A Világ Szeme I-II.
Date: 1998-11-17T23:00:00+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből eredt, visszatérne. A Harmadik Korban, a próféciák korában maga a Világ és az Idő sorsa dől el. Minden, ami volt, ami van és ami lesz, az Árnyékba veszhet még. Robert Jordan az Idő kereke sorozatban egy tolkieni igényességgel kidolgozott világot teremtett meg, és ehhez méltó a cselekmény szövése is. A regényfolyam a "high fantasy" stílus nagyszerű darabja, abbahagyhatatlan olvasmány, a műfaj legjobb hagyománya
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

A Világ Szeme

Az Idő Kereke sorozat 1.

ISBN 963 8428 147

Beholder Kft, 1998

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: Eye of The World

Copyright © 1990. Robert Jordan

Fordította: Würth Attila

Harrietnek,
Egyetlenemnek,
Szemem fényének
Mindörökké.

I. KÖTET

Előszó

A Sárkánybérc

A palota még meg-megrázkódott néha, ahogy a föld újra és újra megrezzent, mintegy emlékezetből. Mintha legszívesebben megtagadná a történteket. A falak repedésein beszűrődő fénysugarakban csillogtak a néhol még most is szállongó por szemcséi. Minden felületet égésnyomok csúfítottak, padlót, plafont, falakat egyaránt. A hajdan ragyogóan színes freskókon most fekete koromsávok kígyóztak, a festék, az aranyozás felhólyagzott. A hamuborította, széttöredezett frízek emberei és állatai mintha maguk is rémülten futni próbáltak volna, mielőtt elült az őrjöngés. Mindenfelé holttestek hevertek. Férfiak, nők, gyermekek. Ott feküdtek, ahol a folyosókon végigcikázó villámok lesújtottak rájuk menekülés közben, vagy ahol utolérték őket a nyomukat követő tűzoszlopok. Mások egyszerűen elsüllyedtek a palota kőpadlójában. Mielőtt végül eljött a csend, még a kövek is megelevenedtek, folyékonnyá váltak, áldozatokra vadásztak. A szörnyű látvány éles kontrasztjaként itt-ott sértetlen színes faliszőnyegek, festmények díszelegtek – egytől-egyig mesterművek –, legfeljebb kissé elferdültek a meggörbült falakon. Elegáns, faragott, elefántcsont- és aranyberakásos bútorok álltak érintetlenül, esetleg csak felborultak a hullámzó padlón. Az őrület mindig a központban csapott le, ahol a legtöbb kárt okozhatta. A kevésbé lényeges dolgokkal nem törődött.

Lews Therin Telamon össze-vissza kóborolt a palotában. Noha még mindig jött egy-egy földlökés, ügyesen egyensúlyozott, egyszer sem tántorodott meg.

– Iliena! Szerelmem, merre vagy?

Átlépett egy halott nő teste fölött. Halványszürke palástjának széle vértócsán söpört végig. Az aranyhajú szépséget elcsúfította élete utolsó pillanatainak borzalma. Nyitott szemére hitetlenkedő pillantás fagyott.

– Hol van a feleségem? Hol bujkál mindenki?

Megpillantotta magát a felhólyagzott márványfalon ferdén lógó tükörben. Öltözéke valaha fejedelmi volt: szürke, skarlátvörös és arany. A finom szövésű ruhák, amiket a Világtengeren túlról hoztak a kereskedők, most rongyokban lógtak rajta. Vastagon borította őket a piszok, akárcsak az arcát és a haját. A mellén lógó szimbólumot kezdte babrálni. Lapos korong volt, fele fekete, fele fehér, hullámos vonallal elválasztva. Valamit mintha jelentett volna ez a jel. Nem jutott eszébe, micsodát. De a díszes medál nem tudta sokáig lekötni a figyelmét. A saját tükörképét legalább olyan csodálkozva bámulta. Magas férfit látott maga előtt, aki épp csak középkorúvá érett. Valaha jóképű lehetett, de a haja máris inkább fehér volt, mint barna. Arcára mély árkokat vésett a rengeteg megpróbáltatás és aggodalom. Sötét szemei túl sokat láttak már a világból. Kuncogni kezdett, majd hátravetette a fejét, úgy nevetett. Harsogó kacaja visszhangzott a kihalt folyosókon.

– Iliena, szerelmem! Jöjj hát ide, asszony. Ezt látnod kell!

A háta mögött hullámzani kezdett a levegő, majd csillogni. Lassan egy férfi anyagiasult a szivárvány közepén. Körbenézett; undorodó kis fintort vágott. Ő is magas volt, de nem annyira, mint Lews Therin. Tetőtől talpig feketét viselt, fehér gallérját és a combközépig érő csizmájának visszahajtott karimáját díszítő ezüstöt kivéve. Óvatosan lépkedett, kényeskedve emelgette köpenye szegélyét, nehogy a holttestekhez érjen. A padló meg-megingott az utórezgésektől, de ő egyedül a tükör előtt álló, nevető férfira koncentrált.

– Napkelte ura – mondta –, érted jöttem.

Therin nyomban elhallgatott, mintha sohasem nevetett volna. Megfordult, a meglepetés legkisebb jele nélkül.

– Á, egy vendég. Van Hangod, idegen? Hamarosan itt az Éneklés ideje, és mi mindenkit szívesen látunk, aki részt akar venni. Iliena, drágám, vendégünk van. Iliena, hol vagy már? A fekete ruhás férfinak elkerekedtek a szemei. Az aranyhajú nő holttestéhez sietett, majd vissza Lews Therin elé.

– Shai'tan vigyen el, hát ennyire markába kerített már a rontás?

– Ez a név, Shai... – Therin megrázkódott. Védekezően emelte maga elé egyik kezét. – Nem szabad kimondanod ezt a nevet. Veszélyes.

– Szóval legalább ennyire azért még emlékszel. De csak neked veszélyes, bolond, nekem nem. És még mire emlékszel ezen kívül? Erőltesd meg az agyad, Fénybe vakult idióta! Nem engedem, hogy úgy legyen vége, hogy feledésbe gubózol! Emlékezz!

Lews Therin pár pillanatig felemelt kézzel álldogált; elbűvölten bámulta a piszok mintázatát a kézfején. Aztán a kabátjába törölte, ami még a kezénél is piszkosabb volt, és újra a másik férfira nézett.

– Ki vagy te? Mit akarsz?

A feketeruhás öntelten húzta ki magát.

– Valaha Elan Morin Tedronainak hívtak, de most...

– A Remény Árulója – suttogta Therin. Megmoccant az emlékezete, de ijedten hőkölt vissza előle.

– Tehát néhány dolgot még nem felejtettél el. Igen, a Remény Árulója, így neveztek el az emberek, mint ahogy téged meg Sárkánynak. Csakhogy, veled ellentétben, én büszkén elfogadom a nevem. Azért adták, hogy becsméreljenek vele, de én térdre kényszerítem őket, és végül kénytelenek lesznek istenként imádni. Na és te mit kezdesz a tiéddel? Ettől a naptól fogva Rokonirtónak fognak hívni. Hogy viseled majd el?

Lews Therin elhúzott szájjal nézett körbe a romos termen.

– Ilienának igazán illene itt lennie, hogy üdvözölje a vendégünket – mormolta, oda sem figyelve, mit beszél a másik. – Iliena, hol vagy? – kiáltotta. Megrázkódott a föld; az aranyhajú nő teste megmozdult, mintha a hívására akarna válaszolni. A férfi azonban keresztülnézett rajta.

Elan Morin elfintorodott.

– Nézz csak magadra – mondta gúnyosan. – Valaha első voltál a Szolgálók között. Tamyrlin gyűrűjét viselted, és a Magas Trónon ültél. Te alkottad meg az Uralom Kilenc Pálcáját. És most nézz magadra! Szánalmas, összetört roncs lettél. De ennyi nem elég. Megszégyenítettél a Szolgálók Termében! Legyőztél Paaran Disen kapuinál. De most, most már az én hatalmam a nagyobb! Nem hagylak úgy meghalni, hogy nem vagy tisztában ezzel. Amikor végre elpusztulsz, az utolsó gondolatoddal rá fogsz ébredni a vereséged jelentőségére, átérzed, mennyire teljes és végleges. Már ha egyáltalán hagylak meghalni.

– Egyszerűen el nem tudom képzelni, mi tarthatja fel Ilienát ennyi ideig. Aztán még a végén azt hiszi, rejtegetek előle egy vendéget, és majd rajtam köszörüli a nyelvét. Remélem, szeretsz beszélgetni, mert a feleségem nagyon is. Előre figyelmeztetlek, Iliena addig kérdezget majd, míg végül könnyen azon kapod magad, hogy mindent elmondtál neki, amit csak tudsz.

Elan Morin hátravetette fekete köpenye szárnyait, és megtornáztatta a kezét.

– Elég kár – mondta tűnődve –, legalábbis neked, hogy nincs itt a drágalátos Nővéreid közül valamelyik. Sosem volt erős oldalam a gyógyítás, ráadásul most már egy teljesen eltérő hatalmat használok. De még egy Nővér is csak néhány tiszta pillanatot tudna adni neked, már ha nem pusztítod el, még mielőtt belekezdhetne. Amire én képes vagyok, az legalább olyan jól megteszi, az én céljaimnak. – Kegyetlen mosolyt villantott a másikra. – De attól félek, Shai'tan gyógyítása kissé más, mint amit megszoktál. Gyógyulj hát meg, Lews Therin! – Kinyújtotta felé a karjait, és elhalványult a fény, mintha árnyék takarta volna el a napot.

Vakító fájdalom öntötte el Therin testét. Üvöltés tört fel lénye legmélyéből. Képtelen volt erőt venni magán, folyamatosan sikoltozott. Mintha tűz perzselte volna az agyvelejét; mintha maró sav folyt volna az ereiben. Hanyatt zuhant, a márványpadlóra. A feje a kőhöz csapódott; hangos koppanással pattant vissza. Szíve kalapácsként verte a mellkasát, mintha ki akarna szabadulni belőle. Lüktető fájdalomhullámok futottak végig a testén. Magatehetetlenül rángatózott a földön. Dobálta magát. Koponyája a legtöményebb kín gömbjévé változott, a szétrobbanás határán. Harsány, rekedt sikolyai végigvisszhangoztak az egész palotán. Lassan, nagyon lassan enyhült a fájdalom. Az enyhülés ezer évig látszott tartani. Végül elgyengülten, néha még meg-megrándulva feküdt a padlón. Lassan, nehézkesen vette zsibbadt torkán a levegőt. Legalább még ezer év eltelt, mire sikerült nagy nehezen a hasára fordulnia, és kocsonyává erőtlenedett izmait munkára kényszerítve, reszketve négykézlábra emelkednie. Ekkor az aranyhajú nőre esett a pillantása, és olyan fültépő sikolyt hallatott, amelyhez képest minden korábbi üvöltése nyöszörgés volt csupán. Támolyogva, megtörten mászott oda hozzá, egyszer majdnem el is esett. Minden csepp erejére szükség volt, hogy a karjába vegye. Reszkető kézzel simította hátra a nő haját az arcából. A felesége üveges tekintete a semmibe meredt.

– Iliena! Ó, Fény, segíts meg! – Magához szorította, védelmezően körégömbölyödött a földön. Sírása annak a férfinak a torka mélyéről feltörő zokogása volt, akinek nincs miért tovább élnie. – Iliena! Nem! NEEM!

– Még visszakaphatod, Rokonirtó. Az Árnyék Nagyura életre keltheti, ha a szolgálatába állsz. Ha a szolgálatomba állsz.

Lews Therin felemelte a fejét. A fekete ruhás férfi önkéntelenül hátrált egy lépést a pillantásától.

– Tíz év, Áruló – mondta Therin halkan. Hangja olyan volt, mint a hüvelyéből kicsusszanó acélpenge csendes surranása. – Tíz éven át pusztította a világot a te elvetemült urad. És most még ez is. Én...

– Tíz év?! Szánalmas bolond! Ez a háború nem tíz éve tart, hanem az idő kezdete óta. Ahogy a Kerék forgott, mi ketten ezer és ezer csatát vívtunk már. Ezerszer ezret. És ezután is harcolni fogunk, amíg végül meg nem hal az idő is, és az Árnyék győzedelmeskedik! – fejezte be kiáltva a mondatot, és most Lews Therin hőkölt vissza. Az Áruló szemében izzó pillantás láttán még a lélegzete is elakadt.

Lassan, óvatosan visszafektette Ilienát a földre. Még egyszer gyengéden végigsimított a haján. Könnycseppek homályosították el a látását, de a hangja, mint a jeges vas.

– Minden másért, amit tettél, nos azért sincs kegyelem, Áruló, de Iliena haláláért megsemmisítelek, olyan alaposan, oly véglegesen, hogy még az urad sem tud majd többé rendbe hozni. Készülj fel...

– Emlékezz, te ostoba! Emlékezz az értelmetlen támadásodra az Árnyék Nagyura ellen! Emlékezz az ellencsapására! Emlékezz! A Százak Társasága ebben a pillanatban is pusztítja a világot, és minden nap újabb száz férfi csatlakozik hozzájuk! Ugyan kinek a keze végzett Naphajú Ilienával, Rokonirtó? Nem az enyém. Ugyan kinek a keze sújtott le minden életre, ami csak egy cseppet is hordozott magában a véredből, mindenkire, aki szeretett téged, mindenkire, akit te szerettél? Nem az enyém. Emlékezz, és rájössz, mi az ára, ha valaki szembe mer szállni Shai'tannal!

Hirtelen izzadtságcseppek kezdtek gyöngyözni Lews Therin arcán. Csíkokat rajzoltak a bőrét borító vastag koszrétegbe. Emlékezett, bár csak ködösen, mint valami álmon belüli álomra, de tudta, a másik igazat mond.

Üvöltése szinte még a falakat is megremegtette. Annak az embernek az üvöltése volt, aki rájött, elkárhozott a lelke, mégpedig a saját tetteinek köszönhetően. Arcába karmolt, mintha ki akarná kaparni a szeméből rémtetteinek látványát. Akárhová nézett, halottakat látott. Széttépett, összezúzott, megégett, vagy a kőpadló által félig elnyelt testek. Mindenütt élettelen arcok, olyan embereké, akiket ismert, akiket szeretett. Öreg szolgálók, gyermekkori barátok, hűséges társak, akikkel hosszú éveken át harcolt együtt. És a gyermekei. A saját fiai és lányai, törött babákként szerteszórva. Soha többé nem fognak játszani. És ő maga ölte meg őket, a saját kezével. Mind vádlón néztek rá. Miért? – kérdezte üveges pillantásuk, és a zokogása nem volt válasz. Ostorként csapott le rá az Áruló nevetése, lassan elnyomta az üvöltését. Nem bírta elviselni az arcok látványát, a fájdalmat. Képtelen volt tovább ott maradni. Kétségbeesetten nyúlt elméjével az Igazi Forráshoz, a megrontott, beszennyezett saidinhoz, és Utazott.

Sík, kihalt tájon állt. A közelben egy egyenes, széles folyó hömpölygött, de érezte, háromszáz mérföldes körzetben nincs élő ember rajta kívül. Egyedül volt, annyira, amennyire csak egy ember egyedül lehet, amíg még életben van, de az emlékektől nem szabadulhatott. A szemek ide is követték, elméje végtelen barlangjainak mélyéről figyelték. Nem bújhatott el előlük. A gyermekei szemei. Iliena szeme. Könnyektől csillogó arccal fordult az ég felé.

– Ó, Fény, bocsáss meg! – Nem hitt benne, hogy valaha is bocsánatot nyerhetne. Nem, azok után, amit tett, soha. De azért csak kiabált tovább az égbe, könyörgött a bűnbocsánatért, amit maga sem hitt, hogy megkaphatna.

Még mindig érezte a saidin, az univerzumot működtető, az Idő Kerekét forgató erő hímnemű fele érintését. És érezte a felületét borító, olajszerű szennyeződést is, az Árnyék ellencsapásának rontását, amely a végzetbe taszította a világot. Őmiatta. Mert büszkeségében azt hitte, az emberek összemérhetők a Teremtővel, hogy megjavíthatják, amit alkotott, és ők tönkretettek. Büszkeségében elhitte.

Mélyen az Igazi Forrásba nyúlt, aztán még mélyebben; magába ömlesztette, mint szomjhalál szélén álló a vizet. Hamarosan többet szívott magába, mint amennyit segítség nélkül irányítani tudott volna. Úgy érezte, lángokban áll a bőre. Minden erejét megfeszítve rákényszerítette magát, hogy még többet igyon fel belőle. Megpróbálta az egészet magába fogadni.

– Fény, bocsáss meg! Iliena!

A levegő tűzzé változott, a tűz folyékony fénnyé. A mennyekből lecsapó villám megvakított és kiégetett volna bármely halandó szemet, ami csak egy pillanatra is meglátja. A mennyekből jött, végigperzselt Lews Therin Telamonon, és meg sem állt a föld gyomráig. A kő is elpárolgott az érintésére. A föld megrázkódott, és valósággal reszketni, rángatózni kezdett, mint egy haldokló élőlény. A ragyogó fényív csak egy szívverésnyi időre kötötte össze az eget és a földet. De mikor eltűnt, a talaj továbbra is háborgó, viharos tengerként hullámzott. Izzó kő spriccelt kétszáz méteres szökőkútban a magasba. Nyögésszerű robajjal emelkedett, torlódott fölfelé alatta a felszín, még feljebb tolva a tűzeső tetejét. Üvöltve rontott a születő hegy felé a szél északról, délről, keletről és nyugatról, pálcikaként törve ketté a fákat. Sikoltva fújt felfelé a vulkán mellett, mintha segíteni akarná, hogy tovább nőjön, magasabbra, még magasabbra, az ég felé.

Aztán végül elült az orkán, a föld is már csak halk morajlással rezdült meg néha-néha. Lews Therin Telamonnak nyoma sem maradt. Ahol állt, most egy hegy emelkedett több mérföldes magasságba. Törött csúcsából még mindig ömlött a láva. Az eddig széles, egyenes folyó ívet kényszerült leírni körülötte, és ketté is szakadt, hosszú szigetet ölelt körül. A hegy árnyéka majdnem a szigetig ért. Sötéten húzódott végig a tájon, mint a végzet baljós keze. Egy darabig a föld tompa, tiltakozó moraja volt az egyedüli hang.

A szigetén vibrálni kezdett a fény, és a fekete ruhás férfi alakjává állt össze. Az Áruló a síkságból kinőtt tüzes vulkánt figyelte. Düh és megvetés torzította az arcát.

– Nem menekülsz ilyen könnyen, Sárkány. Ezzel még nem végeztünk. Az idők végezetéig nem fogunk végezni.

Azzal eltűnt, és a hegy meg a sziget egyedül maradt. Vártak.

És az Árnyék elborította a Földet, és kő kövön nem maradt az egész világon. Az óceánok elmenekültek régi medrükből, elnyelték a hegyeket. A népek szétszóródtak a világ nyolc sarkába. Vérvörös lett a hold, hamuszínű a nap. Felforrtak a tengerek, míg az élők végül már irigyelték a holtakat. Minden összetört; az emlékek kivételével minden elveszett. És minden emlék közül legerősebben él azé az emberé, aki ránk szabadította az Árnyékot, elindította a Világtörést. Ezt az embert pedig Sárkánynak hívták.

(Aleth nin Taerin alta Camora: A Világtörés, részlet.
Negyedik kor, ismeretlen szerző)

És úgy esett azokban az időkben – mint azelőtt oly sokszor már, és a jövőben is számos alkalommal fog – hogy az Árnyék súlyosan nehezedett a világra és az emberek szívére. Még a fű sem zöldült ki többé, maga a remény is meghalt. Az emberek a Teremtőhöz fohászkodtak, mondván: Ó Mennyei fény, a Világ Fénye, engedd, hogy megszülessen a Megjövendölt a hegyen, ahogy a jóslatok ígérik; mint ahogy korokkal ezelőtt is megszületett, és még számos korban meg fog. Hadd énekeljen a Napkelte Hercege a földeknek, hogy újra kizöldülhessen a táj, és bárányokat adjanak a völgyek. Hadd óvjon meg minket az Árnyéktól a Napkelte Urának keze, hadd védelmezzen most már az igazság kardja. Hadd lovagoljon a Sárkány az idők szelein újra.

(A Charal Drianaan te Calamonból, a Sárkány-ciklus
Negyedik kor, ismeretlen szerző)

Első fejezet

A néptelen út

(térkép)

Forog az Idő Kereke, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává válnak. A legenda mítosszá fakul, és még a mítosz is rég feledésbe merül, mire a kor, amelyben született, újra visszatér. Az egyik korban – egyesek Harmadik kornak hívták – a messzi jövőben, a távoli múltban, szél kerekedett a Ködhegységben. Nem a szél volt az igazi kezdet. Az Idő Kereke forog: nincsenek kezdetek, sem végek. De bizonyos szempontból mégiscsak elkezdődött a széllel valami.

Az örökké felhőkkel övezett csúcsok között – ennek köszönhette a hegység a nevét – lassan megindult a légáramlat. Kelet felé fordult, végigrohant a Homokdombokon. Ez a dombság valaha egy hatalmas óceán partja volt, még a Világtörés előtt. Végigkígyózott a szellő a buckák között, mígnem kijutott a Folyóközre, a sűrű, vad Nyugati-erdőbe. Ott elsüvöltött két ember mellett, akik egy egyetlen ló vontatta kocsit kísértek a Kőfejtő út nevű kövekkel beszórt földúton. Noha már egy jó hónapja elkezdődött a tavasz, a szél csontig hatolóan fagyos volt, mintha szívesebben hozna havazást, mint enyhülést.

