát járták. Brys már nem csak a kötelékei miatt állt olyan mereven, és olyan döbbenetes gyűlölettel meredt Mereanra, hogy Moiraine egy pillanatra úgy vélte, a férfi puszta indulatból áttör a saidar hatalmán. Iselle remegett, szipogott, bőgött, és tágra nyílt szemmel nézte a kőkorlátot, amely felett az előbb átbukott szegény kölyök. Diryk. Moiraine rákényszerítette magát, hogy kimondja a fiú nevét, hogy felidézze lelkes vigyorát. Alig pár perc.

– Egy kicsit kitartasz még a kedvemért, ugye? – nézett rá Merean, aztán hátat fordított neki. Brys felemelkedett a földről. A zömök férfi arca egy szemvillanásnyira sem enyhült meg, még most is gyűlölködve meredt a Fekete nővérre.

Moiraine térdre kecmergett. Nem tudott fókuszálni. Nem maradt egy csepp bátorság sem benne, egy szikrányi erő sem. Csak az elszántság. Brys átlebegett a korlát felett. Moiraine lábra állt. Elszántság. Brys az arcára égett gyűlölettel zuhant alá, egy hangot sem ejtett. Ennek véget kellett vetnie! Iselle felemelkedett a levegőbe, kétségbeesetten dobálta magát, a torka megfeszült, ahogy megpróbált kiüvölteni a Levegő fonata mögül. Ennek véget kellett vetnie! Moiraine megtántorodott, és markolatig Merean hátába vágta a kését, a vér forrón fröcskölt fel a kezére.

Együtt zuhantak végig a kőpadlón, Merean körül kihunyt a ragyogás, amint meghalt, és Moiraine fölül is eloldódott a pajzs. Iselle felsikoltott, és megtántorodott a korláton, ahová a kioldódott Levegő fonatok ejtették. Moiraine átkapaszkodott Merean holttestén, és elkapta Iselle egyik kapálózó karját, épp, mikor a lány puha kis papucsa lecsúszott a korlátról, és Iselle a semmibe tántorodott.

A lány leesett, és úgy megrántotta Moiraine-t, hogy ő is félig keresztül zuhant a korláton. Fejjel lefelé lógott, derékban megtörve, és nézte, ahogy a lány vértől iszamós kezébe kapaszkodik, és kétségbeesetten kapálózik a végeérhetetlenül mélynek tűnő szakadék felett. Moiraine-nek minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy megtartsa, de többet nem tehetett. Ha megpróbálja felhúzni a lányt, mind a ketten lezuhannak. Iselle arca eltorzult, a rettegés maszkjává vált. A keze kezdett kicsúszni Moiraine véres ujjai közül. Az aes sedai nyugalmat erőltetett magára, kinyúlt a Forrás felé, de nem érte el. A szédülésének nem tett jót, hogy lenézett a mélységben csillogó háztetőkre. Még egyszer megpróbálta, de ennyi erővel vizet is merhetett volna egy lyukas szitán. De egyet akkor is megment a három közül, akkor is, ha csak a leghaszontalanabbat tudja megmenteni! Leküzdötte a szédülését, és makacsul kapálódzott a saidart keresve. És Iselle ujja kicsúszott a markából. Moiraine most már csak nézte, nézte, ahogy a lány zuhant, hangosan, de egyre messzebbről hallatszott kétségbeesett sikolya, és a keze még mindig felfelé nyúlt, mintha azt hinné, azt remélné, hogy valaki megmentheti. Valaki lerántotta Moiraine-t a korlátról.

– Sose nézzen végig egy halált, ha nem kell – mondta Lan, és talpra állította. Jobb karja magatehetetlenül csüngött az oldala mellett, hosszú, mély vágás hasította fel a kabátját és a húsát, és más sérülései is voltak, nem csak ez, meg az a karcolás a fején, amiből még mindig jócskán szivárgott a vér. Ryne tíz lépésnyire hevert, üres döbbenettel meredt az égre. – Sötét nap – motyogta Lan –, nem is láttam még ennél sötétebbet!