Rand al'Thor földszínű gyapjúköpenye vadul csapkodni kezdett. Hol a hátához tapadt, a lábaira csavarodott, hol mögötte lobogott. Bánta, hogy nem vastagabb a kabátja, vagy nem vett föl legalább még egy inget. Ráadásul, amikor maga köré tekerte a köpenyt, folyton beleakadt a csípőjén himbálózó tegezbe. Egy kézzel különben is hiába próbálta összetartani: újra és újra belekapott a szél. A másik keze viszont foglalt volt; az íját fogta vele, meg a húrra fektetett, kilövésre kész nyílvesszőt.

Mikor egy különösen erős széllökés megint kitépte a kezéből a köpenye szegélyét, átnézett az apjára a bozontos szőrű sárga kanca háta fölött. Kicsit ostobaságnak tűnt, hogy meg akar bizonyosodni, ott van-e még Tam, de hát ez egy ilyen nap volt. Néha fel-felsüvített a szél, de egyébként mély csend ült a tájon. A tengely halk nyikorgása szinte zajosnak tűnt a rezzenetlen hallgatásban. Egyetlen madár sem énekelt az erdőben, egyetlen mókus sem cirpogott az ágakon. No nem mintha ez meglepte volna. Nem, ez egy ilyen tavasz volt.

Csak azokon a fákon volt valami zöld, amelyek télen is megtartják a leveleiket. A tavalyi földiszeder barna gubancokban borította a talajból a fák alatt kikandikáló köveket. Némi gaz jelentette az egyedüli idei zöldet, főleg csalán, de a többi is mind tüskés vagy horgas fajta volt, esetleg büdösfű, ami orrfacsaró szagot hagy az óvatlanul belelépő csizmáján. Néhol fehér foltokban még mindig hó tarkította a földet, ahol egy-egy sűrűbb facsoport mély árnyékba borította a talajt. De még ha el is ért valahová a napfény, nem volt sem ereje, sem melege. A halovány nap keleten ült a fák csúcsa fölött, de kifejezetten sötét volt a fénye, mintha árnyékkal keveredett volna. Különös egy reggel volt, a legjobb idő a kellemetlen gondolatokra.

Oda sem figyelve megérintette a nyílvessző hegyét. Bármelyik pillanatban egyetlen sima mozdulattal az arcához tudta volna emelni az íjat, ahogy Tamtól tanulta. A tanyák is elég nehezen viselték az idei telet, aminél keményebbre a legöregebbek sem emlékeztek, de a hegyekben még rosszabb lehetett, amennyire a Folyóközbe menekült farkasok számából következtetni lehet. Egyre másra rohanták meg a falkák a juhok karámait. Vagy egyszerűen berágták magukat az istállóba, és megették a lovakat, a teheneket. Még medvék is vadásztak a juhokra, pedig azelőtt évekig nem láttak egyetlenegyet sem a környéken. Nem volt többé biztonságos éjszaka a szabadban maradni. Az emberekre éppúgy vadásztak, mint a birkákra. Még csak a napnak sem kellett feltétlenül lemennie hozzá.

Tam határozott léptekkel haladt Bela másik oldalán, lándzsáját használva sétabotnak. Ügyet sem vetett a köpenyét zászlóként lobogtató szélre. Időnként meg-megérintette a kanca oldalát. Így figyelmeztette az állatot, ne álljon meg. Hordómellkasával, széles arcával a valóság oszlopa volt ezen a reggelen, mint kődarab egy bizonytalan, zavaros álom közepén. Napcserzette arca ráncos volt ugyan, szürke hajában alig maradt néhány fekete tincs, igaz, de akkor is volt benne valami szilárdság, mintha egy szökőár sem tudná ledönteni a lábáról. Most is rezzenéstelen kifejezéssel masírozott az úton. Igen, igen, sugárzott belőle, vannak farkasok és medvék, ezzel mindenkinek számolnia kell, aki birkát tart, de jobb, ha Tam al'Thort inkább nem próbálják megakadályozni, ha Emondmezőre akar menni.

Rand bűntudatosan rezzent össze, és újra a saját oldalán kezdte figyelni az utat. Tam józan nyugalma eszébe juttatta a feladatát. Egy fejjel magasabb volt az apjánál – ő volt a legmagasabb az egész járásban – és általában, nem sok külső hasonlóság volt közöttük, kivéve talán a széles vállukat. Szürke szemét és hajának vöröses árnyalatát az anyjától örökölte, mint Tamtól megtudta. Az anyja nem volt idevalósi. Ő maga nem sokra emlékezett belőle, talán csak egy mosolygó arcra, de azért minden évben virágot vitt a sírjára Bel Tine-kor, tavasszal és a Nap napján, nyáron. A dülöngélő szekéren két kis hordónyi almapálinka és nyolc nagyobb hordó almabor kotyogott, mind saját termés. A bor nem volt túl erős, épp csak a télen át érlelődött. Tam minden évben pontosan ezt a mennyiséget vitte be a faluba a Borforrás fogadónak a Bel Tine-i ünnepségek idejére. Kijelentette, több kell annál, mint farkasok és hideg szél, ami megakadályozhatná, hogy idén is bevigye. Ennek ellenére hetek óta nem jártak már a faluban. Mostanában már Tam sem utazott sokat. De a pálinkát és a bort, szavát adta, hogy elviszi és feltett szándéka volt meg is tartani, még ha egészen a fesztivál előtti napig várt is vele. Mindig nagyon vigyázott, hogy tartsa a szavát, ez nagy jelentőséggel bírt a számára. Rand a maga részéről örült, hogy kiszabadulhatott egy kicsit a tanyáról, legalább annyira, mint magának a Bel Tine-nak.

Ahogy az út felé eső oldalát figyelte, egyre erősödött benne a meggyőződés, hogy valaki nézi. Egy darabig megpróbálta lerázni magáról az érzést. Semmi sem mozdult a fák között, és az egyetlen zaj a szél süvöltése volt. De hiába, a különös érzés nemcsak hogy megmaradt, de még erősödött is. Felállt a karján a szőr, a bőre bizsergett, mintha belülről viszketne.

Idegesen tartotta el magától az íját, hogy meg tudja vakarni a karját. Ideje abbahagyni a képzelődést, mondta magában. Az ő oldalán nincs semmi az erdőben, és a másik oldalon sincs, mert ha lenne, Tam már rég szólt volna. Hátranézett a válla fölött... és döbbenten pislogni kezdett. Egy köpenybe burkolózott lovas követte őket az úton, nem több mint húsz hosszra tőlük. Ló és lovasa tetőtől talpig egyforma tompa fekete színű volt.

Pusztán megszokásból nem torpant meg, tartotta továbbra is a lépést a szekérrel, hátrafelé lépkedve.

A lovas köpenye a csizmája karimájáig ért, csuklyája mélyen az arcába lógott, úgyhogy gyakorlatilag semmi nem látszott a testéből. Volt egy bizonytalan érzése, hogy valami nem stimmel a lovassal kapcsolatban, de minden figyelmét lekötötte a csuklya árnyékos nyílása. Épp csak a körvonalait látta egy arcnak alatta, azt is alig, mégis meg volt győződve róla, hogy egyenesen az illető szemébe néz. És egyszerűen képtelen volt elszakítani róla a pillantását. Ugrálni kezdett a gyomra. Noha csak árnyak látszottak a kámzsa alatt, mégis olyan élesen érezte a felé áradó gyűlöletet, mintha vadul, jól láthatóan vicsorogna rá az illető. És ez a gyűlölet mintha minden élő teremtmény ellen irányult volna. De elsősorban őrá összpontosult. Igen, őrá mindenek fölött.

Ebben a pillanatban a sarka egy kőbe akadt, és megbotlott. Ettől végre elszakadt a pillantása a fekete lovasról. Elejtette az íját, és majdnem hanyatt is esett, de szerencsére az utolsó pillanatban sikerült elkapnia Bela hámját. A kanca ijedt horkantással állt meg. Hátranézett, mi kapaszkodott belé.

Tam a szemöldökét ráncolva nézett rá a ló háta fölött.

– Jól vagy, kölyök?

– Egy lovas – felelte levegőért kapkodva, tápászkodás közben. – Egy idegen. Követ minket.

– Hol? – Az idősebbik férfi megemelte széles fejű lándzsáját, ugrásra készen pásztázta a tekintetével az út mögöttük húzódó szakaszát.

– Ott, az út... – harapta el a mondatot Rand, mikor hátrafordult, hogy rámutasson. Nem volt ott senki. Hitetlenkedve nézett be az erdőbe, mindkét oldalon. A kopasz, lombtalan fák között nem volt hová rejtőzni, ám a lovasnak nyoma sem volt, sem a lovának. Visszafordult apja felé, aki kérdően nézett rá. – Az előbb még ott volt. Egy fekete köpenyes ember, fekete lovon.

– Eszembe sem jutna kétségbe vonni a szavad, kölyök, de akkor hová lett?

– Nem tudom. De ott volt. – Felkapta az íját és a nyílvesszőt, gyorsan ellenőrizte a nyíl tollazatát, majd megint a húrra fektette azt. Félig fel is húzta, mielőtt lassan visszaengedte alapállásba. Nem volt mire lőni. – Ott volt – ismételte.

Tam megrázta ősz üstökét.

– Ha te mondod, kölyök... Akkor gyere. Ha lova volt, nyomot is kellett hagynia, még ezen a talajon is. – A kocsi hátulja felé indult. A szél vadul lobogtatta a köpenyét. – Ha megtaláljuk a nyomokat, biztosan fogjuk tudni, hogy itt volt. Ha meg nem... Nos, olyan idők járnak, amikor könnyen hiszi azt az ember, hogy látott valamit.

Rand ebben a pillanatban jött rá, mi volt olyan furcsa a lovason, már azon kívül, hogy ott volt egyáltalán. A szél, ami őt és Tamot majd' elfújta, azt a fekete köpenyt még csak meg sem libbentette. Hirtelen kiszáradt a szája. Biztos csak képzelte az egészet. Igaza van az apjának: ez a mai reggel olyan, hogy könnyen lát rémeket az ember. Csak éppen nem hitte el, hogy erről lenne szó. De hát hogyan közölje az apjával, hogy az idegen, aki, úgy tűnik, egyszerűen kámforrá vált, olyan köpenyt viselt, amit még csak meg sem érintett a szél?

Aggodalmas arccal fürkészte a környező erdőt. Most már valahogy egész másképp nézett ki, mint azelőtt. Legalábbis ő más szemmel nézett rá. Egészen apró gyermekkora óta, gyakorlatilag amióta csak járni tudott, szabadon mászkált az erdőben. Emondmező legkeletibb tanyáin túl, a Víz-erdő forrásaiban és tavacskáiban tanult meg úszni is. Még a Homokdombok közé is eljutott kószálásai során – amit egyébként sok folyóközi balszerencsés dolognak tartott – sőt, egyszer egészen a Ködhegység lábáig ment a legjobb barátaival, Mat Cauthonnal és Perrin Aybarával. Márpedig ez nagyobb távolság, mint ameddig a legtöbb emondmezei valaha is eljutott, hiszen még a következő faluba, északra, Őrdombra, vagy délre, Lovasdra átmenni is nagy eseménynek számított nekik. És az összes vándorlása során egyetlen helyet sem talált, amitől félt volna. Most viszont egyszer csak már maga a Nyugati-erdő sem volt az, ami eddig. Ha valaki ilyen hirtelen el tud tűnni, akkor talán épp olyan váratlanul elő is tud bukkanni újra; esetleg rögtön egy karnyújtásnyira tőlük.

– Nem, apa, fölösleges. – Tam meglepetten állt meg. Rand elvörösödött; a csuklyáját igazgatva rejtette el az arcát. – Igazad lehet. Nincs értelme olyasmit keresni, ami nincs ott, főleg, amikor amúgy is minél hamarabb szeretnénk a faluban lenni. És ott végre ettől a széltől is megszabadulnánk.

– Hát igen, jól esne egy kis pipázás – mondta Tam lassan – meg egy korsó sör a melegben, az biztos. – Hirtelen szélesen elvigyorodott: – No és, gondolom, alig várod már, hogy láthasd Egwene-t.

Nagy nehezen sikerült mosolyt erőltetnie az arcára. A rengeteg dolog közül, ami éppen az eszébe juthatott volna ebben a pillanatban, a polgármester lánya meglehetősen hátul volt a sorban. Nincs szüksége arra, hogy még ennél is jobban összezavarodjon. Az utóbbi egy évben minden alkalommal egyre idegesebb lett a társaságában. És, ami még rosszabb, úgy tűnt, a lány még csak tudatában sincs ennek. Na nem, most semmi kedve még Egwene-en is rágódni magában.

Éppen arra gondolt, reméli, hogy az apja nem vette észre, hogy megijedt, amikor Tam megszólalt:

– Emlékezz a lángra, kölyök, és az ürességre.

Furcsa dolog volt ez, amit az apjától tanult. Koncentrálj magadban egy lángnyelvre, és ömleszd bele minden érzelmedet: félelmet, gyűlöletet, vágyat – míg végül kiürül az elméd. Olvadj egybe ezzel az ürességgel, legyél maga az űr, mondta Tam, és bármire képes leszel. Senki más nem mondott ilyeneket soha egész Emondmezőn. Márpedig az apja minden Bel Tine-kor megnyerte az íjászversenyt a maga lángjával és űrjével. Idén talán már neki is lesz esélye egy helyezésre, ha meg tudja őrizni az ürességet. Abból, hogy az apja egyáltalán megemlítette a dolgot, éppen most, már biztosan tudta, észrevette az ijedtségét. Mindenesetre legalább nem hozta szóba.

Tam egy nyelvcsettintéssel elindította Belát. Folytatták az útjukat. Az idősebb férfi magabiztosan masírozott előre, mintha semmi különös nem történt volna, és nem is történhetne. Rand azt kívánta, bárcsak utánozni tudná. Próbálta kiüríteni az agyát, de mindig elévillant a feketeköpenyes lovas képe.

Szerette volna elhinni, igaza van Tamnak, és a lovas csak a képzeletében létezik, de nagyon is jól emlékezett még arra a tömény gyűlöletre, ami feléje áradt belőle. Igenis, volt ott valaki. És az a valaki ártani akart neki. Rendszeresen hátra-hátrapillantgatott, egészen, amíg be nem értek Emondmező magas, csúcsos, zsúptetős házai közé.

A falu a Nyugati-erdő közelében terült el. Lassan, fokozatosan ritkult a sűrű; az utolsó fák gyakorlatilag a tömzsi, erős faházak között álltak. A talaj enyhén lejtett keleti irányban. A településen túl is akadt néhány facsoport, de főleg tanyák, sövénykerítéses szántóföldek és legelők tarkították a tájat, egészen a Víz-erdő forrásainak és tavacskáinak labirintusáig. Nyugat felé sem volt kevésbé termékeny a föld, mint a falu körül, általában dúsak voltak a legelők, mégis csak egy maroknyi tanya árválkodott a Nyugati-erdőben. A Homokdombok közelében meg már aztán még az a kevés is elfogyott. Az erdő csupasz ágtengere fölött magasodó Ködhegységről már nem is beszélve. Messze volt, de kitűnően látszott Emondmezőről is. Volt, aki azt mondta, túl köves arrafelé a talaj, mintha nem lett volna az az egész Folyóközben mindenütt. Mások szerint nem hoz szerencsét az a vidék. Egyesek azt dünnyögték, nincs értelme egy lépéssel sem közelebb menni a hegységhez, mint amennyire feltétlenül muszáj. Akármi legyen is az oka, csak a legbátrabbak költöztek a Nyugati-erdőbe.

Amint beértek az első házak közé, kisgyerekek és kutyák ujjongó tömege ugrálta körbe a kocsit. Bela türelmesen cammogott tovább, ügyet sem vetett az orra előtt fogócskázó, birkózó, karikázó ifjoncokra. Az utóbbi hónapokban ritkán lehetett játszani vagy kacagni látni a gyerekeket; még amikor meg is enyhült annyira az idő, hogy kimehessenek a szabadba, a farkasoktól való félelem akkor is benntartotta őket. De Bel Tine közeledte úgy látszik, újra megtanította őket játszani és jól érezni magukat.

A fesztivál a felnőttekre is hatással volt. Mindenfelé kitárták a spalettákat; szinte minden ház ablakában ott állt a háziasszony kötényben, hosszú, copfos haja feltűzve, kendő alá rejtve, és a lepedőket rázta, vagy a matracokat teregette az ablakpárkányra. Akár időben kirügyeznek a fák, akár nem, egyetlen nőnek sem állt szándékában hagyni Bel Tine-t úgy elérkezni, hogy még nincs készen a tavaszi nagytakarítás. Minden udvaron szőnyegek lógtak kifeszített zsinórokon. Azok a gyerekek, akik nem voltak elég gyorsak, és nem tűntek el elég hamar otthonról, hogy az utcán játszadozzanak, most a szőnyegeken töltötték ki dühüket, vesszőből font porolókkal. Szinte minden ház tetején ott ült a gazda; fel-alá mászkálva ellenőrizte a zsúptetőt, tett-e benne komoly kárt a tél, ki kell-e hívni az öreg Cenn Buie-t, a tetőfedőt.

Tam többször is megállt, váltott egy pár szót a családfőkkel. Minthogy hetek óta nem tették ki a lábukat a tanyáról, mindenki tudni akarta, hogy s mint állnak a dolgok arrafelé mostanában. Kevés nyugati-erdei járt a faluban az utóbbi időben. Az apja beszélt a téli viharok okozta károkról – mindegyik rosszabb volt, mint az előző – a halva született bárányokról, a kopár, barna mezőkről, ahol már régen nőnie kéne a gabonának, rég ki kellett volna zöldülnie a fűnek; varjak felhőiről, ahol a korábbi években ilyenkor már rég énekesmadarak repkedtek. Lehangoló témák, folytonos fejcsóválás, miközben körülöttük a Bel Tine-i készülődés folyik. És sehol sem volt jobb a helyzet, az egész falu nehéz időket élt.

A legtöbb gazda végül megvonta a vállát, és így szólt:

– Hát, azért majd csak túléljük valahogy, ha a Fény is úgy akarja. – Néhányan itt elvigyorodtak, és hozzátették: – És ha a Fény nem akarja úgy, hát mi akkor is túléljük.

A legtöbb folyóközi ilyen volt. Azok az emberek, akik annyiszor voltak már kénytelenek végignézni, ahogy a jégeső elveri a termésüket, vagy a farkasok elragadják a bárányaikat, és szinte a semmiből voltak kénytelének újra kezdeni, mint ők, nem adták fel olyan könnyen. Aki mégis, az már rég elment a környékről.

Wit Congar kedvéért viszont nem állt volna meg Tam, ha a férfi ki nem lép eléjük az utcára, egyenesen Bela elé. A Congarok – és a Coplinok, a két család olyan szövevényesen összefonódott, annyi volt közöttük a házasság, hogy már senki nem tudta igazán, hol ér véget az egyik, és hol kezdődik a másik – Őrdombtól Lovasdig, sőt, talán egyenesen Tarenrévig állandóan panaszkodó, vitatkozó bajkeverőkként voltak közismertek.

– El kell juttatnom az árumat Bran al'Vere-hez, Wit – biccentett Tam a kocsin sorakozó hordók felé, de a vézna kis emberke nem tágított. Savanyú kifejezés ült az arcán. Mielőtt eléjük lépett, a tornáca lépcsőin üldögélt, nem a tetőn; noha a zsúpra jól láthatóan alaposan ráfért volna már Buie mester ténykedése. Wit sosem volt képes erőt venni magán, hogy neki kezdjen egy feladatnak, vagy befejezze, amit mégis elkezdett. A legtöbb Coplin és Congar ilyen volt, már amelyik nem még rosszabb.

– Mihez kezdünk Nynaeve-vel, al'Thor? – kérdezte Congar, választ követelve. – Nem tűrhetjük, hogy ilyen javasasszonya legyen Emondmezőnek.

Tam nagyot sóhajtott.

– Ebbe nincs beleszólásunk, Wit. A javasasszony a nők dolga.

– Hát, pedig jobb, ha teszünk valamit. Azt mondta, enyhe telünk lesz. És jó aratásunk. Most meg, ha megkérdezed tőle, mit mondanak neki a szelek, csak dühösen rádmered, aztán elviharzik.

– Ha úgy kérdezted meg, ahogy általában szoktad – mondta Tam türelmes hangon – szerencséd, hogy nem húzott rád a bottal, amit magával hord. Na de most már, ha megengeded, a pálinka...

– Nynaeve al'Meara egyszerűen túl fiatal javasasszonynak. Ha a Nőkör nem tesz semmit, hát a Falutanácsnak kell lépnie.

– Ugyan mi közöd neked a javasasszonyhoz, Wit Congar? – harsant fel egy női hang. Wit összerezzent. A felesége rontott ki a házból. Daise Congar kétszer olyan széles volt, mint a férje. Kemény, szigorú arcú nő volt, egyetlen csepp háj nélkül. Csípőre rakott kézzel méregette a férfit. – Csak próbáld meg beleütni az orrod a Nőkör dolgába, és majd meglátjuk, hogy bírod a magad főztjét. Amit mellékesen nem az én konyhámban fogsz összekotyvasztani. Na és persze moshatod a ruhádat is, meg kereshetsz magadnak másik ágyat. De valahol máshol, az én házamban ugyan nem.

– Na de Daise – nyüszítette Wit. – Én csak...

– Ha megbocsátasz, Daise – mondta Tam. – A Fény világítson mindkettőtökre – azzal elindította Belát, kikerülte vele a vézna fickót. Az asszony most még a férjére koncentrál, de bármelyik pillanatban rádöbbenhet, kivel beszélt a férfi.

Ezért nem fogadtak el egy meghívást sem, amit útközben kaptak, hogy álljanak meg egy pár falat ételre, egy forró italra. Emondmező asszonyai úgy csaptak le Tamra, mint kopó a nyúlra. Egy sem volt, aki ne lett volna meggyőződve: ő tudja legjobban, ki lenne a tökéletes feleség egy özvegyembernek, akinek ilyen jó tanyája van, még ha a Nyugati-erdőben is.

Rand legalább olyan gyorsan szedte a lábát, mint az apja. Talán még gyorsabban is. Néha ugyanis őt is sarokba szorították, ha Tam nem volt a közelében. És semmi módón nem tudott elszabadulni, ha udvarias akart maradni. Ilyenkor gyorsan leültették a konyhába, a tűzhely mellé, édes tésztával, mézes keksszel, húspástétommal traktálták, miközben a háziasszony úgy méregette, mint valami kereskedő a portékát, és tudomására hozta, hogy az ő főztje még semmi az özvegy húgáéhoz, vagy a második legidősebb unokanővérééhez képest. És hát, jegyezték meg az asszonyok, Tam sem lesz fiatalabb. Szép dolog, hogy ennyire szereti a megboldogult feleségét – ez a leendő asszonyának is jó jel – de már épp eleget gyászolt. Igen, Tamnak egy jó asszonyra van szüksége. Tény, ami tény, mondták, hogy egy férfi nem lehet meg feleség nélkül, aki gondozza, és vigyáz rá, bajba ne keveredjen. De a legrosszabb az volt, hogy némelyikük ennél a pontnál megállt, és tettetett közömbösséggel, mintegy mellékesen, megkérdezte, hogy ő mennyi idős is tulajdonképpen?

A legtöbb folyóközihez hasonlóan Randben is volt egy jó adag makacsság. Szokták is mondani az utazók, ez a folyóköziek legfőbb tulajdonsága. Órákat adhatnának az öszvéreknek, de még a kövek is tanulhatnának tőlük valamit. A gazdasszonyok általában igazán kedves, barátságos nők voltak, de Rand egyszerűen utálta, ha rá akartak erőltetni valamit, márpedig ilyenkor úgy érezte, mintha pálcával terelgetnék. Ezért aztán most szedte a lábát, és morgolódott magában, miért nem sietteti az apja jobban Belát.

Az utca hamarosan a Zöldbe torkollott, a falu közepén lévő nyílt területbe. Általában dús gyep borította, de most csak néhány zöld folt volt rajta a megbarnult tavalyi fűcsomók és a fekete, kopár földdarabok között. Egy kis csapat liba totyogott rajta, fekete gombszemekkel vizslatva a talajt, de semmi csipkednivalót nem találtak. Valaki kikötött egy tejelő tehenet is, hadd legelésszen a ritkás fűben.

A Zöld nyugati széle felé a Borforrás zubogott elő egy alacsony sziklából. Sosem apadt el a vize; olyan erővel zúdult a földre, ami egy felnőtt embert is könnyedén letaszított volna a lábáról, és olyan édes volt, amivel egy tucatszor is kiérdemelte a nevét. A forrás táplálta a gyorsan szélesedő Borforrás-patakot. A sebes folyású patak kelet felé tűnt el a láthatáron. Fűzfák szegélyezték a partját, egészen Thane mester malmáig, de az után is. Végül több tucatnyi apró csermelyre oszlott a Víz-erdő mocsaras talaján. Két alacsony, korlát szegélyezte gyaloghíd ívelt át a tiszta vizű patakon, a Zöld területén, meg egy harmadik, szélesebb, szekerek áthaladásához is elég erős. A Szekér híd volt a határ, ahol az Északi-út, ami Tarenrév és Őrdomb felől érkezett a faluba, a Lovasdba vezető Öregútként folytatódott. Az utazók néha viccesnek találták, hogy egy útnak más neve van délen, mint északon, de hát mindig is így volt – legalábbis amennyire az emondmezeiek emlékeztek – és kész. A folyóközieknek ennyi magyarázat tökéletesen elegendő volt.

A hidak túloldalán már épültek a máglyák a Bel Tine-i tábortüzekhez; három gondosan felépített, ház nagyságú szálfarakás. Természetesen ezeknek csupasz földön kellett állniuk, nem magán a Zöldön, bármennyire ritkás volt is éppen a növényzet. A fesztivál legtöbb programja a tüzek körül zajlik majd; amelyik mégsem, az a Zöldön.

A Borforrás közelében egy csapat idősebb nő a Tavaszpóznát állította fel éppen halkan énekelve. A legallyazott, egyenes, karcsú fenyőfatörzs, noha mélyen a földbe ásták, három méter magasba nyúlt. Egy falkányi lány, mind túl fiatal ahhoz, hogy copfban viselhesse a haját, keresztbe vetett lábakkal ült a közelben, és irigykedve figyelte őket. Néha fel-felkapták a felnőtt nők dalait, és velük énekeltek egy darabig.

Tam Belára csattogott, mintha gyorsabb járásra akarná ösztökélni. A kanca persze rá se hederített. Rand gondosan kerülte a pillantásával a nőket, igyekezett nem észrevenni, mit csinálnak. Holnap reggel a férfiak mind úgy tesznek majd, mintha meglepődnének, hogy ott találják a póznát. Délben aztán a hajadon nők körbetáncolják, és hosszú, színes szalagokkal fonják be, miközben a nőtlen férfiak énekelnek. Senki nem tudta, honnan eredt a szokás, és mit akart pontosan jelképezni – ez is egy volt a számos dolog közül, ami egyszerűen mindig is így volt – de mindenesetre kitűnő alkalom volt egy kis éneklésre, táncra, márpedig ilyesmire minden folyóközi bármikor kapható volt.

Bel Tine egész napja énekléssel, tánccal, evéssel-ivással telik majd, de jut idő versenyfutásra, és egyáltalán, mindenféle versenyre, vetélkedőre is. Nem csak a legjobb íjász, de a legjobb parittyás is díjat kap, akárcsak a legjobb botvívó. Lesz találós kérdés és fejtörőoldó vetélkedő, kötélhúzás, súlyemelés, súlylökés; díjat kap a legjobb táncos, a legjobb énekes, a legjobb hegedűs; aki a leggyorsabban tud lenyírni egy juhot, sőt, a legjobb tekejátékos és dartjátékos is.

A Bel Tine elvileg a tavasz igazi megérkezésének az ünnepe, az első bárány megszületéséé, az első gabona szárba szökkenéséé. De, bár ebben az évben még most is jócskán kitartott a hideg idő, senkinek eszébe sem jutott, hogy ne tartsák meg. Mindenkire ráfért egy kis ének és tánc. Ráadásul, ha hinni lehet a szóbeszédnek, csodálatos tűzijáték lesz az idén a Zöldön, már ha az első házaló időben megérkezik. Mindenki ezt taglalta a faluban – utoljára tíz éve volt ilyen látványosság, és azt még ma is emlegetik.

A Borforrás fogadó a Zöld keleti szélén állt, majdnem rögtön a Szekér híd mellett. A földszintje folyami kőből épült, bár az alapokat öregebb kövek adták, amik egyesek szerint a hegyekből származtak. A fehérre meszelt emelet – ahol Brandelwyn al'Vere, a fogadós, egyben immár húsz éve az emondmezeiek polgármestere lakott feleségével és lányaival, a szint hátsó felén –, minden irányban szélesebb volt a földszintnél. Piros cseréptető – az egyetlen a faluban – csillogott fölötte az erőtlen napfényben. A tizenkét magas kémény közül háromból bodorodott füst az ég felé.

A fogadó déli felén, a patakkal ellentétes oldalon, egy sokkal nagyobb épület alapjai látszottak. Valaha az is a szállóhoz tartozott – legalábbis azt mesélték. Mostanra viszont hatalmas tölgyfa nőtt a közepén. Harminclépésnyi kerületű törzséből másfél méteres átmérőjű ágak ágaztak el. Bran nyaranta asztalokat, padokat állított eme hatalmas ágak alá, amik addigra már levelet is viseltek. A faóriás árnyékában az emberek egy pohár ital mellett élvezhették a kellemesen hűvös szellőt, miközben beszélgettek, vagy esetleg felállítottak egy táblát egy parti kőjátékhoz.

– Na, itt is vagyunk – nyúlt Tam Bela hámjához, de a kanca magától megállt a fogadó előtt, még mielőtt hozzáérhetett volna a szíjhoz. – Jobban tudja az utat, mint én magam – nevetett a férfi.

Amint megszűnt a keréknyikorgás, Bran al'Vere jelent meg az ajtóban. Mint mindig, most is úgy tűnt, túl könnyedén mozog terjedelmes testéhez képest. A legkövérebb falubeli is kétszer belefért volna a nadrágjába. Fülig érő mosoly szakította ketté kerek arcát, amit ritkás ősz haj koronázott. A csípős idő ellenére ingujjban volt; dereka körül makulátlan fehér kötény. Mellén mérleget formázó ezüst medál lógott. A medál, valamint az életnagyságú mérleg és súlykészlet, ami a Baerlonból gyapjúért és dohányért érkező kerekedők érméinek mérésére szolgált, a polgármesteri hivatal szimbóluma volt. Csak olyankor viselte, ha a kereskedőkkel tárgyalt, no meg az ünnepségeken. Most éppenséggel már egy nappal korábban rajta volt, de hát végül is aznap éjszaka lesz Téleste, Bel Tine előestéje, amikor mindenki az egész éjszakát a rokonai, barátai végiglátogatásával tölti. Apró ajándékokat adnak egymásnak; minden házban megkínálják a látogatót pár falat étellel, egy-egy korty itallal. Ez után a tél után, gondolta Rand, érthető, hogy már a Téleste is elég ürügy neki, hogy ne várjon holnapig.

– Tam – kiáltott a polgármester feléjük sietve. – A Fény ragyogjon rám, de jó, hogy végre látlak. És téged is, Rand. Hogy vagy, kisfiam?

– Jól, al'Vere mester – felelte Rand. – Na és kend, uram? – De Bran már nem figyelt rá, az apja felé fordult.

– Már szinte kezdtem azt hinni, idén nem hozod el a pálinkádat. Azelőtt sosem vártál vele ilyen sokáig.

– Nem szívesen hagyom ott a tanyát mostanság – válaszolta Tam. – Amit a farkasok művelnek... Na és az időjárás!

Bran felhorkant.

– Már kezdem azt kívánni, bárcsak valami másról is beszélnének néha az emberek, ne mindig csak az időjárásról. Mindenki arról panaszkodik, sőt, néhányan, akiknek pedig több eszük is lehetne, erről várják el, hogy rendbe hozzam. Húsz percig kellett magyaráznom al'Donelné asszonynak, hogy semmit nem tudok kezdeni a gólyákkal. El sem tudom képzelni, mit várt tőlem... – rázta meg a fejét.

– Rossz ómen – jelentette ki egy reszelős hang. – Itt van Bel Tine, és egy gólya sem fészkel még a tetőkön. – Cenn Buie vonult Tamhoz és Branhoz. Az egész ember olyan cserzett, sötét és bütykös volt, mint egy öreg gyökér. Megállt a két férfi mellett, és a sétabotjára támaszkodott. A botja olyan magas volt, mint ő maga, és épp olyan göcsörtös. Fekete gombszemével egyszerre próbált mindkettőjükkel farkasszemet nézni.

– Még ennél is rosszabb idők jönnek. Ne felejtsétek el: én megmondtam.

– Mi az, talán jövendőmondó lett belőled? Újabban talán álmokat is magyarázol? – kérdezte Tam gúnyosan. – Vagy esetleg te is hallgatod, mit mond a szél, mint egy javasasszony? Hát, ilyesmiből aztán nincs hiány. Némelyik nem is származik messziről.

– Gúnyolódj csak, ha akarsz – morogta Cenn –, de ha nagyon hamarosan nem melegszik fel az idő annyira, ami már elég, hogy kicsírázzon a vetemény, akkor bizony nem egy magtár fog kiürülni még a következő aratás előtt. A következő télre talán nem is marad más élet a Folyóközben, mint a farkasok és a varjak. Már ha egyáltalán a következő télig kell várni. Lehet, hogy már ezen a télen sem.

– Na ez meg mit akar jelenteni? – csattant fel Bran.

Cenn savanyúan nézett rá.

– Nem sok jót mondhatok Nynaeve al'Mearáról. Hiszen ti is tudjátok. Először is, túl fiatal ahhoz... Na mindegy. A Nőkor, úgy tűnik, már akkor is tiltakozik, ha a Falutanács egyáltalán tárgyalni mer az ügyeikről, miközben ők meg nyugodtan beleszólnak a mi dolgainkba, amikor csak akarnak. Azaz gyakorlatilag mindig, legalábbis úgy tűnik...

– Cenn – vágott közbe Tam. – Mit is akartál ezzel mondani?

– Megmondom én! Kérdezd csak meg a javasasszonyt, mikor lesz vége a télnek, és egyszerűen faképnél hagy. Talán egyszerűen nem is akarja megmondani nekünk, mit súgnak neki a szelek. Talán éppen azt, hogy sosem lesz vége a télnek. Lehet, hogy mostantól mindig tél lesz, amíg végül tovább nem fordul a Kerék, és véget nem ér ez a kor. Na ezt akartam mondani.

– A juhok meg talán megtanulnak repülni – kontrázott Tam.

Bran égnek emelte a kezeit.

– A fény védjen meg a bolondoktól. A falutanács tagja vagy, Cenn, és ilyen Coplin szöveget terjesztesz a faluban. Hát ide figyelj. Van elég bajunk anélkül is...

Ebben a pillanatban valaki megrántotta Rand kabátujját, és egy halk, csak az ő fülének szánt hang vonta el a figyelmét az idősebb férfiak tanácskozásáról.

– Gyere, Rand, amíg még vitatkoznak. Mielőtt munkára fognának.

Lepillantott. Nem bírta megállni, hogy el ne vigyorodjon. Mat Cauthon guggolt a szekér mellett. Úgy helyezkedett, hogy Tam, Bran és Cenn ne láthassa. Vékony, inas testével úgy nézett ki, mint egy kettéhajtott gólya. Mat barna szemei pajkosan csillogtak, mint mindig.

– Fogtunk Davval egy jó nagy, öreg borzot. Tiszta mérges, amiért kirángattuk a fészkéből. Holnap szabadon engedjük a Zöldön. Meglátod, hogy szaladgálnak majd a lányok.

Rand még szélesebben vigyorgott. Igaz, már nem tűnt olyan szórakoztatónak a dolog, mint egy-két évvel korábban tűnt volna, de Mat, úgy látszik, sosem fog felnőni. Gyorsan az apjára pillantott. Az öregek még mindig összedugott fejjel tanácskoztak. Éppen mindhárman egyszerre beszéltek.

– Megígértem, hogy behordom a hordókat – halkította le a hangját. – De később azért találkozhatunk.

Mat az égre meresztette a szemét.

– Hordókat cipelni! Itt egyen meg a fene, ha nem játszok szívesebben követ a legkisebb húgommal. Na jó, tudok jobbat is, mint a borz. Idegenek jöttek a Folyóközbe. Tegnap este...

Randnek egy pillanatra elállt a lélegzete.

– Egy lovas? – kérdezte izgatottan. – Fekete köpenyes férfi, fekete lovon? És a köpenyét nem mozgatja a szél?

Mat arcáról lehervadt a vigyor. Nagyot nyelt.

– Te is láttad? – suttogta. – Azt hittem, egyedül én. Ne nevess ki, de megrémített.

– Nem nevetek. Engem is megijesztett. Meg mernék esküdni, hogy gyűlölt, hogy meg akart ölni. – Megborzongott. Eddig a napig el nem tudta volna képzelni, hogy valaki egyszer majd meg akarja ölni, komolyan el akarja venni az életét. Ilyesmi egész egyszerűen sosem történt a Folyóközben. Verekedés igen, esetleg birkózás, de emberölés soha.

– Hát, én nem tudnám megmondani, gyűlölt-e vagy sem – mondta Mat –, de elég ijesztő volt, az biztos. Tulajdonképpen csak annyit csinált, hogy ült a lován, és engem nézett, kinn, a falu szélén. Soha életemben nem rémültem még meg ennyire. Na és lényeg az, hogy akkor egy pillanatra másfelé néztem (megjegyzem, nem volt könnyű) és mire visszafordultam, eltűnt. Vér és hamu! Ennek már három napja, és még mindig nem tudom kiverni a fejemből. Állandóan hátrapillantgatok. – Nevetni próbált, de csak valami rekedtes nyöszörgés lett belőle. – Furcsa hatással van az emberre a rémület. Különös dolgokat gondolsz tőle. Még az is az eszembe jutott (na persze csak egy pillanatra) hogy maga a Sötét Úr az. – Újra nevetni próbált, de ezúttal már egyáltalán nem hagyta el hang a torkát.

Rand mély levegőt vett. Kántálni kezdett, legalább annyira, hogy emlékeztesse magát, mint bármi más okból. – A Sötét Úr és a Kitaszítottak Shayol Ghul foglyai a Nagy Fertőn túl. Maga a Teremtő béklyózta meg őket, a teremtés pillanatában. Az idők végezetéig nem szabadulhatnak. A Teremtő karja óvja a világot, mindannyiunkra ragyog a Fény. – Nagy levegőt vett, és természetes hangon folytatta. – Különben is, ha kiszabadult is volna, mit keresne az Éjszaka Pásztora a Folyóközben? Miért figyelne két tanyasi fiút?

– Nem tudom. De abban biztos vagyok, hogy a lovas... gonosz volt. Ne nevess ki. Ha kell, meg is esküszöm rá. Lehet, hogy a Sárkány volt az.

– Hát te aztán tele vagy vidám gondolatokkal. Csupa jobbnál jobb ötlettel jössz elő – morogta Rand. – Rosszabb vagy, mint Cenn.

– Az anyám azt szokta mondani, ha nem javulok meg, elvisznek a Kitaszítottak. Ha láttam már egyáltalán olyan embert, aki Ishamaelre vagy Aginorra hasonlít, hát a fekete lovas volt az.

– Mindenkit a Kitaszítottakkal ijesztget az anyja – mondta Rand gúnyosan. – De a legtöbben kinövik. Akkor miért nem mindjárt az Árnyékember?

Mat mérgesen nézett rá.

– Nem voltam ilyen rémült már... Nem, soha nem voltam még ilyen rémült. Nem szégyellem bevallani.

– Én sem. Az apám azt gondolja, csak a fák közötti árnyékoktól ijedezem.

A barátja komoran bólintott, majd a kocsi kerekének dőlt.

– Az enyém is. Davnak is elmondtam, meg Elam Dowtrynak. Azóta is sasszemmel figyelnek, de nem láttak semmit. Elam már kezdi azt hinni, csak ugrattam. Dav szerint biztos Tarenrévből jött a fickó, birkát vagy csirkéket lopni. Ha! Pont úgy nézett ki, mint egy tyúktolvaj! – Sértett hallgatásba burkolózott.

– Valószínűleg tényleg képzelgés az egész – szólalt meg végül Rand.

– Talán tényleg csak egy birkatolvaj. – Megpróbálta elképzelni a lovast, mint birkatolvajt, de olyan volt, mintha egy farkast próbált volna gondolatban a macska helyére helyettesíteni, amint lesben áll az egérlyuk előtt.

– Hát, énnekem cseppet sem tetszett, ahogy rám nézett. És nyilván neked sem, különben nem rémültél volna meg annyira, amikor megemlítettem. Muszáj beszélnünk róla valakinek.

– Már beszéltünk, mindketten, és nem hittek nekünk. Szerinted tényleg meg tudnánk győzni al'Vere mestert anélkül, hogy saját szemével látná a fickót? Szerintem inkább hívatná Nynaeve-t, hogy nézze meg, nincs-e valami baj a fejünkkel.

– De hát most már ketten vagyunk. Csak nem hinnék, hogy mindketten ugyanazt képzeltük?

Rand megvakarta a fejét. Nem tudta, mit mondjon. Mat meglehetősen hírhedt volt a falu környékén. Kevesen nem estek még áldozatul a tréfáinak. Most már akárhányszor elszakadt egy szárítókötél, és a földre szóródtak a tiszta ruhák, vagy egy kilazult heveder miatt valamelyik gazda leesett a lováról, rögtön rá gondoltak először. Akkor is, ha még csak arra sem járt. A támogatása a semminél is rosszabb lenne.

– Az apád azt hinné, te beszéltél rá, hogy ezt mondjam, az enyém meg...

A beszélgető Tamra, Branra és Cennre pillantott a kocsi fölött. Az apja éppen őt nézte. Összekapcsolódott a tekintetük. A polgármester még mindig Cenn fejét mosta. Az öregember durcásan, szótlanul hallgatta.

– Jó reggelt, Matrim – mondta Tam vidáman. Megemelte az egyik pálinkáshordócskát, majd visszatette a szekér szélére. – Látom, jöttél segíteni Randnek lerakodni a hordókat. Rendes kölyök.

Amint megszólalt, Mat már talpra is ugrott, és hátrálni kezdett.