– Egy pillanat – mondta Moiraine, és a hangja megremegett. – Túl gyenge vagyok még ahhoz, hogy kimenjek! – remegő térddel támolygott Merean holttestéhez. Most már nem lesznek válaszok. A Fekete ajah rejtve marad. Lehajolt, kihúzta a kését a nő hátából, és megtörölte a pengét az áruló szoknyájában.

– Hidegvérű asszony, aes sedai – mondta Lan szárazon.

– Olyan hidegvérű, amilyen hidegvérűnek csak lennem kell – vetette oda Moiraine. Diryk sikolya még mindig ott csengett a fejében. Iselle arca egyre mélyebbre zuhant előtte. Akárcsak a vállkendőért való próbán, itt is pusztán a felszínen volt nyugodt, de minden erejével fogta, őrizte a látszatot. Ha egy pillanatra is elengedi, sírva esik össze. Ordítani tudott volna fájdalmában. – Úgy tűnik, Ryne nem csak árnybarát volt, de önhitt is. Mégis jobban vívtál nála!

Lan megrázta a fejét.

– Nem, ő vívott jobban! De azt hitte, végem van, mikor megbénította az egyik karomat! Sosem értette meg! Az ember előbb meghal, csak aztán adja meg magát!

Moiraine biccentett. Az ember előbb meghal, csak aztán adja meg magát. Igen.

Beletelt egy kis időbe, amíg eléggé kitisztult a feje ahhoz, hogy újra megpróbálja megragadni a Forrást, és addig valahogy le kellett csillapítania Lan aggodalmát, hogy minél előbb szólni kellene a shatayannak, nehogy a városból érjenek fel előbb a hírrel, hogy Brys és Diryk a háztetőkre zuhanva lelte halálát. Az iránt már érthetően kevésbé lelkesedett, hogy Edeyn úrnővel tudassa a leánya halálát. Moiraine is aggódott az idő múlása miatt, bár nem azért, mint Lan. Meg kellett volna mentenie a lányt. Iselle halála legalább annyira az ő hibája volt, mint Mereané.

Amint képes volt rá, meggyógyította Lant is, és a férfi levegő után kapkodott, ahogy a Szellem, Levegő és Víz bonyolult fonata összefogta a húsát, és a bőre ismét makulátlan egységbe forrt, de Moiraine-t nem töltötte el elégedettséggel, hogy a férfi halandó gyengeségről tett tanúbizonyságot. És utána még gyenge is maradt, a Gyógyítás legalább annyi erőt kivett belőle, mint a harc: meg kellett kapaszkodnia a kőkorlátban. Egy ideig nem nagyon szaladgál semerre sem. Moiraine-nek azt is meg kellett vele beszélnie, hogy mit mondhatnak, és kinek. És más tervei is voltak még vele.

Óvatosan átlebegtette Merean holttestét a korlát felett a Levegő fonataival, egy kicsit lejjebb eresztette, és igyekezett olyan közel tartani a sziklás hegyoldalhoz, amilyen közel csak tehette. Tűz fonatai lobbantak a Fekete nővér teste körül, lángok nyelték el, olyan forró lángok, hogy hamu sem maradt belőle, csak egy pillanatra megremegett körülötte a levegő, és halkan meg-megpattantak a túlhevült sziklaszilánkok.

– Mi a fenét... – kezdte Lan, aztán meggondolta magát. – Miért?

Moiraine hagyta, hadd csapja meg a felemelkedő hő, a pokoli láng utóérzete.

– Nincs rá bizonyítékunk, hogy a Fekete ajah tagja volt, csak hogy aes sedai – elfintorodott; ezt nem akarta kimondani. A Fehér Toronynak ismét szüksége lesz a titokzatosság mellvértjére, még inkább, mint Malkier bukása után volt, de ezt nem mondhatta meg a férfinak. Még nem. Ám Lannak még csak a szeme sem rebbent a Fekete ajah említésére. Talán nem tudta, miről van szó, de Moiraine nem fogadott volna rá. A férfi önuralmát a legtöbb nővér is megirigyelhette volna. – Nem hazudhatok, ha megkérdezik, mi történt idefenn, de hallgatnom szabad. Te hallgatsz, vagy inkább az Árnyékot szolgálod a beszédeddel?

– Nagyon kemény nő maga, aes sedai – mondta végül Lan. Többet nem is mondott, de Moiraine-nek ennyi épp elég volt.

– Csak olyan kemény vagyok, amilyen keménynek lennem kell – válaszolta. Diryk sikolya. Iselle arca. Még Ryne hullájától is meg kellett valahogy szabadulniuk, és a padlót bemocskoló vértől is, meg a ruhájukat szennyező mocsoktól. Olyan kemény, amilyen keménynek lennie kell.

Befejezés

A másnap hajnal gyászban találta az egész Aesdaishart, minden szegleten fehér zászlók lobogtak, a szolgák karján hosszú, fehér kendők mutatták fájdalmukat. A városban máris azt rebesgették, hogy szörnyű előjelek jósolták meg a csapást, üstökösök tűntek fel az égen, égi tüzek lobogtak az éjszakában. Az emberek mindent rá tudtak húzni a babonaságaikra, elég volt, ha kellően hinni akartak benne. Egy egyszerű katona eltűnése, de még egy aes sedai hiánya sem tűnt fel senkinek sem a csontig hatoló gyász közepette. Meglett férfiak fakadtak sírva a palota folyosóin bolyongva.

Moiraine átkutatta Merean holmiját, bár persze semmi nyomot nem talált, ami tovább vezette volna más Fekete nővérekhez, aztán mindent elégetett. Visszafelé tartott már a lakosztályába, de kitért Edeyn Arrel úrnő útjából. A nő haja tépetten, kurtára vágva ágaskodott a fején, fehér ruhája csendesen siklott a földön. A szóbeszéd szerint Arrel úrnő kész volt visszavonulni a világ ügyeitől. Moiraine úgy vélte, már meg is tette. A nő tekintete üres volt, megviselt, öreg. Tulajdonképp úgy nézett ki, mint a lánya, ahogy Moiraine utoljára látta: kétségbeesés töltötte meg minden szegletét, és a közelgő halál biztos tudata.

Mikor belépett a lakosztályába, Siuan ugrott fel a karosszékből. Moiraine mintha hetek óta nem is látta volna.

– Úgy nézel ki, mint aki belenyúlt a csalis tarisznyába, és egy csukát talált benne – mordult rá a lány. – No, nem is csodálom! Mindig is utáltam ismerősöket gyászolni! De legalább mehetünk, amikor csak akarod! Rahien két mérföldre a Sárkány-bérctől született, egy pajtában. Merean ma reggelig még csak a közelébe sem ment. Nem hinném, hogy megölné, még akkor sem, ha tényleg Fekete!

Nem ő az. Moiraine valahogy mintha meg sem lepődött volna a dolgon.

– Merean senkit nem öl már meg, Siuan! De most élezd ki azt a ragyogó eszedet, és oldj meg nekem egy rejtélyt! – leroskadt egy székbe, és a végétől kezdve elmesélte az egész történetet. Egyhuzamban eldarálta, mi minden történt, Siuan hiába szörnyülködött, hiába faggatta a részletekről. Mintha ismét újra kellett volna élnie. Mikor kibökte, hogy mi is vezetett az összecsapáshoz, szinte mintha megkönnyebbült volna. – Dirykkel akart a leginkább végezni, Siuan! És Lant is megpróbálta megöletni!

– Ennek nincsen semmi értelme! – mordult rá Siuan. – Mi köze lehetne egy nyolcéves kölyöknek egy olyan hidegvérű oroszlánhalhoz, mint Lan?

– A szerencse! Diryk túlélt egy olyan esést, amibe bele kellett volna halnia, és mindenki azt mondja, hogy Lan a világ legszerencsésebb embere, máskülönben a Fertő már rég végzett volna vele! Van itt valami minta, de számomra értelmetlennek tűnik az egész! Talán még a te kovácsmestered is beletartozik! És Josef Najima, Canluumban, ha minden igaz! Ő is szerencsés volt! Találd meg nekem a rejtély kulcsát! Azt hiszem, valami fontosra tapintottam, de nem tudom, mire!