– Kendnek is jó reggelt, al'Thor mester. És kendteknek al'Vere mester, Buie mester. A fény ragyogjon kendtekre. Az apukám azért küldött...

– Biztos vagyok benne, hogy így van – vágott közbe Tam. – És, minthogy te olyan kölyök vagy, aki mindig rögtön elvégzi, amit rábíznak, kétségtelenül most is kész vagy már. Hát akkor rajta; minél hamarabb hordjátok a bort meg a pálinkát al'Vere mester pincéjébe, annál hamarább láthatjátok a mutatványost.

– Mutatványos?! – torpant meg Mat.

– Mikor ér ide? – kérdezte Rand ugyanabban a pillanatban. Egész életében két mutatványost látott eddig, és ezek közül az egyik érkezésénél olyan kicsi volt még, hogy Tam vállán ülve nézhette az előadást. És most végre újra jön egy, furulyástul, hárfástul, csodálatos történetestül, mégpedig pont Bel Tine-kor... Ezt a fesztivált még tíz év múlva is emlegetni fogják az emondmezeiek, a tűzijáték nélkül is.

– Ostobaság – morogta Cenn, de Bran szúrós, a polgármesteri tisztség teljes súlyát hordozó pillantását látva nyomban újból elhallgatott.

Tam a kocsi oldalának dőlt. Kényelmesen elhelyezkedett; a pálinkás-hordócskára könyökölt.

– Bizony, egy mutatványos, és már meg is jött. Al'Vere mester azt mondta, most éppen a fogadóban van, a szobájában.

– Az éjszaka kellős közepén érkezett. Úgy ám. – A fogadós helytelenítően rázta a fejét. – Addig dörömbölt a főbejáraton, míg végül az egész családot kiugrasztotta az ágyból. Ha nem lenne ilyen közel a fesztivál, azt mondtam volna neki, vigye maga az istállóba a lovát, és aludjon ő maga is ott, mutatványos vagy sem. Képzeljétek el, csak úgy betoppanni a legnagyobb sötétségben.

Rand csodálkozó pillantással nézett rá. Senki nem utazott éjszaka a falun kívül, manapság legalábbis. Főleg nem egyedül. A tetőfedő megint dünnyögni kezdett, de ezúttal túl halkan, semhogy egy-két szónál többet ki tudjon venni: „őrült” és „természetellenes”.

– De ugye nem fekete a köpenye? – kérdezte hirtelen Mat.

Bran hasa rázkódni kezdett a nevetéstől.

– Még hogy fekete! Pont olyan a köpenye, mint minden mutatványosé, akit eddig életemben láttam. Folt hátán folt és annyi szín, hogy a szivárvány ahhoz képest szürke.

Rand a legnagyobb meglepetésére hangosan felnevetett. A színtiszta megkönnyebbülés kacaja volt ez. A félelmetes fekete lovas, mint mutatványos. Vicces gondolat, de azért... Szégyenkezve kapta a szája elé a kezét.

– Látod, Tam – mondta Bran. – Tél eleje óta bizony nem sok nevetés volt a faluban. Most meg már a mutatványos köpenyének az említésére is kitör a kacagás. Már ez önmagában is megéri a költséget, amibe az idehívása került, Baerlonból.

– Mondj, amit akarsz – szólalt meg hirtelen Cenn – szerintem akkor is ostoba pazarlás. Nem is beszélve a tűzijáték-rakétáiról, amihez mind annyira ragaszkodtatok, hogy hozassunk.

– Szóval tényleg lesz tűzijáték – mondta Mat, de a tetőfedő még nem ért a mondandója végére.

– Egy hónapja meg kellett volna érkezniük az év első házalójával, csakhogy egy házaló sem jött még, igaz? Ha holnapra sem érkezik meg, ugyan mihez kezdünk velük? Tartunk még egy fesztivált, csak hogy felhasználhassuk őket? Már ha persze egyáltalán megkapjuk őket valaha.

– Cenn – sóhajtott Tam –, annyi benned a bizalom, mint egy tarenréviben.

– De hát akkor hol késik? Erre válaszolj, al'Thor!

– Nekünk miért nem szóltak? – kérdezte Mat sértett hangon. – Az egész falu előre izgult volna. Legalább annyira várták volna, minta mutatványost. Na jó, annyira azért nem, de majdnem. Már maga a hír is szórakoztató lett volna. Látják, hogy felpezsdítette az életet már a puszta pletyka is, hogy talán, esetleg lesz tűzijáték.

– Igen, vettem észre – felelte Bran, vádló oldalpillantást vetve a tetőfedőre. – És ha biztosan tudnám, honnan ered a pletyka... Ha például azt gondolnám, hogy valaki olyan helyen panaszkodott a költségek miatt, ahol olyanok is meghallhatták, akiknek nem lett volna szabad, annak ellenére, hogy titokban kellett volna tartani a dolgot...

Cenn megköszörülte a torkát.

– Túl öregek már az én csontjaim ehhez a fagyos szélhez. Ha megbocsáttok, megnézem, nem adna-e al'Vere asszony egy kis forralt bort, ami átmelegítsen. Polgármester. Al'Thor – bólintott a megnevezettek felé, azzal indult is a fogadó felé. Mikor becsukódott mögötte az ajtó, Bran felsóhajtott.

– Néha már én is azt hiszem, Nynaeve-nek igaza van... Mindegy, most nem fontos. Gondoljatok csak bele egy percre, fiatalemberek. Tényleg mindenkit fellelkesített a tűzijáték híre, annak ellenére, hogy csak pletykaszintű a dolog. De mit gondoltok, mit éreznek majd, ha a házaló mégsem érkezik meg, pedig annyira várták? Márpedig amilyen az időjárás, ki tudja, mikorra ér ide. A mutatványosnak ötvenszer annyira örülni fognak.

– És ötvenszer annyira csalódottak lettek volna, ha ő nem jön el – mondta lassan Rand. – Talán még Bel Tine sem tudta volna felvidítani őket egy akkora csalódás után.

– No, úgy tűnik, neked még van is valami a koponyádban, még ha ritkán is használod – jelentette ki Bran. – Egy napon ő ül majd a helyeden a falutanácsban, Tam, meglátod. Már most sem szerepelne sokkal rosszabbul, mint egy bizonyos valaki, akit akár néven is nevezhetnék.

– Ha csak beszélünk, attól nem kerül a pincébe a bor, sem a pálinka – mondta gyorsan Tam, azzal az első hordócska pálinkát a polgármester kezébe nyomta. – Én meg egy jó meleg tűzre vágyom, egy pipára és egy korsónyira abból a jó kis sörödből. – A második pálinkáshordót a maga vállára emelte. – Biztos vagyok benne, hogy Rand hálás lesz a segítségedért, Matrim. És ne felejtsétek el, minél hamarabb hordjátok a pincébe a hordókat...

Mikor Tam és Bran bementek a fogadóba, Rand a barátjára nézett.

– Nem muszáj segítened. Rád vár Dav meg a borz.

– Ugyan, miért ne – felelte Mat lemondó hangon. – Ahogy az apád mondta, minél hamarabb végzünk... – Karjába kapta az első hordó almabort, és a bejárat felé kocogott vele. – Talán Egwene is előkerül. Ha láthatlak, ahogy azzal a szíven döfött ökör pillantásoddal nézel rá, már az megéri. Százszor viccesebb, mint a borz.

Rand éppen az íját és a tegezt tette volna a kocsira, de erre megállt a keze. Végre sikerült egy ideig megfeledkeznie Egwene-ről. Ez már önmagában is szokatlan volt. De tényleg, valószínűleg valahol a fogadó környékén lehet. Nem sok esélye van, hogy elkerülje vele a találkozást. Igaz, hetek óta nem látta.

– Na, mi van? – kiáltott vissza neki Mat a fogadó ajtaja elől. – Arról nem volt szó, hogy egyedül csinálom! Egyelőre még azért nem vagy a falutanács tagja.

Rand összerezzent. Gyorsan felkapott egy hordót, és a barátja után indult. Talán nem lesz otthon, gondolta. Furcsa módon ez a lehetőség sem tűnt kellemesebbnek.

Második fejezet

Idegenek

Mire Rand és Mat beléptek terhükkel a nagyterembe, al'Vere mester már a második korsót töltötte meg a legjobb, saját főzésű barna sörével a jobb oldali fal mellé feltornyozott hordók egyikéből. Karmoló, a fogadó sárga macskája, épp annak a hordónak a tetején gubbasztott csukott szemmel, lábai köré kanyarított farokkal. Tam a hatalmas, folyami kőből készült kandalló előtt állt. Hosszú szárú pipát tartott a kezében. Jól teletömködte dohánnyal a dobozból, amelyet a fogadós mindig a dísztelen kő kandallópárkányon tartott. A tűzhely a nagy, négyzet alakú szoba egyik falának felét kitöltötte. Vállmagasságig ért. A vidáman ropogó tűz heve könnyedén elűzte a kinti hideget.

Ezen a napon, a fesztivál előtt, mindenkinek rengeteg dolga volt, így Rand biztos volt benne, hogy üresen találja a nagytermet, az apjától, Brantól és a macskától eltekintve, ám a Falutanács négy másik tagja, köztük Cenn, is ott ült magas hátú székeken a tűzzel szemben, korsóval a kézben, kékesszürke pipafüstöt eregetve. Végre egyszer mindegyik kőjátéktábla szabad volt, a fogadós összes könyve a kandallóval szemközti polcon sorakozott. Mindenki hallgatott. A tanácstagok csendesen bámultak a korsójuk mélyére, vagy türelmetlenül kocogtatták a fogukat a pipájuk végével. Várták, mikor csatlakozik hozzájuk Tam és Bran.

Az aggodalom és a rossz hangulat egyáltalán nem volt szokatlan az utóbbi időben a Falutanácsban. De nem csak Emondmezőn volt így, hanem valószínűleg Őrdombon és Lovasdon sem volt más a helyzet. Sőt, Tarenréven sem, bár persze a tarenrévieknél sosem lehet tudni, furcsa népség az.

A tűz előtt ülők közül csak ketten, Haral Luhhan, a kovács, és Jon Thane, a molnár, pillantottak föl egyáltalán, amikor a fiúk beléptek.

Igaz, Luhhan mester pillantása nem pusztán átfutott rajtuk. A kovács karja vastagabb volt, mint sok ember combja, kötélnyi izomkötegek kígyóztak rajta. Hosszú bőrkötényét viselte, mintha egyenesen a műhelyéből sietett volna a gyűlésre. Összehúzott szemöldökkel mérte végig mindkettőjüket. Aztán szándékos lassúsággal visszafordult a székében, és komótosan tovább tömködte pipáját vastag hüvelykujjával.

Rand kíváncsian lassított le, majd kis híján felkiáltott, amikor Mat bokán rúgta. A barátja ellentmondást nem tűrő pillantással biccentett a nagyterem másik oldalán nyíló ajtó felé, és válaszra sem várva továbbsietett. Rand lassabban, kissé sántikálva követte.

– Ezt meg miért csináltad? – támadta le Matet, amint a konyhához vezető folyosóra értek. – Majdnem eltörted a...

– Az öreg Luhhan miatt – lesett vissza Mat Rand válla fölött a nagyterembe. – Azt hiszem, gyanítja, én voltam az aki...

Gyorsan elharapta a mondatot, mert al'Vere asszony viharzott elő a konyhából. Őszülő haját vaskos fonatban viselte, jobboldalt a mellére fektetve. Frissen sült kenyér illata lengte körül.

A kezében tartott tálcán ropogós cipók sorakoztak – a fogadósné Emondmező-szerte híres volt a cipóiról –, no meg sajtdarabok és néhány tányér ecetes savanyúság. Randnek rögtön eszébe jutott, hogy aznap még csak egy serclit evett, mielőtt reggel elindultak a farmról. Olyan hangosat kordult a gyomra, hogy elszégyellte magát. A karcsú asszony anyaian rájuk mosolygott.

– Akad még egy kevés a konyhában, ha éhesek vagytok, és én még nem láttam olyan korotokbeli fiút, aki ne lett volna az. Vagy akármilyen korban lévőt, ha már itt tartunk. De ha azt jobban szeretitek, éppen mézes sütit is sütök.

A fogadósné azon kevés férjes asszony közé tartozott a környéken, aki egyszer sem próbált még házasságközvetítőt játszani Tammal. Randdel viszont mindig anyáskodott, ami meleg mosolyokban és egy-két finom falatban nyilvánult meg, akárhányszor a fogadó közelében járt. Igaz, minden helybéli fiatalemberrel ugyanígy bánt, válogatás nélkül. Ha néha úgy is tűnt a pillantásából, hogy többet is tenne, tettekig vagy szavakig sosem vitte a dolgot, amiért Rand mélységesen hálás volt neki. Al'Vere asszony válaszra sem várva a nagyterem felé suhant. Amint belépett, rögtön hátralökődő székek zaja hallatszott ki a folyosóra, ahogy a bent ülő férfiak felpattantak. Mindenki hangosan dicsérte a kenyér illatát. A fogadósné messze jobb szakács volt, mint bárki más a faluban vagy a környékén; mérföldekre nem volt olyan férfi, aki ne kapott volna az alkalmon, hogy az asztalához ülhessen.

– Mézes süti – nyalta meg a száját Mat.

– Később – jelentette ki Rand megingathatatlanul –, különben sosem végzünk.

A pincébe vezető lépcső lejárata mellett lámpa lógott, közvetlenül a konyhaajtó mellett, egy másik magában a lenti kőfalú szobában vetett ragyogó fénykört a padlóra, csak a legtávolabbi sarkokban hagyva egy kis félhomályt. A falak mentén, fa állványokon több, egymás fölötti sorban kis pálinkás és almaboros hordók sorakoztak. A nagyobb, vállig érő hordók sört és bort rejtettek. Némelyik csapra volt verve. Számos boroshordón Bran al'Vere krétával feltüntette a vásárlás évszámát, a házaló nevét, akitől vette, és hogy melyik városban érlelték őket. A sört és a pálinkát viszont mind folyóközi gazdák vagy maga Bran főzte, saját termésből. A házalók vagy a ritkán felbukkanó kereskedők egyszer-egyszer külföldi, a Folyóközön kívüli pálinkát vagy sört is hoztak, de ezek sosem voltak olyan jók, mint a helyi készítésűek, amellett csillagászati áruk volt. Senki nem ivott belőlük egynél többször.

– Nos – mondta Rand, amint az egyik állványra tették a hordóikat –, mit csináltál már megint, hogy kerülnöd kell Luhhan mestert?

Mat megvonta a vállát.

– Semmi különöset. Épp csak azt mondtam Adan al'Caarnak meg néhány taknyos barátjának – Ewin Finngarnak és Dag Coplinnak – hogy néhány gazda tüzet fújó szellemkutyákat látott az erdőben szaladgálni. Úgy megették, mint a friss tejfölt.

– És Luhhan mester ezért mérges rád? – hitetlenkedett Rand.

– Na nem egészen – a barátja egy pillanatra elhallgatott. Aztán megrázta a fejét és folytatta. – Szóval az a helyzet, hogy két kutyáját liszttel szórtam be. Tiszta fehérek lettek. Aztán Dag házánál szabadon engedtem őket. Honnan tudhattam volna, hogy egyenesen hazaszaladnak? Igazából nem is az én hibám. Ha Luhhan asszony nem felejti nyitva az ajtót, nem tudtak volna bemenni a házba. Egyáltalán nem azért csináltam az egészet, hogy tiszta liszt legyen a lakásuk. – Felnevetett. – Úgy hallottam, seprűvel zavarta ki a házból az öreg Luhhant, kutyástól, mindenestül.

Rand elszörnyedve rázkódott össze, de közben azért nevetett.

– A helyedben én jobban félnék Alsbet Luhhantól, mint a kovácstól. Majdnem ugyanolyan erős, csak sokkal rosszabb a természete. De hát semmi baj. Ha elég gyorsan szeded a lábad, talán nem is ismer fel a kovács. – Mat arckifejezéséből úgy tűnt, ő cseppet sem tartja viccesnek a megjegyzését.

Amikor azonban végül visszaértek a nagyterembe, a barátjának nem volt miért aggódnia. A hat férfi szoros körbe rendezte a székét a kandalló előtt. Éppen a tűznek háttal ülő Tam beszélt, olyan halkan, hogy a többiek mind előrehajoltak, nehogy egy szaváról is lemaradjanak. Olyannyira elmerülten hallgatták, hogy talán azt sem veszik észre, ha egy birkanyájat hajtanak át a nagytermen. Rand szeretett volna egy kicsit közelebb menni, belehallgatni a beszélgetésbe, de Mat szenvedő pillantással rángatta meg a köpenye ujját. Nagy sóhajjal követte hát a kocsihoz.

Mire megint a folyosóra értek, egy tálcát találtak a lépcső mellett. Forró mézes sütemény illata lengte be a levegőt. Két korsó is volt, meg egy kancsó, tele forralt almaborral. Rand bármilyen elszánt is volt korábban, hogy vár az evéssel, amíg végeznek, az utolsó néhány lépést egy tűzforró mézes süteménnyel és a hordóval zsonglőrködve tette meg.

Mikor az utolsó hordót is az állványra tette, megvárta, amíg Mat is megszabadul a terhétől – addig is letörölte a morzsákat a szája széléről –, majd így szólt:

– Na akkor most jöhet a mutat...

Ekkor lépések dübörögtek a lépcsőn, és Ewin Finngar rontott (félig zuhant) a pincébe. Kövérkés arca valósággal ragyogott az izgalomtól, láthatóan alig várta, hogy átadja az újságot, amit hozott.

– Idegenek vannak a faluban. – Egy darabig levegőért kapkodott. Közben Matre fintorgott. – Szellemkutyát egyet sem láttam, de hallom valaki liszttel szórta be Luhhan mester kutyáit. Azt is hallottam, Luhhan asszonyság tudja, kit keressen ez ügyben.

A Randet és Matet Ewintől elválasztó korkülönbség (utóbbi még csak tizennégy volt) általában elég volt, hogy ne sokat törődjenek bármivel is, amit az utóbbi mond, ezúttal azonban döbbenten pillantottak egymásra, és egyszerre kezdtek beszélni.

– A faluban? – kérdezte Rand. – Nem az erdőben?

– Fekete a köpenye? – így Mat. – Láttad az arcát?

Ewin bizonytalanul kapkodta egyik fiúról a másikra a pillantását, aztán, amikor Mat fenyegetően felé indult, gyorsan megszólalt:

– Hát persze, hogy láttam az arcát. A köpenye meg zöld. Vagy talán szürke. Változó. Úgy tűnik, mintha mindig beleolvadna a háttérbe. Néha még akkor sem veszed észre, ha egyenesen ránézel, legalábbis amíg meg nem mozdul. A nőé pedig kék, mint az ég, és tízszer díszesebb, mint a legszebb ünnepi ruha, amit életemben láttam. Ő maga is tízszer csinosabb, mint bárki, akit valaha láttam. Igazi nemes hölgy, mint a mesékben. Csak az lehet.

– Nő? – kérdezte Rand. – Miről beszélsz te? – Matre nézett. Barátja fejére tett kézzel, összeszorított szemmel állt.

– Épp róluk akartam beszélni – morogta –, amikor eltérítettél... – elhallgatott, éles pillantást vetett Ewinre. – Tegnap este érkeztek – folytatta pár pillanat múlva –, és kivettek két szobát a fogadóban. Láttam, amikor belovagoltak. Te, a lovaik! Sosem láttam még ilyen magas, ilyen kecses hátasokat. Úgy néznek ki, mintha a világ végéig tudnának futni, megállás nélkül. Azt hiszem, a férfi a nőnek dolgozik.

– A szolgálatában áll – kottyantotta közbe Ewin. – A történetekben úgy mondják, a szolgálatában áll.

Mat folytatta, mintha Ewin meg sem szólalt volna.

– Mindenesetre hallgat rá, azt csinálja, amit mond. De mégsem olyan, mint egy egyszerű szolga. Talán katona. Ahogy a kardját hordja, mintha a testrésze lenne, mint a lába vagy a keze. A kereskedők testőrei hozzá képest korcs kutyák. Na és a nő! Soha életemben nem láttam még ilyet. Legszebb álmomban sem. Mintha egy mutatványos történetéből pattant volna elő. Egyszerűen olyan... olyan... – szúrós pillantást vetett Ewinre. – Igazi nemes hölgy – fejezte be nagyot sóhajtva.

– Na de kik ezek? – kérdezte Rand. A kereskedőkön, akik évente egyszer érkeztek gyapjúért és dohányért, meg a házalókon kívül soha nem jött idegen Folyóközbe, vagy legalábbis majdnem soha. Tarenrévbe még talán, de ilyen délre nem. A legtöbb kereskedő meg házaló pedig évek óta rendszeresen járt hozzájuk, így már nem is számítottak idegennek, csak külföldinek. Jó öt éve fordult elő utoljára, hogy idegen érkezett Emondmezőre, és ő is csak azért, mert valami bajba keveredett Baerlonban. Senki nem értette igazán, mi is volt tulajdonképpen a dolog lényege. Amúgy sem maradt sokáig. – És mit akarnak?

– Hogy mit akarnak?! Mit érdekel engem, hogy mit akarnak. Idegenek, mégpedig olyanok, amilyenekről nem is álmodtál volna! Gondolj csak bele!