Siuan fel-alá járkált a szobában, a szoknyáját rugdosta, az állát dörgölte, és felváltva motyogott a szerencsés emberekről, a hirtelen felemelkedett kovácsokról, és egy csomó minden másról, amit Moiraine még ennyire sem értett. Hirtelen aztán megtorpant, és a barátnőjére nézett.

– Még csak meg sem próbált Rahien közelébe kerülni, Moiraine! A Fekete ajah tudja, hogy a Sárkány Újjászületett, de nem tudják, hogy mikor! Talán Tamrának sikerült valahogy elhallgatnia, talán túl durván vallatták, és meghalt, mielőtt ezt is kiszedhették volna belőle! De ezt semmi más nem magyarázhatja! – A kíváncsisága iszonyatba fordult. – A Fényre! Minden olyan férfit vagy fiút megölnek, aki képes lehet fókuszálni! Ó, hogy a Fény égetne meg, ezreket megölhetnek, Moiraine! Tízezreket!

Igen, így már értelme volt, bármilyen rettenetesnek tűnt is. Azok a férfiak, akik fókuszálni kezdtek, eleinte nem is tudták, mit tesznek. Eleinte általában csak szerencsésnek tűntek. Az események nekik kedveztek, és hirtelen nagy magasságba emelkedtek. Siuannak igaza volt. A Fekete ajah tömegmészárlásba kezdett.

– De nem tudják, hogy egy csecsemőt kell keresniük – mondta Moiraine. Olyan kemény, amilyen keménynek lennie kell. – Egy csecsemő még nem adja jelét, hogy fókuszálni fog! Több időnk van, mint hittük volna! Arra persze nem elég ez sem, hogy óvatlanok legyünk! Bármelyik nővér Fekete lehet! Cadsuane szerintem az. És tudjuk, hogy mások is keresik a gyermeket. Ha Tamra egyik keresője lel rá a gyermekre, és rajta keresztül megtalálja a Fekete ajah is, vagy ha úgy döntenek, hogy az egyiküket nem ölik meg azonnal, hanem előbb kifaggatják, mit tud... – Siuan döbbenten nézett rá. – Még mindig ránk vár a feladat – közölte vele Moiraine.

– Tudom – sóhajtott Siuan hangosan. – Csak sosem hittem volna... Na persze, ha vár a munka, elő kell szedni a hálót, ki kell belezni a halat is – a szavai azonban nem csengtek olyan határozottan, mint máskor. – Dél előtt nekiindulhatunk Arafelnek!

– Te visszamész a Toronyba – rázta meg a fejét Moiraine. Együtt sem haladnának sokkal gyorsabban a kutatással, mint ha az egyikük egyedül vág neki, és hol lehetne Siuan jobb helyen, mint épp Cetalia Delarme oldalán, ahol a Kék ajah minden ügynökének a jelentésére rálát? Mialatt Moiraine a fiúgyermeket keresi, Siuan megtudja, mi folyik a világban, és mivel tudja, hogy mit kell keresnie, könnyedén kiszúrhatja a Fekete ajahra vagy az Újjászületett Sárkányra utaló jeleket. Siuan is megértette, mi a dolga, ha valaki elmagyarázta neki, és bár ezúttal beletelt egy kis időbe, míg Moiraine meggyőzte róla, hogy így a leghelyesebb, végül csak beleegyezett – bár persze nem fogadta kitörő örömmel a javaslatot.

– Cetalia piszkozatírásra fog be, hogy el mertem szökni az engedélye nélkül – morogta. – A Fény égessen meg! Ruhaszárítón lógat ki a Torony tetejéről! Hálát adhatok a jó szerencsémnek, ha nem korbácsoltat meg! Moiraine, a politika puszta gondolatától is vödörszám izzadok a legfagyosabb télben! – de máris az útiládákat kutatta át, azt nézte, mit érdemes magával vinnie a Tar Valonba vezető útra. – Azt hiszem, nem ártana annak a Lan nevű fickónak, ha figyelmeztetnéd, mibe keveredett bele! Bár nem hinném, hogy sok haszna volna belőle. Úgy hallottam, vagy egy órája útnak eredt, egyenesen a Fertő felé, és ha az nem végez vele... Most meg hová rohansz?

– Van pár befejezetlen ügyem azzal az alakkal! – vetette hátra Moiraine a válla felett. Már az első nap eldöntötte, mit tesz, ha bebizonyosodik, hogy a fickó mégsem árnybarát, és nem akarta megszegni a magának tett ígéretet.

Nyíl istállójában úgy szórta az ezüstmárkákat, mintha csak rézgarasok lettek volna, és a lovászok már fel is nyergelték a lovat, mielőtt még az érmék a zsebükbe pottyantak volna. Moiraine azonnal felkapaszkodott a ló nyergébe, nem érdekelte, hogy ki láthatja a szoknyája alól kikandikáló selyemharisnyát. Jól megsarkantyúzta a lovát, kivágtatott az Aesdaisharból, és északnak indult a városon át. Az emberek félreugráltak az útjából, és az egyik kereszteződésnél Moiraine egyszerűen átugratott az egyik üres szekér felett, mert a hajtó nem kanyarodott ki időben az útjából. Kiáltozás és heves ökölrázás kísérte az útját.

A városból északra vezető úton csak annyi ideig lassított le, amíg megkérdezte egy szembe gördülő kocsi hajtójától, hogy nem látott-e egy malkierit egy pej ménen, és mikor először igennel válaszoltak, jócskán megkönnyebbült. Az a bolond férfi vagy ötven felé indulhatott volna, mikor kiért Chachinból. Egy óra előnye volt... De akkor is el fogja kapni, ha utána kell mennie a Fertőbe!

– Egy malkieri? – a kék köpenyes, soványka kereskedő riadtan nézett fel rá. – No igen, az őreim szerint van egy arrafelé, odafenn! De ezek a malkieriek aztán veszedelmes fickók! – körbefordult a szekér ülésén, és egy füves domb felé bökött, az úttól vagy száz lépésnyire. Két ló sziluettje rajzolódott ki a dombtetőn, egy hátaslóé és egy málhás állaté, és a domb kanyarulata mögül vékony füstcsík kanyarodott fel az égre.

Lan fel sem nézett, mikor Moiraine leszállt a nyeregből. Egy kis tűz maradványa mellett térdepelt, és egy hosszú ággal kavargatta a friss hamut. Meglepő módon égett haj bűze lengte be a levegőt.

– Azt reméltem, hogy végzett velem! – mondta.

– Még nem – válaszolta Moiraine. – A jövőt égeti? Sokan szomorodnak el, ha odaveszik a Fertőben!

– A múltamat égetem – vetette oda a férfi, és felegyenesedett. – Az emlékeimet égetem! A nemzetemet! Az Arany Daru többé nem száll! – földet rugdalt a hamura, aztán megállt, habozni tűnt, és egy marék nedves földet emelt fel, majd szertartásosan kicsorgatta az ujjai közül. – Senki sem szomorkodik, ha meghalok, mert akik meggyászolnának, már mind meghaltak. És amúgy is minden ember meghal egyszer!

– De csak a bolondok akarnak idő előtt meghalni! Azt akarom, hogy az őrzőm legyen, Lan Mandragoran!

Lan állta a tekintetét, aztán megrázta a fejét.

– Tudhattam volna, hogy erre megy ki a játék! Meg van nekem a magam háborúja, aes sedai, és eszem ágában sincs a Fehér Torony hálóit szövögetni magának! Keressen más bolondot!

– Ugyanazt a háborút vívjuk mind a ketten; az Árnyék ellen küzd mindegyikünk! Merean a Fekete ajah tagja volt! – mindent elmondott neki, onnantól kezdve, hogy mit mondott ki Gitara Jövendőmondása az Amyrlin Trón és a két megszeppent beavatott jelenlétében, azon át, hogy mi mindenre jött rá Siuannal, odáig, hogy hogyan haltak meg Tamra keresői, mindent, a legapróbb részleteket is. Bárki más előtt elhallgatta volna a nagyobbik felét, de őrző és aes sedai között nem volt helye titkoknak. Bárki más előtt próbálta volna szépíteni a helyzetet, de nem hitte volna, hogy Lant megrémíthetik a sötétben lapuló ellenfelek, még ha aes sedai-okról volt is szó ezúttal. – Azt mondta, elégette a múltját! Hadd legyenek a múltnak hamvai! De ez ugyanaz a háború, Lan! A háború legfontosabb csatája még csak most kezdődött. És ezt a csatát meg is nyerheti!