Rand kinyitotta a száját, de aztán mégis becsukta anélkül, hogy mondott volna valamit. A fekete köpenyes lovas miatt úgy érezte magát, mint egy macska, amit kutyák kergetnek. Egyszerűen túl hihetetlen egybeesés volt, hogy három idegen egyszerre érkezzen a faluba. Persze csak akkor három, ha ennek a fickónak a változó színű köpenye sosem változik feketére.

– A nő neve Moiraine – szólalt meg Ewin a pillanatnyi csendben. – A férfi mondta. Moiraine-nek szólította. Moiraine úrhölgynek. Az ő neve meg Lan. A javasasszony talán nem szereti Moiraine-t, de nekem akkor is tetszik.

– Miből gondolod, hogy Nynaeve nem szereti? – kérdezte Rand.

– Reggel a javasasszonytól kért útbaigazítást, és „gyermekem”-nek szólította. – Rand és Mat elhűlten sziszegtek, Ewin hadarva magyarázta a helyzetet: – Az úrhölgy nem tudta, hogy ő a javasasszony. Amikor megtudta, még bocsánatot is kért. Tényleg. És feltett neki néhány kérdést gyógynövényekről, meg hogy ki kicsoda Emondmezőn, legalább olyan tisztelettel, mint bármelyik falusi nő, némelyeknél még tisztelettudóbban is. Egyébként is, folyton kérdezősködik; ki mennyi idős, milyen régen laknak ott, ahol laknak, meg... meg ehhez hasonlókat. Mindenesetre Nynaeve úgy válaszolt, mintha zöld édesbogyóba harapott volna. Amikor aztán Moiraine úrhölgy továbbment, Nynaeve úgy nézett utána... hát, nem túl barátságosan, az egyszer biztos.

– Ennyi az egész? – kérdezte Rand. – Tudod, milyen indulatos a javasasszony. Amikor Cenn Buie tavaly gyermeknek hívta, fejbe vágta a botjával, pedig Cenn a Falutanács tagja, meg még a nagyapja is lehelne. Bármitől haragra lobbanhat, de egy perc múlva már el is felejti.

– Nekem az az egy perc is túl sok – dünnyögte Ewin.

– Engem aztán nem érdekel, kit vág fejbe Nynaeve – kuncogott Mat –, amíg nem engem. A mostani lesz minden idők legjobb Bel Tine-ja. Mutatványos, úrhölgy – kinek kell ennél több? Mit számít ezek után a tűzijáték?

– Mutatványos? – hüledezett Ewin.

– Gyerünk, Rand – folytatta Mat, rá se hederítve a fiatalabb fiúra –, hiszen végeztünk. Látnod kell ezt a fickót.

Felfelé indult a lépcsőn, Ewinnel a sarkában.

– Tényleg lesz mutatványos, Mat? – kiabálta. – Ugye ez most nem olyan, mint a szellemkutyák? Vagy a békák?

Rand csak annyi ideig késlekedett, míg letekerte a lámpát, aztán máris utánuk sietett.

A nagyteremben időközben Rowan Hurn és Samel Crawe is csatlakozott a tűz előtt ülőkhöz, tehát most már teljes létszámban jelen volt a Falutanács. Éppen Bran al'Vere beszélt. Egyébként harsány hangját most olyan halkra fogta, hogy a szorosan egymás mellé húzott székek körén túl csak kivehetetlen mormogás hallatszott belőle. Mondanivalójának hangsúlyt adandó a polgármester vaskos mutatóujjával a másik keze tenyerébe csapkodott, és fel-alá jártatta a tekintetét a körégyűlteken. Hol ennek, hol annak nézett mélyen a szemébe. Mind egyetértően bólintottak, bármit is mondott. Igaz, Cenn kissé kelletlenebbül, mint a többiek.

A férfiak ilyetén egybetömörülése festett jelzőtáblánál is világosabban adta mindenki tudtára: akármiről is tárgyalnak, az csak a Falutanácsra tartozik, legalábbis egyelőre. Biztos nem örülnének, ha megpróbálna belehallgatni, gondolta Rand. Nem szívesen bár, de nagy nehezen otthagyta őket. Hiszen ott van a mutatványos is. No meg ezek az idegenek.

Kilépett az utcára. Bela és a kocsi eltűnt. Hu vagy Tadd, a fogadó valamelyik lovásza bevitte az istállóba. Mat és Ewin néhány lépésnyire álltak az ajtótól, szélben csapkodó köpennyel, egymás felé fordulva.

– Utoljára mondom! – csattant fel Mat. – Nem szórakozom. Tényleg van mutatványos. Most pedig szállj le rólam. Rand, megmondanád ennek a gyapjúagyúnak, hogy igazat mondok, hátha akkor végre eltűnik?

Összefogta a köpenyét, azzal megindult feléjük, hogy a barátja védelmére keljen, de a torkán akadt a szó. Végigszaladt a hátán a hideg. Megint figyelte valaki. Messze nem volt olyan rémítő érzés, mint amikor a csuklyás lovas nézte, de attól még kellemesnek sem volt mondható, főleg ilyen hamar az előző affér után.

Gyorsan körbepillantott a Zöldön, de nem látott semmi különöset – játszadozó gyermekek, a fesztiválra készülő felnőttek. Egyikük sem nézett feléjük egy pillanatnál hosszabban. A Tavaszpózna most már elhagyatottan álldogált, várta a másnapot. A mellékutcákról nyüzsgés, gyermekhangok hallatszottak. Minden olyan volt, amilyennek lennie kellett, kivéve, hogy valaki még mindig nézte.

Aztán valami megérzéstől vezetve megfordult, és magasabbra emelte a pillantását. A fogadó cseréptetőjének szélén nagy holló üldögélt.

Időnként meg-megbillent a hegyek felől érkező széllökésektől. Oldalra hajtotta a fejét, nagy, fekete gombszemével... Rand úgy érezte, őt figyeli. Nagyot nyelt. Aztán hirtelen vad, tüzes dühre lobbant.

– Mocskos dögevő! – morogta.

– Unom, hogy folyton bámulnak – mérgelődött Mat. Rand csak most vette észre, hogy a barátja időközben mellé lépett, és ugyancsak a hollót figyeli zord tekintettel.

Egymásra pillantottak, majd egy emberként hajoltak le kőért.

Mindketten jól céloztak, de a holló oldalt lépett, a kövek a hűlt helyén süvítettek át. Megrázta a szárnyait, majd újra oldalt döntötte a fejét, és tovább fürkészte őket halálfekete szemével, a félelem legkisebb jele nélkül, mintha mi sem történt volna.

Rand megrökönyödve nézett.

– Láttál már ilyet? Hogy egy holló ilyet csináljon? – kérdezte halkan. Mat megrázta a fejét, egy pillanatra sem véve le a szemét a madárról.

– Soha. Nemcsak hollótól, semmilyen madártól nem.

– Gonosz madár ez – szólalt meg egy dallamos, bár pillanatnyilag némiképp undorral telt női hang a hátuk mögött –, a legjobb esetben sem szabad bízni benne.

A holló éleset vijjogott, és olyan sietősen kapott szárnyra, hogy egy szemvillanásnyi idő múlva már csak két fekete toll libegett utána a föld felé a tető széléről.

Rand és Mat meghökkenten fordultak utána, követték a szemükkel. Villámgyorsan átrepült a Zöldön, majd a felhő övezte ködhegység Nyugati-erdő fölött tornyosuló ormai felé szállt tovább. Hamarosan csak egy pont látszott belőle a nyugati égen, aztán az is eltűnt.

Rand pillantása a nőre esett, aki megszólította őket. Ő is a holló röptét figyelte, de most visszafordult, és találkozott a pillantásuk. Szóhoz sem jutott, csak bámult. Ez csak Moiraine úrhölgy lehet, gondolta. Az utolsó szóig igaz volt minden, amit Mat és Ewin mondott róla, sőt. Nem talált szavakat.

Amikor megtudta, hogy gyermekemnek hívta Nynaeve-t, öregnek képzelte el. De nem volt öreg. Illetve, egyáltalán nem tudta volna megmondani, hány éves lehet. Először azt hitte, éppolyan fiatal, mint Nynaeve, de minél tovább nézte, annál biztosabb volt, hogy annál azért idősebb. Volt valami felnőttes, valami sokat tapasztalt a nagy, sötétbarna szemeiben. Valami azt sugallta, olyasmiket tud, amit senki nem tudhat fiatalon. Egy pillanatra úgy érezte, mély tó ez a szem, amelyben mindjárt elmerül. Afelől sem maradt benne kétség, miért nevezte Mat és Ewin mutatványos meséjéből előlépett úrhölgynek. Olyan kecsesen, olyan parancsoláshoz szokott tartással mozgott, amitől egészen ügyetlennek, idétlennek érezte magát. A nő alig ért a mellkasáig, de olyan erős volt a kisugárzása, hogy az ő magassága tűnt a helyesnek, Rand pedig esetlennek, otrombának, túl nagyra nőttnek érezte magát.

Összességében nem hasonlított senkire, akit eddig életében látott. Széles kapucni keretezte finom fürtökben lógó sötét haját. Soha életében nem látott még felnőtt nőt copfba font haj nélkül. Minden folyóközi lány izgatottan várta a napot, amikor a faluja Nőköre végre bejelenti, hogy elég idős már befonni a haját. A ruházata sem volt kevésbé különös. Köpenye égkék bársonyból készült, a peremén sűrű, leveleket, indákat, virágokat formázó ezüsthímzéssel ékesítve. Sötétebb kék, itt-ott krémszínben díszített ruhája minden mozdulatára tompán csillogott. Vaskos arany láncszemekből álló nehéz lánc lógott a nyakában, míg egy másik, vékonyabb, a hajába erősítve kis, csillogó kék drágakövet tartott a homloka közepén. Derekát széles, aranyszálakból szőtt öv díszítette. Bal keze középső ujján saját farkába harapó kígyót formázó aranygyűrűt viselt. Soha életében nem látott még ilyen gyűrűt, noha a Nagy Kígyót magát felismerte. A végtelenség szimbóluma volt, akárcsak az Idő Kereke, csak még annál is régebbi.

Díszesebb, mint a legszebb ünnepi ruha, mondta Ewin. Igaza volt. A Folyóközben senki nem öltözött így. Soha.

– Jó reggelt, asszony... ööö... Moiraine úrhölgy – mondta. Elvörösödött a nyelvbotlása miatt.

– Jó reggelt, Moiraine úrhölgy – visszhangozta Mat, kissé zökkenőmentesebben. De csak kissé.

A nő elmosolyodott, mire Rand azon kezdte törni a fejét, mit tehetne érte, milyen ürügyet találhatna ki, hogy a közelében maradhasson. Tisztában volt vele, hogy mindannyiójukra mosolyog, mégis úgy érezte, mintha egyedül neki szólna a mosolya. Tényleg olyan volt, mintha egy mutatványos története elevenedett volna meg. Közben észrevette, milyen ostobán vigyorog Mat.

– Szóval tudjátok a nevemet – mondta a nő. Elégedettnek tűnt a hangja. Mintha a látogatása, legyen bármilyen rövid is, nem lenne még legalább egy évig szóbeszéd tárgya a faluban! – De Moiraine-nek szólítsatok, ne úrhölgynek. Na és titeket hogy hívnak?

Ewin nyomban a másik két fiú elé pattant, mielőtt azok megszólalhattak volna.

– Ewin Finngar vagyok, hölgyem. Én mondtam meg nekik a nevét, onnan tudják. Hallottam, amikor Lan így szólítja, de nem hallgatóztam. Emondmezőn még sosem járt senki magához hasonló. És egy mutatványos is jött a faluba Bel Tine-ra. Ráadásul ma este pont Téleste van. Meglátogatna minket? Az anyám almás sütit is süt.

– Még meglátom – tette a nő Ewin vállára a kezét. Csillogó szeméből úgy tűnt, mulat magában, bár más jelét nem mutatta. – Nem tudom, mennyire lennék képes egy mutatványossal versenyezni, Ewin. De tegezz nyugodtan, légy szíves. – Várakozóan nézett Randre és Matre.

– Matrim Cauthon vagyok, úrh... ööö... Moiraine – mondta Mat. Mereven, gyorsan meghajolt. Kiegyenesedés közben fülig pirult.

Rand egy darabig tétovázott, nem kellene neki is valami olyasféle üdvözléssel próbálkoznia, mint a történetek hősei, de Mat példáját látva inkább egyszerűen csak megmondta a nevét. Ezúttal legalább nem akadt össze a nyelve.

Moiraine ránézett, majd Matre, majd megint rá. Elmosolyodott. Épp hogy csak egy picit görbült fölfelé a szája sarka. Egwene szokott így mosolyogni, ha valami titka van, gondolta Rand.

– Lenne néhány apróbb feladat, amiben szükségem lenne egy kis segítségre, amíg Emondmezőn tartózkodom – mondta. – Lenne kedvetek hozzá? – Egymás szavába vágva biztosították beleegyezésükről. Moiraine nevetve fogadta buzgóságukat. – Nesztek – mondta. Rand meglepetten érezte, hogy egy pénzdarabot nyom a markába, majd két kézzel rá is hajlítja az ujjait.

– Nincs rá szükség – kezdte, de a nő egy kézmozdulattal elhárította a tiltakozását, és máris Ewinhez, majd Mathez lépett. Nekik is ugyanúgy a markukba szorított egy érmét.

– Dehogy nincs – mondta. – Nem várhatom el tőletek, hogy ingyen dolgozzatok. Addig is, vegyétek emléknek, és tartsátok magatoknál, hogy mindig emlékeztessen, szavatokat adtátok: eljöttök, ha hívlak benneteket. Szerződést kötöttünk.

– Sosem fogom elfelejteni – mondta Ewin vékony hangon.

– Majd később még beszélünk. Mindent el kell mondjatok magatokról.

– Úrhölgy... Mármint Moiraine! – szólt utána Rand félénken, mikor elfordult. A nő megtorpant. A válla fölött nézett vissza rá. Rand nagyot nyelt, de azért folytatta: – Miért jöttél Emondmezőre? – Moiraine arckifejezése nem változott, Rand mégis megbánta, amiért feltette ezt a kérdést, noha nem tudta volna megmondani, miért. Mindenesetre gyorsan magyarázkodni kezdett. – Nem akartam udvariatlan lenni. Bocsánatot kérek. Csak hát az a helyzet, hogy senki sem jön a Folyóközbe, csak kereskedők, meg házalók, de ők is, csak ha a hó nem túl mély, és le tudnak jutni idáig Baerlonból. Szinte senki nem jön ide. Olyan, mint te, biztos nem. A kereskedők azt mondják, isten háta mögötti hely ez, és gondolom, a kívülállónak tényleg annak is tűnik. Egyszerűen csak kíváncsi voltam.

A nő arcáról erre lassan eltűnt a mosoly, mintha eszébe jutott volna valami. Pár pillanatig szótlanul nézett rá.

– A történelmet tanulmányozom – mondta végül. – Régi történeteket gyűjtök. Ez a hely, amit ti Folyóköznek hívtok, mindig érdekelt. Néha olyan történeteket tanulmányozok, amelyek réges-régen itt zajlottak, itt és még néhány helyen.

– Történeteket? – mondta Rand. – Ugyan mi történhetett a Folyóközben, ami olyan valakit érdekelhetne... Szóval mi történhetett volna itt?

– És mi másnak hívnánk, mint Folyóköznek? – tette hozzá Mat. – Mindig is ez volt a neve.

– Ahogy az Idő Kereke forog – mondta Moiraine, félig magának, elgondolkodó pillantással –, minden hely számos nevet visel egymás után. Maguk az emberek is más nevet, más arcot hordanak a korok sorában. A test más, de az ember ugyanaz. Mégsem ismerheti előre senki a Nagy Mintát, amelyet a Kerék sző, de még csak egyetlen kor Mintáját sem. Csak figyelhetünk, tanulmányozhatunk, és reménykedhetünk.

Rand csak bámulta. Szóhoz sem jutott, még azt sem tudta megkérdezni, mit értett ezen. Abban sem volt biztos, az ő fülüknek szánta-e. Úgy vette észre, a másik kettőnek éppúgy csomót kötöttek a nyelvére, mint neki. Ewinnel még az álla is leesett.

Ekkor Moiraine megint észre látszott venni őket, mire mindhárman összerezzentek, mintha most ébrednének föl.

– Később még beszélünk – mondta. Egyikük sem szólt egy szót sem.

– Később. – Azzal továbbment, a Szekér híd felé. Úgy tűnt, mintha nem is járna, hanem a talaj fölött lebegne. Köpenye szárnyként terült szét mögötte.

Mikor eltávolodott, egy magas férfi lépett el a fogadó falától – Rand eddig észre sem vette, hogy ott van –, és kezét hosszú kard markolatán nyugtatva követte. Sötét szürkészöld ruhákat viselt, olyan árnyalatban, amely egyaránt beolvad a növényzetbe és a sötétbe. Köpenye a szürke, a zöld és a barna árnyalataiban játszott, ahogy a szél mozgatta. Néha szinte eltűnni látszott. Folyton beleolvadt a háttérbe, bármi legyen is az. A férfi hosszú haja a halántékánál őszült. Keskeny bőr hajpánt akadályozta meg, hogy a szemébe hulljon. Arcát mintha kőből faragták volna, csupa szöglet és sík, viharvert, de ránctalan, az őszülő haj ellenére is. A mozgása kifejezetten egy farkaséra emlékeztette Randet.

Hármuk mellett elhaladva átfutott rajtuk a pillantása. Hideg, kék szeme, mint a téli napkelte. Úgy mérte végig őket, mintha mérlegre tenné őket magában. Mindenesetre az arcáról nem derült ki, mire jutott, mennyit nyomnak. Felgyorsította a lépteit, míg utol nem érte Moiraine-t. Akkor lelassított; odahajolt hozzá, és mondott neki valamit. Rand nagyot fujt. Észre sem vette, hogy egy ideje benn tartotta a levegőt.

– Na, ez volt Lan – mondta Ewin mély torokhangon, mintha ő is visszatartotta volna a lélegzetét. Hát igen, az a pillantás... – Fogadok, hogy Őrző.

– Ugyan már, ne légy bolond – nevetett Mat, bár kissé reszketeg kacaj volt ez. – Őrzők csak a mesékben vannak. Különben is, az őrzők arannyal, drágakövekkel borított páncélt és kardot viselnek; minden idejüket északon töltik, a Nagy Fertőben, és gonosz lények, trallokok meg ilyenek ellen harcolnak.

– Attól még lehet Őrző – kötötte az ebet a karóhoz Ewin.

– Láttál rajta talán aranyat vagy drágaköveket? – horkant föl Mat gúnyosan. – Vannak talán trallokok a Folyóközben? Birkáink vannak, semmi más. El sem tudom képzelni, mi történhetett itt, ami olyasvalakit érdekelhetne, mint Moiraine.

– Végül is történhetett – mondta lassan Rand. – Azt mondják, a fogadó legalább ezer éve itt áll, talán több is.

– Ezerévnyi birka – felelte Mat.

– Ezüstgaras! – tört ki Ewin. – Egy egész ezüstgarast adott! Gondoljatok csak bele, mi mindent tudok majd venni ezért, ha megjön a házaló!

Rand kinyitotta a markát, ránézett az érmére, amelyet a nőtől kapott, és majdnem leejtette megdöbbenésében. Neki nem garast adott. A vastag ezüstpénzen egy női alak lángnyelvet tartott kinyújtott tenyerén. Nem ismerte fel, nem tudta, honnan származhat, de Bran al'Vere-t már tucatnyi országból származó érmét látott lemérni, mikor a kereskedők fizettek: volt fogalma, mennyit érhet. Ennyi ezüstből egy jó lovat is vehet, akárhol a Folyóközben, és még marad is valamennyi.

Matre nézett. Barátja arcán ugyanaz a döbbent kifejezés ült, ami valószínűleg az övén is. Úgy fordította a kezét, hogy Mat láthassa, mi van benne, de Ewin ne, és kérdően húzta fel a szemöldökét. Mat bólintott. Pár pillanatig hitetlenkedve bámultak egymásra.

– Vajon miféle munkára gondolhatott? – kérdezte végül.

– Nem tudom – jelentette ki Mat –, és nem is érdekel. De én mindenesetre nem költöm el az enyémet. Akkor se, ha megjön a házaló – jelentette ki, azzal kabátzsebébe csúsztatta az érmét.

Rand bólintott, és lassú mozdulattal követte a példáját. Nem tudta volna megmondani, miért, de valahogy úgy tűnt, a barátjának van igaza. Ezt az érmét nem szabad elkölteni. Hiszen Tőle kapta. Igaz, nemigen tudta elképzelni, mi mást kezdhetne egy ezüstpénzzel, de...

– Gondoljátok, nekem is meg kéne tartanom az enyémet? – habozott Ewin gyötrődő arckifejezéssel.

– Ha nem akarod, akkor nem – mondta Mat.

– Szerintem azért adta neked, hogy elköltsd – így Rand.

Ewin az érméjére nézett, aztán megrázta a fejét, és zsebre vágta a garast.

– Megtartom – jelentette ki gyászos hangon.

– Különben is, itt van még a mutatványos is – mondta Rand, mire a fiatalabb fiú mindjárt felvidult.

– Már ha egyáltalán felébred még ma – jegyezte meg Mat.

– Rand – kérdezte Ewin –, tényleg van mutatványos?

– Majd meglátod – nevetett. Ewin szemmel láthatóan úgysem hinne neki, amíg saját szemével meg nem pillantja. – Előbb-utóbb le kell jönnie.