A férfi hosszú ideig csak állt, és északra nézett, a Fertő felé. Moiraine nem tudta, mitévő legyen, ha visszautasítja. Olyasmiket is elmondott neki, amit a megkötött őrzőjén kívül senkinek sem lett volna szabad tudnia.

Lan hirtelen sarkon fordult, a kardja megvillant a levegőben, és az aes sedai egy pillanatra azt hitte, hogy a férfi rátámad. De Lan ehelyett térdre ereszkedett, és a meztelen penge ott feküdt a két tenyerében.

– Az anyám nevére esküszöm, hogy kardot rántok, ha azt mondod, rántsak kardot, és leteszem a fegyvert, ha azt mondod, úgy tegyek! Anyám nevére esküszöm, hogy jövök, ha azt mondod, jöjjek, és megyek, ha azt mondod, úgy tegyek! – megcsókolta a kardot, és várakozóan nézett fel Moiraine-re. Térden állva is büszkébben nézett fel, mint egy király. Már csak a saját érdekében is kell neki tanítania egy kis alázatot. A saját érdekében, és egy erdei tavacska emlékére is.

– Van még valami – mondta Moiraine, és a férfi fejére tette a kezét.

A Szellem fonata az aes sedai-ok által ismert legbonyolultabb szövetek egyike volt. Körbeölelte a férfit, belesüllyedt, és eltűnt.

Moiraine hirtelen érezte, úgy érezte, ahogy csak az aes sedai-ok érezhették az őrzőiket. A férfi érzelmei kis csomagként lapultak a tulajdon elméjében, az acélos, megingathatatlan elszántság éles volt, mint a csupasz penge. Moiraine érezte a régi sérülések fájdalmát, érezte, bár a férfi elfojtotta, elfeledte mindet. Szükség esetén erőt meríthetett a férfiból, és bármilyen messze szakadt volna tőle Lan, megtalálta volna. Egymáshoz voltak kötve.

A férfi könnyedén felkelt, hüvelyébe lökte a kardot, és alaposan végigmérte Moiraine-t.

– Akik nem voltak ott, a Ragyogó Falak Csatájának hívják – kezdett bele hirtelen. – Akik ott voltak, a Véres Hónak. Ennyi. Nem kell hozzátenniük, hogy csata volt: tudják anélkül is. Az első nap reggelén kis híján ötszáz emberem volt. Kandoriak, saldaeaiak, domaniak. A harmadik nap estéjére több, mint a felük elesett vagy súlyosan megsebesült. Ha másképp döntök, néhányan közülük még mindig élnek. És mások lennének helyettük halottak. A háborúban az ember imádkozik a holtak lelki üdvéért, és máris továbblovagol, mert a látóhatár mögött újabb csata várja. Imádkozzon a holtakért, Moiraine sedai, és lóra fel!

Moiraine megdöbbent, és kis híján levegő után kapkodott. Egy pillanatra elfelejtette, hogy a kötés mindkét irányba működik. Lan is tudta, mit érez, és láthatóan könnyebben értelmezte az érzéseit, mint ő a férfiét. Egy pillanattal később aztán rábólintott a jó tanácsra, bár nem tudta, hány imát kell elmormolnia, hogy megnyugodjon a lelke.

Lan a kezébe nyomta Nyíl kantárját, és ránézett.

– Hova indulunk elsőnek?

– Vissza Chachinba – vallotta be a lány. – Aztán Arafelbe, és... – olyan kevés név maradt már csak; könnyedén végigjárhatják mindet. – Az egész világot bejárjuk, ha máshogy nem megy! Győznünk kell, vagy az egész világ elveszett!

Egymás mellett lovagoltak le a dombról, és délnek fordultak. A hátuk mögött felrobajlott az ég, elfeketedett minden, és újabb későtavaszi vihar csapott le a Fertő felől.

TÉRKÉP

TARTALOM

- -

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Befejezés

- TÉRKÉP