Ekkor kiáltozás hangját sodorta feléjük a szél a Szekér hídon túlról, és amikor Rand arra fordult, a nevetése mindjárt ujjongásba csapott. Falusiak kavargó tömege, fehér hajú vénségektől a még járni is alig tudó csöppségekig, magas szekeret kísért a híd felé. Hatalmas kocsi volt, nyolc ló húzta. Ívelt vászonponyva borításán fürtökben lógott a portéka. Végül mégiscsak megjött a házaló, idegenek, mutatványos, tűzijáték és egy házaló. Ez lesz minden idők legcsodálatosabb Bel Tine-ja.

Harmadik fejezet

A házaló

A fürtökben lógó lábosok csörögtek-zörögtek. A házaló kocsija a Szekér híd nehéz gerendáin zötykölődött. A fogadó elé érve, továbbra is falusiak és a fesztiválra érkezett tanyasi gazdák tömegével körülvéve, az árus megrántotta a kantárt. Minden irányból emberek áramlottak a Zöldre; a nagy kocsi körüli csoport egyre nőtt. A hatalmas szekér kerekei magasabbak voltak, mint a tekintetükkel a házalón csüggő falusiak bármelyike.

Az árust Padan Fainnek hívták. Sápadt, sovány, horgas orrú fickó volt. Állandóan nevetett, de ha mégsem, legalább mosolygott, mintha valami jó viccen mulatna magában, amit senkinek nem árul el. Amióta Rand csak az eszét tudta, minden tavasszal megjelent a fogatával Emondmezőn.

Amint a lovak megálltak, a lószerszám, a lábosok csörömpölése elhallgatott, felpattant a fogadó ajtaja, és megjelent a Falutanács, al'Vere mesterrel és Tammal az élen. Megfontoltan, méltóságteljesen vonultak elő, még Cenn Buie is, a hangos kiáltozás ellenére. A falusiak mind tűért, csipkéért, könyvekért, meg még egy tucatnyi más portékáért nyaggatták az árust: hozott-e? Kelletlenül bár, de megnyílt a tanácstagok előtt a tömeg, előre engedte őket a nép. Amint elhaladtak, rögtön újra tolongani kezdtek mögöttük, a kiabálást pedig egy percre sem hagyták abba. A nagy többséget nem is az áruk érdekelték, hanem a hírek.

A falusiak szemében a tűk, a teafű és az ehhez hasonlók a házaló portékájának csak a felét jelentették. Éppolyan fontos volt az információ, amit hozott; hogy mi hír a Folyóközön kívüli világban. Némelyik házaló egyszerűen csak elmondta, amit tudott, minden válogatás nélkül zúdította a hallgatósága nyakába, mint valami szemétrakást, amely a legkevésbé sem érdekli őket. Némelyikből úgy kellett kihúzni minden szót, szűkszavúan, kelletlenül beszéltek. Fain viszont nem tett féket a nyelvére, igaz, néha oda-oda is csípett vele a falusiaknak. Ő megadta a módját, érdekesen, szemléletesen mesélt. Akár egy mutatványossal is versenyre kelhetett volna. Szeretett a figyelem középpontjában sütkérezni. Ilyenkor peckesen sétált fel-alá, mint egy kiskakas, a tekintetek kereszttüzében. Rand gyanította, hogy Fain nem lesz túl boldog, ha megtudja, hogy éppen egy valódi mutatványos is tartózkodik Emondmezőn.

A házaló pont annyit törődött a Falutanáccsal, mint a tömeg többi részével, azaz semennyit. Látszólag minden figyelmét a lószerszám elrendezése kötötte le. Hányavetin bólintott, úgy nagy általánosságban az egybegyűltek felé. Mosolygott, de egy szót sem szólt. Szórakozottan oda-odaintett azoknak, akikkel barátságban volt; bár kissé különös, távolságtartó barátság volt ez mind, kedélyes hátbaveregetésekkel, de igazi közelkerülés nélkül.

Egyre hangosabban követelték, hogy beszéljen már, de Fain nem siette el a dolgot. Inkább a kocsisülés körül matatott, várta, mikor éri el az izgalom azt a szintet, amelyet szeretne. Egyedül a tanácstagok hallgattak. Ők megőrizték a méltóságukat, ahogy az ő pozíciójukban lévő emberektől elvárható; bár a fejük körül egyre sűrűsödő pipafüstből látszott, nem minden erőfeszítés nélkül.

Rand és Mat is a tömegbe vetették magukat. Olyan közel furakodtak a kocsihoz, ahogy csak tudtak. Rand félúton megállt volna, de Mat egyre beljebb kígyózott az egymásnak szoruló testek között, őt is maga után húzva. Hamarosan közvetlenül a tanácstagok mögött álltak.

– Már kezdtem azt hinni, még a fesztivált is a tanyán töltöd – kiabálta túl a hangzavart Perrin Aybara Rand felé fordulva. A göndör hajú kovácslegény fél fejjel alacsonyabb volt nála, de olyan köpcös, hogy legalább másfél ember szélességűnek tűnt. Széles válla, vaskos karja Luhhan mesterével vetekedő erőt sugallt. Könnyedén áttörhetett volna a tömegen, de az ilyesmi nem volt az ő stílusa. Lassan araszolt feléjük, mindenkitől udvariasan bocsánatot kért, noha az emberek alig vették észre, annyira a házalóra koncentráltak. Ő azért mégsem hagyott fel az udvariaskodással, próbált senkit nem meglökni Rand és Mat felé haladtában.

– Gondoljatok csak bele – mondta, mikor végre odaért hozzájuk –, Bel Tine és egy házaló egyszerre. És fogadni mernék, tényleg lesz tűzijáték.

– És akkor te még nem is tudsz semmit – nevetett Mat.

Perrin gyanakodva nézett rá, majd kérdő pillantással fordult Rand felé.

– Így igaz – kiáltotta Rand, majd az egyre növekvő, zajongó tömegre mutatott. – Később. Később elmondom. Mondom, később!

Ekkor Padan Fain felállt a bakra, mire mindenki gyorsan elhallgatott. Rand utolsó szavai teljes csöndbe robbantak, mikor az árus éppen drámaian előrenyújtotta a karját, és már nyitotta volna a száját. Mindenki Rand felé fordult. A kocsin álló alacsony kis csontos ember szúrósan nézett rá. Arra számított, mindenki őt fogja figyelni, mikor belekezd a beszédbe.

Rand elvörösödött. Sajnálta, hogy nem akkora, mint Ewin. Így túlságosan kimagaslott a tömegből. A barátai is kényelmetlenül fészkelődtek mellette. Épp csak az előző évben vett először tudomást róluk Fain, felnőtt férfiaknak ismerve el őket. A házalónak általában nemigen jutott ideje olyanokra, akik túl fiatalok voltak, hogy komolyabb adag holmit vásároljanak a portékájából. Remélte, hogy az árus nem minősítette vissza magában megint gyermekké.

Fain nagyot harákolt, megigazgatta nehéz köpenyét.

– Nem, nem később – jelentette ki, és megint hatásvadász mozdulattal lökte előre a karját. – Most mondom el! – Beszéd közben látványosan gesztikulált, az egész tömeghez intézte a szavait. – Azt hiszitek, nehéz a sorotok itt a Folyóközben, igaz? Nos, az egész világnak nehéz a sora mostanság, északtól, a Nagy Fertőtől, délig, a Viharok tengeréig, nyugattól, az Aryth-óceántól, keletig, az Aiel-pusztáig. És még azokon túl is. Keményebb volt a tél, mint amit valaha láttatok? Olyan hideg, hogy majd' belétek fagyott a vér, majd' megrepedtek a csontjaitok? Ááááá... A tél mindenütt kegyetlen volt idén. A Határvidéken az itteni tél tavasznak számítana. Na de még mindig nincs itt a tavasz, mondhatjátok! Farkasok ölik a bárányaitokat! Sőt, embereket is megtámadnak, igaz? Így van, ugye? Nos, hát a tavasz mindenütt késik. Farkasok mindenütt vannak, mindenütt épp olyan éhesek bármiféle húsra, amit a fogaik közé tudnak kaparintani, legyen bár birkáé, tehéné vagy emberé, mint nálatok. Csakhogy vannak ám rosszabb dolgok is, mint a farkasok vagy a tél. Vannak, akik örülnének, ha csak annyi gondjuk lenne, mint nektek. – Várakozásteljes arckifejezéssel szünetet tartott.

– Na és ugyan mi lehet rosszabb, mint a bárányokat, embereket ölő farkasok? – kérdezte kihívóan Cenn Buie. A tömeg egyetértően mormogott.

– Embereket ölő emberek! – A házaló drámai hangon előadott válasza döbbent, egyre erősödő hangzavart keltett. – És ez alatt háborút értek. Ghealdanban háború dúl, öldöklés és őrület. A Dhallin-erdőség havát emberi vér festi pirosra. Hollók feketítik el az eget, hollókárogás tölti be a levegőt. Hadseregek masíroznak Ghealdan irányába. Nemzetek, nagy házak, nagy uralkodók küldik katonáikat harcba.

– Háború? – al'Vere mester szájából furcsán hangzott a szokatlan szó. A folyóközieknek sosem volt közük semmiféle háborúhoz. – De hát miért háborúznak?

Fain elvigyorodott. Rand úgy érezte, kigúnyolja a falusiak tudatlanságát, tájékozatlanságát a nagyvilág dolgaiban. A házaló előrehajolt, mintha titkot akarna a polgármesterre bízni, de a suttogása azért olyan hangos volt, hogy mindenki jól megértse, amit mond.

– Magasba emelték a Sárkány zászlaját, és áramlanak az emberek szembeszállni vele. Vagy éppen támogatni.

Mindenki levegőért kapkodott. Rand akarata ellenére is megborzongott.

– A Sárkány – nyögte valaki. – A Sötét Úr elszabadult Ghealdanban!

– Nem a Sötét Úr – morogta Haral Luhhan. – A Sárkány nem a Sötét Úr. És ez különben is csak egy hamis Sárkány.

– Hallgassuk meg Fain mestert, még nem mondott el mindent – szólalt meg a polgármester, de a tömeget nem volt ilyen egyszerű elcsendesíteni. Mindenki beszélt, férfiak és nők próbálták túlkiabálni egymást.

– Éppolyan gonosz, mint a Sötét Úr!

– A Sárkány törte szét a világot, vagy nem?

– Ő kezdte! Miatta volt az Őrület Ideje!

– Hisz ismeritek a próféciákat! Mikor a Sárkány újjászületik, a legszörnyűbb rémálmaitok kellemes álmoknak tűnnek majd!

– Ez is csak egy hamis Sárkány! Az kell, hogy legyen!

– Mit számít, hogy igazi-e vagy sem? Emlékeztek a legutóbbi hamis Sárkányra. Az is háborúba kezdett. Ezrek haltak meg, nem igaz, Fain? Még Iliant is megostromolta.

– Gonosz idők ezek! Húsz évig senki nem állította magáról, hogy ő az újjászületett Sárkány, most meg az utóbbi öt évben három is. Sötét idők! Ott van mindjárt az időjárás!

Rand összenézett Mattel és Perrinnel. Mat szeme izgatottan ragyogott, Perrin viszont aggodalmasan ráncolta a homlokát. Rand emlékezett minden mesére, amelyet a magukat újjászületett Sárkánynak nevező férfiakról hallott. Noha mindegyikőjükről kiderült, hogy csalók, ugyanis meghaltak, vagy eltűntek anélkül, hogy egyetlen jövendölést is beteljesítettek volna, amit tettek, így is épp elég rossz volt. Egész nemzeteket tépáztak meg a háborúk; felégetett falvakat, városokat hagytak maguk után. Őszi falevelekként hulltak az emberek, tömegekben lepték el az utakat a menekülők. Legalábbis ezt mesélték a házalók, no meg a kereskedők, és egy folyóközi sem érezte úgy, hogy kételkednie kéne a szavukban. Ha aztán egyszer megszületik az igazi Sárkány, vége lesz a világnak, legalábbis egyesek szerint.

– Elég legyen ebből! – ordította a polgármester. – Csöndet! Semmi szükség, hogy olyasmin izgassátok fel magatokat, ami csak a képzeletetekben létezik! Hadd mondja el nekünk Fain mester, amit erről a hamis Sárkányról tud. – A tömeg kezdett elcsendesedni, de Cenn Buie nem volt hajlandó elhallgatni.

– Tényleg hamis ez a Sárkány? – kérdezte mogorván. Al'Vere mester nagyokat pislogott, mintha meglepődött volna.

– Ne légy már ilyen vén bolond, Cenn! – csattant föl. De a tetőfedő tovább tüzelte a népet.

– Nem lehet az újjászületett Sárkány! Fény, segíts, nem lehet az!

– Te vén bolond, Buie! Te már egyszerűen vágysz a balszerencsére, igaz?

– Legközelebb talán majd éppen néven nevezed a Sötét Urat! Még arra is képes vagy! A Sárkány bújt beléd, Cenn Buie! Mindannyiunkra bajt akarsz hozni!

Cenn csökönyösen nézett körbe, próbált egyszerre farkasszemet nézni a mérges pillantásokkal. Megemelte a hangját.

– Én nem hallottam, hogy Fain hamis Sárkánynak nevezte volna! Ti talán igen? Használjátok a szemeteket! Hol a gabona, aminek már térdig kéne érnie? Miért van még mindig tél, noha egy hónapja meg kellett volna már jönnie a tavasznak? – Hangos kiáltások figyelmeztették, hogy tartsa a száját. – Nem hallgatok el! Én sem örülök, hogy ezt kell mondanom, de én nem fogom egy kosár alá dugni a fejem, míg oda nem jön egy tarenrévi, és el nem vágja a torkom. Én nem fogok itt tátott szájjal lebzselni Fain örömére! Mondd meg nyíltan, házaló! Mit hallottál? He? Hamis Sárkány ez a férfi?

Ha Faint aggasztották is az általa hozott hírek vagy a kavarodás, amit okozott velük, kívülről nem látszott rajta. Egyszerűen vállat vont, és egyik vékony, csontos mutatóujját az orra mellé fektette.

– Azt ugyan ki tudná előre megmondani? Csak utólag lehet majd tudni, ha elbukik – egy pillanatra elhallgatott, arcán egyik titkolódzó mosolyával. Végigjártatta a tekintetét a tömegen, mintha előre maga előtt látná, hogy fognak reagálni, és jót mulatna rajta. – Annyit viszont tudok – mondta túljátszott hányavetiséggel –, hogy használni tudja az Egyetlen Hatalmat. A többiek nem tudták. De ő fókuszálni is tud! Az ellenségeit elnyeli a föld; egyetlen kiáltásától falak omlanak össze. Villámokat tud idézni, amelyek oda csapnak, ahová mutat. Ezt hallottam, mégpedig olyan emberektől, akiknek hiszek.

Döbbent csend ült a zöldön egybegyűltekre. Rand a barátaira nézett. Perrin úgy nézett ki, mint aki olyan dolgokat lát, amit nem szeret, Mat viszont még mindig izgatottnak tűnt.

Tam, akinek még most is csaknem teljesen sikerült megőriznie nyugodt arckifejezését, közelebb húzta magához a polgármestert, és a füléhez hajolt, de mielőtt megszólalhatott volna, Ewin Finngar kitört:

– Meg fog őrülni, és meghal! A történetekben minden férfi, aki a Hatalmat használja, megőrül, aztán lassan elsorvad és meghal. Csak nők érinthetik a Forrást. Hát ez a Sárkány nem tud erről? – Lekapta a fejét Buie mester pofonja elől.

– Ebből elég, kölyök – rázta Cenn az öklét Ewin arca előtt. – Mutass több tiszteletet, és ezt az ügyet hagyd az idősebbekre. Most pedig tűnés!

– Fogd vissza magad, Cenn – morogta Tam. – A fiú csak kíváncsi. Semmi szükség, hogy ilyen ostobán viselkedj.

– Igen, próbálj a korodhoz méltóan viselkedni – tette hozzá Bran. – Eszedbe juthatna végre egyszer, hogy a Falutanács tagja vagy.

Cenn ráncos arca Tam és a polgármester minden szavára egyre jobban elsötétült, míg végül már egészen lila lett.

– Tudjátok jól, miféle nőkről beszélt. Hiába nézel rám olyan csúnyán, Luhhan, meg te is, Crawe. Ez itt egy tisztességes falu, tisztességes népek laknak benne. Már az is épp elég baj volt, hogy Fain itt nekiállt hamis Sárkányokról beszélni, akik a Hatalmat használják, semmi szükség nem volt, hogy ebbe a kölyökbe is belebújjon a Sárkány, és még az aes sedai-okat is belekeverje. Vannak dolgok, amelyekről egyszerűen jobb nem beszélni, és nem érdekel, milyen történeteket meséltettek azzal a bolond mutatványossal. Ez egyszerűen nem helyes, nem tisztességes.

– Én még sosem láttam, hallottam, vagy akár szagoltam olyasmit, amiről ne lehetne beszélni – jelentette ki Tam. De Fain még nem ért a mondandója végére.

– Az aes sedai-ok már így is belekeveredtek a dologba – mondta a házaló. – Egy egész csapatnyi lovagolt délre Tar Valonból. Minthogy ez a Sárkány használni tudja a Hatalmat, csak aes sedai-ok győzhetik le, és csak ők bánhatnak el vele, ha a seregeit már megverték. Már ha le tudják győzni egyáltalán.

Valaki hangosan felnyögött a tömegben. Még Tam és Bran is nyugtalanul pillantottak egymásra. A falusiak közelebb húzódtak egymáshoz. Kisebb, tömött csoportok alakultak ki a tömegben. Néhányan a köpenyüket is szorosabban magukra tekerték, noha a szél éppenséggel gyengült az utóbbi percekben.

– Hát persze, hogy legyőzik! – kiabálta valaki.

– Végül mindegyik hamis Sárkányt legyőzték.

– Muszáj kikapnia, nem igaz?

– És ha mégsem kap ki?

Tamnak végül sikerült a polgármester fülébe suttognia. Bran időnként bólogatott. Nem törődött a hangzavarral, végighallgatta a mondandóját.

– Figyelem! – emelte fel végül a hangját. – Maradjatok csendben és figyeljetek! – A kiabálás újra halk morajjá szelídült. – Ez már több, mint egyszerű hír a külvilágból. Ezt már a Falutanácsnak is meg kell tárgyalnia. Fain mester, ha lenne szíves követni minket a fogadóba, feltennénk néhány kérdést.

– Hát, egy jó korsónyi forralt bor éppenséggel nem esne most rosszul – mosolygott a házaló. Leugrott a szekérről, a köpenyébe törölte a kezét, majd vidám nyugalommal megigazgatta a ruházatát. – Akkor gondoskodnának a lovaimról?

– Én is hallani akarom a mondanivalóját! – tiltakoztak többen is hangosan.

– Nem vihetitek el pont most! A feleségem tűért küldött! – Ez Wit Congar volt. A feléje forduló pillantások kereszttüzében egészen a válla közé húzta a nyakát, de nem hátrált meg.

– Nekünk is jogunk van kérdezni! – kiáltotta valaki a hátsó sorokból. – Én...

– Csöndet! – harsogta a polgármester, mire mindenki meglepetten hallgatott el. – Amint a tanács feltette a kérdéseit, Fain mester nyomban újra a rendelkezésetekre fog állni. Minden hírét elmondja nektek is. És a lábosaiból meg a varrókészleteiből is lesz bőven alkalmatok vásárolni. Hu! Tad! Vigyétek Fain mester lovait az istállóba.

Tam és Bran közrefogták a házalót; a tanács többi tagjával a nyomukban bevonultak a Borforrás fogadóba. Amint beértek, ellenkezést nem tűrően becsukták, majd bereteszelték az ajtót az utánuk nyomuló kíváncsiskodók orra előtt. Hiába dörömböltek a kinnrekedtek, csak annyit értek el, hogy a polgármester kiordított:

– Menjetek haza!

A fogadó előtt kavargott a tömeg. Az emberek a házaló hírein rágódtak, azt tárgyalták, milyen jelentőséggel bírhatnak ezek a rémisztő újságok; miket kérdezhet a tanács, és hogy igazán úgy illene, ha ők is hallgathatnák a válaszokat, feltehetnék a kérdéseiket. Néhányan az épület ablakain leskelődtek befelé. Egyesek még Hut és Tadot is kérdezgették, noha nem igazán volt világos, ugyan mi újat mondhatna a két lovász. Nem is mondtak semmit; csak egykedvűen dörmögtek valamit, majd rendíthetetlen nyugalommal folytatták a fogat leszerszámozását. Egymás után vezették el Fain lovait, aztán amikor az utolsót is bevitték, nem jöttek többet elő.

Rand nem törődött a tömeggel. Az öreg kőalap szélére ült, maga köré rendezte a köpenyét, és figyelte a fogadó ajtaját. Ghealdan. Tar Valon. Már maguk a nevek is izgalmasan hangzanak. Különösek, misztikusak. Olyan helyek nevei, amelyeket csak a házalók híreiből, a kereskedők testőreinek elbeszéléseiből ismer. Aes sedai-ok, háborúk, hamis Sárkányok; csupa mesébe illő dolog, olyan régi mesébe, amelyet késő éjszaka mondanak el, a kandalló előtt, mikor egyetlen gyertya lángja vet furcsa árnyékokat a falra, és üvöltve rázza a zsalukat a szél. Egészében véve, valószínűleg szívesebben választaná a hóviharokat és a farkasokat. De akkor is, annyira más lehet minden a nagyvilágban, a Folyóközön kívül. Olyan lehet, mintha egy mutatványos meséjében élne az ember. Kaland. Egy jó hosszú kaland. Egész életre szóló.

A fogadó előtti csoportosulás lassan kezdett szétoszlani. Egymás után szállingóztak haza az emberek. Sokan még most is morogtak, a fejüket csóválták. Wit Congar még egyszer megállt, benézett az elhagyatott szekérbe, mintha arra számítana, egy másik, rejtőzködő házalót találhat benne. Végül csak néhány fiatal maradt. Mat és Perrin lassan odaténferegtek Rand mellé.

– El nem tudom képzelni, hogyan tudná a mutatványos ezt felülmúlni – mondta Mat izgatottan. – Ki tudja, talán egyszer még láthatjuk is ezt az ál-Sárkányt.

Perrin megrázta bozontos üstökét.

– Én nem akarom látni. Valahol máshol talán, de a Folyóközben nem. Ha háborút jelent, akkor nem.

– És ha aes sedai-okat jelent, akkor sem – tette hozzá Rand. – Vagy talán elfelejtetted, kik miatt volt a Világtörés? Lehet, hogy a Sárkány kezdte el, de akkor is az aes sedai-ok voltak, akik igazából véghezvitték.

– Hallottam egyszer egy történetet – mondta lassan Mat. – Egy gyapjúfelvásárló testőrétől. Azt mondta, a Sárkány az emberiség legnagyobb szükségének óráján újjászületik, és mindannyiunkat megment.

– Hát elég nagy bolond lehetett, ha elhitte ezt az ostobaságot – jelentette ki Perrin magabiztosan. – És te is nagy bolond voltál, hogy végighallgattad. – Nem tűnt mérgesnek. Sosem volt könnyű felbosszantani, lassan haragudott meg. Mat folyton változó szeszélyei viszont elkeserítették, és ez egy kissé a hangján is hallatszott. – Gondolom, azt is kijelentette, hogy azután viszont egy új Legendák Korában élünk majd.

– Azt nem mondtam, hogy el is hittem – tiltakozott Mat. – Csak hallottam, hogy ezt mesélte. Egyébként Nynaeve is ott volt. Féltem is, hogy még képes, és szíjat hasít a hátamból meg a testőréből is. Különben meg még azt is mondta a fickó, hogy sokan hisznek ebben a jóslatban, csak nem merik bevallani, félnek az aes sedai-októl és a Fény Gyermekeitől. Miután Nynaeve odajött hozzánk, nem is volt hajlandó többet mondani a dologról. A javasasszony így is szólt a kereskedőnek, aki biztosította, hogy ez volt az utolsó útja vele annak a testőrnek.

– Jól is tette – így Perrin. – Még hogy a Sárkány ment meg minket! Ez nekem Coplin-beszédnek hangzik.

– Ugyan mekkora végveszély lehet az, amikor a Sárkányhoz kell fordulnunk segítségért? – morfondírozott Rand. – Ezzel az erővel akár a Sötét Úr védelmét is kérhetnénk.

– Azt nem mondta, mi lesz a veszély – válaszolt kelletlenül Mat. – És új Legendák Korát sem említett. Azt mondta, a Sárkány érkezése alapjaiban rázza meg majd a világot.

– Na, az aztán jól megment majd minket – mondta gúnyosan Perrin. – Még egy Világtörés.

– Ne csináld már! – morogta Mat. – Csak azt mondom, amit az őrtől hallottam.

Perrin megrázta a fejét.

– Én mindenesetre remélem, hogy az aes sedai-ok és ez a Sárkány, akár valódi, akár hamis, ott maradnak, ahol vannak. Akkor talán a Folyóközben legalább béke lesz.

– Szerinted tényleg árnybarátok? – ráncolta a homlokát Mat tűnődve.

– Kik? – kérdezte Rand.

– Az aes sedai-ok.

Rand Perrinre nézett, aki megvonta a vállát.

– A történetekben – kezdett bele lassan, de Mat félbeszakította.

– Nem minden történetben állnak a Sötét Úr szolgálatában, Rand.

– A Fény szerelmére, mégiscsak ők zúzták szét a világot a Világtörés alatt. Kell ennél több bizonyíték?

– Hát... – mondta Mat, majd nagyot sóhajtott. De a következő pillanatban már megint vigyorgott. – Az öreg Billi Congar azt mondja, nem is léteznek. Az aes sedai-ok. Meg az árnybarátok. Azt mondja, mese az egész. Azt állítja, ő a Sötét Úrban sem hisz.

Perrin felhorkant.

– Congar szájból Coplin beszéd. Mi másra számíthatnál egy Congartól?

– Az öreg Billi néven is nevezte a Sötét Urat. Fogadok, hogy nem is tudtál róla.

– Fény, segíts! – lehelte Rand.

Mat vigyora még szélesebb lett.

– Múlt tavasszal történt, közvetlenül mielőtt vágóférgesek lettek a földjei. Csak az övéi, senki másé. Pont mielőtt mindenki sárgalázat kapott a házában. Én hallottam is, amikor kimondta. Még mindig azt állítja, hogy nem hisz benne, de akárhányszor azt mondom neki, hogy akkor nevezze megint néven, hozzámvág valamit.

– Na igen, te vagy olyan ostoba, hogy ilyeneket csinálj, igaz-e, Matrim Cauthon? – Nynaeve al'Meara lépett közéjük. Szinte még a válla fölött előredobott sötétbarna hajfonatának vége is felborzolódott haragjában. Rand nyomban felpattant. A karcsú javasasszony épp csak Mat válláig ért, ebben a pillanatban mégis mindannyiuknál magasabbnak tűnt, és az sem segített, hogy fiatal volt és csinos. – Magam is gyanítottam valami ilyesmit Billi Congarról akkoriban, de azt hittem, neked azért több eszed van, mintsem megpróbáld csúfolódással újra ilyesmire rávenni. Lehet, hogy elég idős vagy már, hogy megházasodj, Matrim Cauthon, de igazság szerint mégis még mindig az anyád köténye mellett lenne a helyed. Legközelebb képes vagy, és te magad nevezed néven a Sötét Urat.

– Dehogy tennék én olyat! – tiltakozott Mat. Szemmel láthatóan legszívesebben valahol egész máshol tartózkodott volna ebben a pillanatban. – Az öreg Bil, úgy értem, Congar mester volt az, nem én! Vér és hamu, én...

– Vigyázz a nyelvedre, Matrim!

Rand még jobban kihúzta magát, noha a javasasszony nem is őt méregette. Perrin pont olyan idegesnek tűnt, mint ő. Később valamelyikük biztos megemlíti majd, nagy panaszosan, hogy egy náluk nem is olyan sokkal idősebb nő egrecíroztatta így őket – valaki mindig felhozta ezt a témát Nynaeve fejmosásai után, igaz, mindig gondosan a hallótávolságán kívül –, de amikor szemtől szemben voltak vele, akkor valahogy mindig épp elég nagynak tűnt a korkülönbség. Különösen, amikor mérges volt. A kezében lévő bot az egyik végén vastag volt, a másikon csak egy karcsú pálca. Hajlamos volt bárkinek odasózni vele – a fejére, a kezére vagy a lábára –, ha úgy gondolta, hogy az illető neveletlenül viselkedik. Kortól, rangtól függetlenül bárki lehetett az áldozat.

Annyira lekötötte a figyelmét a javasasszony, hogy először észre sem vette, nem egyedül jött oda hozzájuk. Mikor rájött, mi a helyzet, elkezdett az azonnali távozás gondolatával foglalkozni, akármit tegyen, vagy mondjon is Nynaeve később emiatt.

Egwene állt pár lépésnyire a nő háta mögött, és kíváncsian figyelte az eseményeket. Magassága Nynaeve-hez volt hasonlatos, akárcsak sötét hajszíne. Ebben a pillanatban akár a javasasszony tükörképe is lehetett volna, mert még a hangulata is hasonló volt. Keresztbe tett karral, rosszallóan összeszorított szájjal nézett rájuk. Puha szürke köpenyének csuklyája árnyékot vetett az arcára; nagy barna szemeiben most nem bujkált kacagás.

Ha lenne igazság a földön, gondolta Rand, a kettőjük közötti két év korkülönbség, az ő javára, igazán adhatna neki némi fölényt a lánnyal szemben. De sajnos nem így volt. A legjobb pillanataiban sem forgott túl könnyen a nyelve, ha valamelyik falusi lánnyal beszélt, de ha Egwene ránézett azzal a különös, fürkésző pillantásával, tágra nyitott, nagy szemekkel, mintha az utolsó csepp figyelmével is rá koncentrálna, olyankor egyszerűen képtelen volt egyetlen értelmes szót is kinyögni. Talán ha Nynaeve a mondanivalója végére ér, el tud osonni. De már előre érezte, hogy nem fog, még ha nem is tudta volna megmagyarázni, hogy miért.

– Ha kellően kibámultad magad, Rand al'Thor, mint borjú az új kapura – fordult hozzá a javasasszony – talán megmondhatnád, hogy miért beszélgettetek olyasmiről, amiről még nektek is tudnotok kéne, hogy jobb, ha a szátokra sem veszitek, bármilyen nagy borjak vagytok mindhárman. – Rand ijedten kapta el a szemét Egwene-ről. Mikor Nynaeve beszélni kezdett, a lány arcán zavarba ejtő mosoly jelent meg. A javasasszony szavai csípősek voltak, de az ő szája is mindent értő mosolyra görbült – egészen, amíg Mat hangosan föl nem nevetett. Erre rögtön elkomorodott, és olyan fagyos pillantást küldött felé, hogy a fiú kacagása köhögésbe fulladt.

– Nos, Rand? – kérdezte Nynaeve.

A szeme sarkából látta, Egwene még mindig mosolyog. Mégis, mi lehet olyan nagyon vicces?

– Teljesen természetes, hogy erről beszélgettünk – mondta gyorsan. – A házaló, Padan Fain... ööö... Fain mester, hamis Sárkányról hozott híreket Ghealdanból; háborúról, aes sedai-okról. A Falutanács is elég fontosnak tartotta a dolgot, hogy külön is kikérdezze. Mi másról beszélgetnénk ezek után?

– Szóval ezért áll elhagyatottan a házaló kocsija – ingatta a fejét Nynaeve. – Hallottam, amikor mindenki elészaladt, de nem tudtam otthagyni Ayellinné asszonyt, amíg lejjebb nem ment a láza. Ezek szerint a Falutanács kikérdezi az árust, hogy mi történt Ghealdanban? Ahogy én őket ismerem, csupa fölösleges kérdést fognak feltenni, a legfontosabbakat pont nem. Megint a Nőkör kell majd hozzá, hogy valami használhatót is megtudjunk – jelentette ki, azzal megigazította a vállán a köpenyét, és bement a fogadóba.

Egwene nem tartott vele. Amint a bejárati ajtó becsukódott a javasasszony mögött, odalépett Rand elé. Már nem szorította olyan rosszallóan össze a száját, de Rand mégis zavarba jött a pillantásától. Annyira fürkészően nézett rá; pislogás nélkül. Segélykérően pillantott a barátaira, de azok eltávolodtak tőle, arcukon széles vigyorral.

– Nem szabadna hagynod, hogy Mat belekeverjen az ostobaságaiba – jelentette ki Egwene egy cseppet sem kevésbé komoly hangon, mint Nynaeve. Aztán váratlanul kuncogni kezdett. – Azóta nem láttalak ilyen bűntudatos képet vágni, hogy Cenn Buie elkapott titeket Mattel az almafáin, tízéves korotokban.

Rand a másik lábára helyezte a testsúlyát, azzal a barátai felé lesett. Nem túl messze álltak; Mat hevesen gesztikulálva magyarázott éppen valamit.

– Táncolsz velem holnap? – Nem ezt akarta kérdezni. Szívesen táncolt volna a lánnyal, de ugyanakkor semmire sem vágyott kevésbé, mint hogy megint olyan kényelmetlenül érezze magát a társaságában, ahogy mindig. Mint most is.

Egwene szája apró kis mosolyra görbült.

– Délután – felelte. – Reggel dolgom lesz.

A két fiú felől döbbent kiáltás hallatszott.

– Mutatványos?! – A lány feléjük fordult, de Rand a karjára tette a kezét.

– Dolgod lesz? Micsoda?

Egwene a hideg ellenére hátralökte a csuklyáját, és tettetett nemtörődömséggel előrevetette a vállán a haját. Amikor legutoljára találkoztak, sötét, szabad hullámokban omlott hátra a hajkoronája, csak egy piros szalag akadályozta meg, hogy az arcába hulljon. Most viszont hosszú copfba volt fonva.

Úgy nézett a copfra, mintha mérges kígyó lenne, majd lopva a Tavaszpóznára pillantott, amely most már magányosan álldogált a Zöldön, a holnapi ünnepségekre készen. Holnap reggel körbetáncolják majd az eladósorba érett hajadonok. Nagyot nyelt. Valahogy eddig sosem jutott eszébe, hogy egyszerre fogják elérni a házasságra alkalmas kort.

– Csak, mert valakik elég idősek már, hogy családot alapítsanak – motyogta –, attól még nem muszáj összeházasodniuk. Legalábbis nem rögtön.

– Hát persze, hogy nem. Sőt, ha már itt tartunk, nem csak rögtön, hanem akár soha.

– Soha? – pislogott Rand.

– A javasasszonyok szinte soha nem mennek férjhez. Nynaeve tanítgat mostanában, ha nem tudnád. Azt mondja, van tehetségem, megtanulhatom megérteni, amit a szél üzen. Meg azt is mondja, hogy nem is minden javasasszony képes erre, még ha azt is állítják, hogy igen.

– Javasasszony?! – nevetett Rand. Nem vette észre, milyen bosszúsan csillan fel a lány szeme. – Még legalább ötven évig Nynaeve lesz a falu javasasszonya. Talán még tovább is. A tanítványaként akarod tölteni az egész hátralévő életed?

– Vannak más falvak is – vágott vissza Egwene. – Nynaeve azt, mondja, a Tarentől északra fekvő falvak sosem helybéli nőt választanak javasasszonynak. Azt gondolják, így nem fog senkivel kivételezni.

Rand arcáról rögtön lefagyott a mosoly.

– A Folyóközön kívül? Akkor soha többet nem látlak majd.

– Na és? Annak nem örülnél? Az utóbbi időben nemigen adtad jelét, hogy érdekelne, mi lesz velem.

– Különben is, senki nem hagyja el a Folyóközt. Talán egy tarenrévi, de hát azok amúgy is furcsa népség. Alig hasonlítanak a többi folyóközire.

Egwene elkeseredetten sóhajtott.

– Hát akkor én is furcsa vagyok. Talán szeretnék látni néhányat azok közül a helyek közül, amelyekről csak a történetekből hallunk. Neked még sosem jutott eszedbe ilyesmi?

– De igen, hát persze. Néha álmodozom, csakhogy tudom a különbséget az álom és a valóság között.

– Én meg ezek szerint nem?! – csattant fel a lány dühtől fuldokolva, azzal hátat fordított neki.

– Nem, nem úgy értettem. Én csak magamról beszéltem. Egwene!

A lány maga köré rántotta a köpenyét, mintha be akarná falazni vele magát, hogy még csak ne is tudjon az ő létezéséről. Sőt, néhány lépéssel még távolabb is ment tőle. Rand kétségbeesetten vakarta a fejét. Most hogy magyarázza el neki? Nem ez volt az első alkalom, amikor Egwene olyan jelentést préselt ki a szavaiból, amiről ő nem is tudta, hogy bennük van. Ráadásul, amilyen hangulatban a lány most van, meg volt győződve róla, hogy bármit is mondana, csak rontaná a helyzetet.

Mat és Perrin ezt a pillanatot választották, hogy visszajöjjenek. Egwene őket is levegőnek nézte. Egy pillanatig habozva néztek a lányra, aztán odaléptek Randhez.

– Moiraine Perrinnek is adott egy érmét – mondta Mat. – Ugyanolyat, mint kettőnknek. – Egy kis hatásszünet után hozzátette: – És ő is látta a lovast.

– Hol? – kérdezte izgatottan Rand. – Mikor? Látta más is? Elmondtad valakinek?

Perrin felemelt kézzel jelezte, ne olyan gyorsan.

– Egyszerre csak egy kérdést, légy szíves. A falu szélén láttam. A kovácsműhelyt figyelte. Tegnap, pont alkonyatkor. A nézésétől kivert a hideg veríték. Ki ám. Szóltam Luhhan mesternek, csakhogy mire odanézett, már nem volt ott senki. Azt mondta, biztos csak egy árnyék volt. De azért végig magával cipelte a legnagyobb kalapácsát, miközben eloltottuk a tüzet, meg elpakoltuk a szerszámokat. Azelőtt sosem csinált ilyesmit.

– Szóval mégiscsak hitt neked – mondta Rand.

Perrin megvonta a vállát.

– Nem tudom. Megkérdeztem tőle, miért cipeli magával a kalapácsot, ha csak egy árnyék volt, mire a farkasokról dörmögött valamit, hogy kezdenek elszemtelenedni, és már a faluba is bejönnek. Talán azt gondolta, azt láttam, pedig tudhatná, hogy meg tudok különböztetni egy lóháton ülő embert egy farkastól, még szürkületben is. Én tudom, mit láttam, és senki nem fogja bebeszélni nekem, hogy valami más volt.

– Én hiszek neked – így Rand. – Ne felejtsd el, én is láttam. – Perrin elégedetten morgott egyet, mintha eddig nem lett volna benne olyan biztos.

– Mégis, miről beszéltek ti? – csattant föl váratlanul Egwene.

Rand már bánta, hogy nem beszélt halkabban. Ha tudja, hogy a lány hallgatózik, inkább suttogott volna. Mat és Perrin ostobán vigyorogva, egymás szavába vágva mesélték el neki a találkozásukat a fekete köpenyes lovassal. Ő viszont hallgatott. Előre tudta, mit mond majd a lány, ha a mondókájuk végére értek.

– Igaza volt Nynaeve-nek – jelentette ki Egwene égremeresztett szemmel, mikor végre csönd lett. – Egyikőtök sem elég érett még, hogy szalagot vegyen a kezébe. Tudjátok, előfordul néha, hogy lóhátra ülnek az emberek. De attól még nem lesz belőlük valami mutatványos történetéből szalasztott szörnyeteg. – Rand bólintott magában. Ahogy sejtette. A lány Rand felé pördült. – Te meg még terjeszted is ezt az ostoba mesét. Néha egészen egyszerűen egy csepp józan ész sincs benned, Rand al'Thor. Épp elég félelmetes volt ez a tél önmagában is, semmi szükség, hogy még te is ijesztgesd a gyerekeket.

Rand elhúzta a száját.

– Nem terjesztettem semmit. De láttam, amit láttam, és az nem egy elkóborolt tehenet kereső paraszt volt.

A lány nagy levegőt vett, kinyitotta a száját, de bármit akart is mondani, a torkán akadt a szó, ugyanis kinyílt a fogadó ajtaja, és egy bozontos, fehér hajú férfi ugrott elő rajta, mint akit üldöznek.

Negyedik fejezet

A mutatványos

A fogadó ajtaja hangos csattanással vágódott be a fehér hajú férfi mögött, mire az megpördült, és dühösen meredt rá. Az ösztövér idegent akár magasnak is lehetett volna mondani, ha nem jár kissé görnyedten. Fürge, energikus mozgása viszont ellentmondott előrehaladottnak tűnő korának. Köpenye látszólag apró, sokszínű, a legkülönfélébb méretű és alakú foltok tömegéből állt. Egy részük szabadon lebegett a szélben. Igazából nagyon is vastag, erős köpeny, állapította meg Rand, akármit is mondott al'Vere mester. A foltok valójában csak díszítésnek voltak rávarrva.

– A mutatványos! – suttogta izgatottan Egwene.

A fehér hajú férfi feléjük pördült. Hosszú kabátjának furcsa, öblös ujjai és nagy zsebei voltak. Szája fölött vaskos bajusz remegett, éppolyan hófehér, mint a haja. Ráncos, cserzett arca egy nehéz időket megélt fa kérgére hasonlított. Uralkodói mozdulattal intett Rand és a többiek felé hosszúszárú, díszesen faragott pipájával, amelyből szürke füstpamacsok bodorodtak elő. Bozontos fehér szemöldöke alól kék szemek méregették őket.

Rand legalább olyan döbbenten bámulta a férfi szemét, mint szokatlan megjelenésének bármely más részletét. Minden folyóközinek barna szeme volt, sőt, még a legtöbb feléjük járó kereskedőnek is, a testőreiknek meg egyáltalán, mindenkinek, akit valaha is látott. A Congarok és a Coplinok sokat ugratták a szürke szeme miatt, egészen addig, amíg egyszer orrba nem vágta Ewal Coplint. Még a javasasszonyt is ki kellett hívni hozzá. De többet mindenesetre nem csúfolták. Eltűnődött, nincs-e valahol olyan hely, ahol senkinek nincs barna szeme. Talán Lan is onnan jött.

– Hát miféle hely ez? – kérdezte a mutatványos vádló hangon, amely valahogy túl zengzetes volt ahhoz, hogysem egy hétköznapi halandótól származzon. Még a szabadban is mintha egy hatalmas termet töltött volna meg, a falakon visszhangozva. – A dombon lévő faluban azt mondják a parasztok, ideérek sötétedés előtt, de elfelejtik hozzátenni, hogy csak akkor, ha jóval dél előtt indulok. Mikor aztán végre mégis megérkezem, csontig átfagyva, meleg ágyra vágyva, a fogadósotok a késői óráról morog, mintha valami vándor disznópásztor lennék; mintha nem a Falutanácsotok könyörgött volna, hogy mutassam be a művészetemet a drágalátos fesztiválotokon. És még csak meg sem mondta, hogy ő a polgármester. – Egy kissé lelassított, hogy visszanyerje a lélegzetét. Szúrós pillantással nézett végig rajtuk, aztán máris folytatta. – Most meg, mikor lejövök, hogy elszívjak egy adag pipafüvet a kandalló előtt, és felhajtsak egy korsó sört, mindenki úgy néz rám a nagyteremben, mintha a legkevésbé kedvelt sógora lennék, aki éppen kölcsönkérni jött. Egy öreg nagyapó nekiáll arról zagyválni, milyen történeteket kellene mesélnem és milyeneket nem, aztán egy leánygyermek rámkiabál, hogy tűnjek el, és mikor úgy érzi, nem mozgok kedvére valóan gyorsan, egy nagy bunkóval fenyeget. Ki hallott már róla, hogy így bánjanak egy mutatványossal?

Egwene arcáról tanulmányt lehetett volna festeni, ahogy a hús-vér mutatványos látványa miatti áhítattól elkerekedett szemmel bámul, de ugyanakkor jól láthatóan szeretne Nynaeve védelmére is kelni egyben.

– Megbocsásson, mutatványos mester – mondta Rand. Közben tisztában volt vele, hogy ő maga meg ostobán vigyorog. – Az a javasasszonyunk volt, és...

– Az a csinos kis cukorfalat lányka? A falu javasasszonya? Hát, mit mondjak, az ő korában inkább fiatalemberekkel kéne enyelegnie, mintsem az időjárást jósolgatnia meg a betegeket gyógyítania.

Rand kényelmetlenül fészkelődött. Remélte, Nynaeve nem tudja meg a férfi véleményét. Legalábbis, amíg túl nem lesz a szereplésein. Perrin is összerezzent, Mat pedig hangtalanul fütyült, mintha mindketten arra gondolnának, amire ő.

– A nagyteremben ülő emberek a Falutanács tagjai voltak – folytatta Rand. – Biztos vagyok benne, hogy nem állt szándékukban udvariatlanul bánni önnel. Csak éppen most tudták meg, hogy háború van Ghealdanban, és egy ember azt állítja, ő az Újjászületett Sárkány. Egy hamis Sárkány. Tar Valonból aes sedai-ok indultak ellene. A tanács éppen azt vitatja, mi is veszélyben vagyunk-e.

– Ez már nem nagy újság, még Baerlonban is rég tudja mindenki – legyintett a mutatványos. – Márpedig bármi történik a világban, mindig ott tudják meg utoljára. – Körbepillantott a falun, majd gúnyosan hozzátette: – Majdnem utoljára. – Ekkor észrevette a földre engedett rúddal a fogadó előtt álló szekeret. – Aha. Ezért gondoltam, hogy mintha Padan Faint láttam volna benn. – Továbbra is mély hangon beszélt, de a zengő tónust most megvetés váltotta fel. – Fain mindig gyorsan hordta a rossz híreket. Minél rosszabbak, annál gyorsabban. Nem is ember ez már, inkább holló.

– Fain mester gyakran jár Emondmezőre, mutatványos mester – szólalt meg Egwene. Most már sikerült egy csipetnyi rosszallásnak is áttörnie az ujjongásán. – Folyton nevet, és sokkal több jó hírt hoz, mint rosszat.

A férfi végignézett rajta, majd szélesen elmosolyodott.

– Na, te aztán igazán imádnivaló kis csibe vagy. Rózsát kéne viselned a hajadban. Sajnálatos módon nem tudok a semmiből rózsát elővarázsolni, legalábbis az idén, de mit szólsz, lenne kedved mellettem állni az előadásom egy része alatt? Odaadnád a furulyámat, amikor szükség van rá, meg más kellékeket. Mindig a legcsinosabb lányt választom a segédemnek, akit találok.

Perrin pukkadozni kezdett, Matből pedig, aki már eddig is pukkadozott, kitört a nevetés. Rand meglepetten pislogott. Egwene rámeredt, és ő még csak nem is mosolygott. A lány erre újra előrefordult, és erőltetetten nyugodt hangon így szólt.

– Köszönöm, mutatványos mester. Szívesen leszek a segédje.

– Thom Merrilin – mondta a férfi. Értetlenül néztek rá. – Thom Merrilinnek hívnak, nem mutatványos mesternek. – Megigazgatta a vállán a sokszínű köpenyt, majd megint mintha hatalmas teremben zengett volna a hangja. – Valaha udvari bárd voltam, de mostanra tényleg elnyertem a mutatványos mester kitüntető címét. Ám a nevem mégis pusztán Thom Merrilin, és az egyszerű mutatványosi címben tündöklök – azzal olyan bonyolult és látványos meghajlást mutatott be, köpenye karjára fektetett szárnyával olyan kanyargós íveket írt le, hogy Mat tapsolni kezdett, Egwene pedig elismerően mormogott.

– Mutat..! ööö... Merrilin mester – mondta Mat, aki nem volt egészen biztos benne, hogy végül is milyen megszólítást szűrjön ki a mutatványos által elmondottakból –, akkor mondja meg, mi folyik Ghealdanban? Tud valamit erről a hamis Sárkányról? Vagy az aes sedai-okról?

– Úgy nézek én ki, mint egy házaló, fiam? – morogta a férfi. A tenyere alsó részére verte a pipája tartalmát. Leporolta a kezét, a pipát pedig valahová a köpenyébe tüntette. Vagy a kabátjába. Rand nem volt benne biztos, végül is hová lett, és hogyan. – Mutatványos vagyok, nem hírhozó. És mindig is gondosan vigyáztam, hogy semmit ne tudjak az aes sedai-okról. Így sokkal biztonságosabb.

– Na de a háború – kezdte Mat lelkesen, de Merrilin mester rögtön félbeszakította.

– A háborúban, fiam, bolondok ölnek bolondokat ostoba célokért. Ennél többet nem is érdemes tudni az egészről. Különben is azért jöttem, hogy a művészetemet mutassam be. – Hirtelen Randre szegezte a mutatóujját. – Te, kölyök. Te aztán jó magas vagy. Még mindig növésben lehetsz, és már most sem hiszem, hogy az egész Folyóközben lenne nálad magasabb férfi. Ilyen szemszíne sem sok embernek lehet a faluban. Lényeg a lényeg, jó fejszenyélnyi széles a vállad, és olyan magas vagy, mint egy aieli nomád. Mi a neved, kölyök?

Rand habozva bár, de megmondta. Nem tudta eldönteni, nem járatja-e a bolondját vele a férfi. Ám a mutatványos már nem is foglalkozott vele; Perrinhez fordult.

– Te meg majdnem akkora vagy, mint egy ogier. Igen, nincs is olyan nagy különbség. Hogy hívnak?

– Csak ha még egy lenne belőlem, és a saját vállamra állnék – nevetett Perrin. – Attól félek, Merrilin mester, ki kell ábrándítsuk. Rand is és én is egyszerű, hétköznapi legények vagyunk. Nem valamiféle kitalált lények a meséiből. Egyébként Perrin Aybara a nevem.

A mutatványos megrángatta a bajsza egyik felét.

– Á, értem. Kitalált lények a történeteimből. Tényleg azok lennének? Ezek szerint ti már igen sokat utazhattatok, fiúk.

Rand tartotta a száját, biztos volt benne, hogy a férfi csak ugratja őket, de Perrin megszólalt.

– Egészen Őrdombig eljutottunk, meg Lovasdig is. Mindannyian. Márpedig nem sokan jártak olyan messze az itteniek közül – nem hencegett, nem volt szokása. Egyszerűen csak az igazságot mondta.

– És a Lápot is mind láttuk – tette hozzá Mat, ő viszont már némi hencegéssel a hangjában. – Tudja, a Víz-erdő után fekvő mocsarat. Oda pedig egyáltalán senki nem megy. Kivéve minket. Csupa szívómocsár meg nádas az egész. És a Ködhegységbe sem megy senki, de mi egyszer oda is elmentünk. Legalábbis a tövébe.

– Olyan messzire? – suttogta ámuldozva a mutatványos. Most már folyamatosan a bajszát matatta. Rand szerint csak a mosolyát próbálta elrejteni. Most már Perrin is ráncolta a szemöldökét.

– Magába a hegységbe belépni balszerencsét hoz – mondta Mat, mintegy védekezésképpen, amiért nem mentek tovább. – Ezt mindenki tudja.

– Ugyan, ne beszélj már ostobaságokat, Matrim Cauthon – vágott közbe mérgesen Egwene. – Nynaeve azt mondja... – hirtelen elhallgatott. Elvörösödött, most már sokkal kevésbé barátságosan nézett Thom Merrilinre. – Igazán nem szép... Nem illik... – Még jobban elpirult, és most már végképp képtelen volt folytatni.

– Igazad van, gyermekem – ismerte el bűnbánóan a mutatványos. – Hibáztam. A bocsánatotokért esedezem. Azért jöttem, hogy szórakoztassak. Ó, az a féktelen nyelvem. Hányszor kevert már bajba!

– Talán mi nem utaztunk olyan messzi tájakra, mint maga – mondta Perrin minden különösebb érzelem nélkül –, de hogy jön ide Rand magassága?

– Á, csak annyi az egész, hogy hamarosan megpróbálhatsz felemelni, de egy ujjnyival sem fogod tudni a föld fölé emelni a lábam. Sem te, sem a magas barátod – Rand, ugye? – sem bárki más. Na, ehhez mit szólsz?

Perrin felhorkant.

– Hát én meg azt hiszem, akár most rögtön is meg tudom emelni! – De amikor elindult a férfi felé, az egy intéssel megállította.

– Később, kölyök, később. Mikor majd többen látják. Egy művésznek közönségre van szüksége.

Időközben már újra összeverődött egy kisebb csoport a Zöldön, amióta a mutatványos megjelent. Fiatal férfiak, nők és apró gyermekek álltak körülöttük. Ez utóbbiak a többi nézelődő mögül leskelődtek tágra nyílt szemmel. Mind úgy néztek ki, mintha legalábbis csodákat várnának tőle. A fehér hajú férfi végignézett rajtuk – úgy tűnt, mintha össze akarná számolni őket –, aztán ingatni kezdte a fejét, és nagyot sóhajtott.

– Azt hiszem, jobb lesz, ha mutatok egy kis ízelítőt, hogy szaladhassatok elmesélni a többieknek. He? Egy kis előzetes a holnapi műsorból.

Hátralépett, majd hirtelen a levegőbe szökkent, és látványos, csavart szaltót leírva arccal feléjük ért újra földet az öreg kőalapon. Ráadásul azonnal három labda kezdett táncolni a kezei között – egy piros, egy fehér és egy fekete.

A nézőkön halk moraj futott végig, félig döbbent, félig elégedett nyögések kórusa. Még Rand is megfeledkezett a bosszúságáról. Széles vigyort villantott Egwene felé, válaszul boldog mosolyt kapott, majd mindketten tovább bámulták a mutatványost. Leplezetlen áhítattal csüggtek minden mozdulatán.

– Vagy talán történeteket akartok? – kiáltotta Thom Merrilin. – Azzal is szolgálhatok. A meséim valósággal megelevenednek majd a szemetek előtt. – Egy kék labda csatlakozott valahonnan a többihez, majd egy zöld, aztán egy sárga. – Hatalmas háborúk, nagy hősök legendái a férfiaknak és a fiúknak. A nőknek, és a lányoknak ott az egész Aptarigine-ciklus. Mesék Artur Paendrag Tanreallról, más néven Sasszárny Arturról, a nagy királyról, aki annak idején minden földek ura volt az Aiel-pusztától egészen az Aryth-óceánig, sőt, azon is túl. Csodálatos történetek különös vidékeken lakó különös népekről, a Zöld Emberről, őrzőkről és trallokokról, ogierekről és aieli nomádokról. Az „Anla ezer meséje” és a „Bölcs tanácsadó”. „Óriásölő Jaem”. „Hogyan szelídítette meg Susa Kósza Jaint”. „Mara és a három ostoba király”.

– Mesélj Lennről! – kiáltotta Egwene. – Mondd el, hogyan repült a holdra tűzből készült sasban! Mesélj a lányáról, Salyáról, aki a csillagok között vándorol!

Rand gyors oldalpillantást vetett rá, de a lány minden figyelmét a mutatványosra összpontosította. Egwene sosem rajongott a kalandokról és hosszú utazásokról szóló történetekért. Mindig is a rövid, vicces kis mesék voltak a kedvencei, főleg azok a régi történetek, amelyekben a női főszereplő bolondot csinál valakiből, akiről pedig addig azt hitték, hogy mindenkinél okosabb. Biztos csak azért kért Lennről és Salyáról szóló mesét, hogy a bolondját járassa a mutatványossal. Meg volt győződve arról, hogy a lány tisztában van vele, a kinti világ nem való a Folyóközieknek. A kalandos történeteket hallgatni, sőt, akár álmodni is róluk, az egy dolog; bennük élni, részt venni bennük, az már egész más.

– Régi históriák azok – mondta Thom Merrilin. Egyszer csak mindkét kezével külön kezdett zsonglőrködni három-három labdával. – Néhányan azt mondják, egyenesen a Legendák Kora előtti korból származnak. Mások szerint még annál is régebbről. De megjegyzem, én minden mesét tudok, régmúlt és leendő korok történeteit. Olyan korokból, amikor az ember uralta a mennyeket és a csillagokat, vagy amikor az állatok között élve kószált a Földön. Csodás vagy éppen szörnyű korokról. Némelyiknek tűzeső vetett véget, némelyiknek a földeket és a tengereket elborító jég és hó. Mindet ismerem, és mindet el is mondom, ha kell. Mesélek majd Moskról, az óriásról, és az ő tűzkopjájáról, amely a világ bármely pontjára elért, és az Alsbettel, minden országok királynőjével vívott háborúiról. Aztán Materese-ről, a Gyógyítóról, Csodálatos Ind anyjáról.

A labdák most két egymásba fonódó körben táncoltak Thom kezei fölött. Hangja időközben szinte hipnotikus kántálássá változott. Lassan körbefordult, mintha fel akarná mérni a nézőkre gyakorolt hatását.

– Elmondom majd, hogyan ért véget a Legendák Kora; mesélek a Sárkányról, és arról, hogyan kísérelte meg kiszabadítani a Sötét Urat, beengedni az emberek világába. Beszélek az Őrület Idejéről, mikor az aes sedai-ok széttörték a világot; a Trallok-háborúkról, amikor az ember a trallokokkal csatázott a föld uralmáért; és a Százéves háborúról, amikor az emberek emberek vérét ontották, és amelyből a mai nemzetek születtek. Férfiak és nők, gazdagok és szegények, nagy emberek és hétköznapi halandók, büszke és alázatos hősök kalandjait elevenítem fel. „Az ég oszlopainak ostroma”. „Hogy gyógyította ki Karil asszony a férjét a horkolásból”. „Darith király és a”...

Egyszer csak megszakadt a szóáradat. Ugyanabban a pillanatban a zsonglőrködést is abbahagyta a mutatványos. Egyszerűen váratlanul becsukta a száját, és elkapkodta a labdákat. Rand nem vette észre, de időközben Moiraine is csatlakozott a hallgatósághoz. Lan a nő válla mögött állt. A férfit csak akkor vette észre, mikor másodszor is odanézett. Thom pár pillanatig csak a szeme sarkából figyelte Moiraine-t, mozdulatlan testtel és arcvonásokkal. Épp csak a labdákat tüntette el gyorsan tágas kabátujjában. Aztán felé fordult, és szélesre tárt köpennyel meghajolt előtte.

– Megbocsásson, de ön bizonyára nem erről a környékről való?

– Úrhölgy! – sziszegte vadul Ewin. – Moiraine úrhölgy.

Thom pislogott, majd újfent meghajolt, ezúttal mélyebben.

– Újra csak a bocsánatát kérem... ööö, úrhölgy. Nem állt szándékomban tiszteletlenül viselkedni.

Moiraine nyugtatólag legyintett.

– Nem is gondoltam, hogy ilyen szándéka lenne, bárd mester. A nevem pedig egyszerűen Moiraine. Valóban idegen vagyok errefelé, éppolyan utazó, mint ön, az otthonától messze, egyedül. A világ veszélyes hely tud lenni, ha valaki idegen.

– Moiraine úrhölgy történeteket gyűjt – kottyantotta közbe Ewin. – Olyasmikről, amik a Folyóközben történtek. Bár igazságszerint fogalmam sincs, mi történhetett itt, amiről érdemes lenne történetet írni.

– Biztos vagyok benne, hogy az én történeteim is tetszeni fognak önnek... Moiraine. – Thom jól láthatóan meglehetősen bizalmatlan volt a nővel. Úgy tűnt, nem nagyon örül, hogy itt találja. Rand hirtelen eltűnődött, vajon miféle szórakozási lehetőségek állnak egy Moiraine-hez hasonló úrhölgy rendelkezésére egy Baerlon vagy Caemlyn méretű városban. Egy mutatványosnál azért biztosan nem jobbak.

– Ez ízlés kérdése, bárd mester – felelte Moiraine. – Bizonyos történeteket szeretek, másokat nem.

Thom minden eddiginél mélyebb meghajlással felelt. Hosszú felsőtestét most egészen vízszintesre döntötte.

– Biztosíthatom, egyetlen történetemben sem fog kivetnivalót találni. Mindegyik kellemes és szórakoztató lesz. Amellett túlságosan megtisztel. Egyszerű mutatványos vagyok csak, semmi több.

Moiraine kegyes bólintással felelt a férfi meghajlására. Egy pillanatra még a szokottnál is jobban úrhölgynek tűnt, ahogy Ewin rögtön nevezte, amint meglátta. Most olyan volt, mint egy uralkodó, aki egyik alattvalója felajánlását fogadja el. Aztán elfordult, és távozott, Lannal a sarkában. Mint egy kecsesen sikló hattyú, nyomában egy farkassal. Thom bozontos szemöldökét összehúzva bámult utánuk, egyik öklével a szakállát simogatva.

Mikor már a Zöld közepénél jártak, Ewin megszólalt: – zsonglőrködne még egy kicsit?

– Egyen tüzet! – kiáltotta Mat. – Látni akarom, amikor tüzet nyel!

– A hárfa! – harsant fel egy hang a tömegből. – Hárfázzon! – Valaki más furulyát követelt.

Ebben a pillanatban kinyílt a fogadó ajtaja, és kivonult a Falutanács. Nynaeve is köztük volt. Padan Fain viszont nem jött ki. A házaló bizonyára úgy döntött, a meleg nagyteremben marad még egy ideig forralt bora társaságában, gondolta Rand.

Thom Merrilin azonnal leugrott a régi kőalapról, „erős pálinkáról” dünnyögve valamit a bajsza alatt. Nem törődött eddigi nézői kiáltásaival, átvágott a tanácstagok között, és még mielőtt mind kiértek volna az ajtón, ő már benn is volt.

– Ez most mutatványos vagy király? – kérdezte bosszúsan Cenn Buie. – Ha engem kérdeztek, pénzkidobás volt idehívni.

Bran al'Vere félig Merrilin után fordult.

– Könnyen lehet, hogy több baj lesz ezzel a fickóval, mint amennyit ér – ingatta a fejét.

Nynaeve, miközben szorgosan igazgatta a köpenyét – szorosabbra vonta a kinti hidegben –, gúnyosan felhorkant.

– Aggódj csak a mutatványos miatt, ha akarsz, Brandelwyn al'Vere. Ő legalább Emondmezőn van, ami több, mint ami a ti drágalátos hamis Sárkányotokról elmondható. De ha már aggódsz, vannak itt mások, akik jobban kiérdemelnék az aggodalmad.

– Ha megengedi, javasasszony – mondta Bran mereven –, legyen olyan kedves, és hagyja, hogy én döntsem el, ki aggasszon és ki ne. Moiraine asszony és Lan mester vendégek a fogadómban, és én azt mondom, becsületes, tiszteletreméltó emberek. Egyikük sem hívott például ostoba bolondnak az egész tanács színe előtt. Ők nem mondtak olyat a tanácsnak, hogy nincs egy épeszű ember a tagjai között.

– Úgy tűnik, még túl is becsültelek benneteket – vágott vissza Nynaeve, majd vissza se pillantva elvonult. Bran feszülő állkapoccsal nézett utána; hiába gondolkodott, mit válaszoljon. Mire eszébe jutott volna valami, a javasasszony már elment.

Egwene úgy nézett Randre, mint aki mindjárt mond valamit, aztán inkább a nő után szaladt. Rand meg volt győződve arról, hogy kell lennie valamilyen módszernek, amivel megakadályozhatja, hogy a lány elhagyja a Folyóközt, de csak egy jutott eddig eszébe, és arra még nem érezte késznek magát, még ha Egwene esetleg hajlandó is lenne rá. Márpedig majdhogynem nyíltan kimondta, hogy nem hajlandó. Erre gondolva csak még kutyábbul érezte magát.

– Ennek a fiatal menyecskének férjre lenne szüksége – morogta Cenn Buie. Láthatóan majd' felrobbant. Egészen sötétvörös volt az arca, és egyre sötétedett. – Teljesen hiányzik belőle a tisztelet. Mégiscsak a Falutanács vagyunk, nem valami kölykök, akik a kertjét gereblyézik, és...

A polgármester nagyot fújt, majd hirtelen az öreg tetőfedő elé pördült.

– Maradj csöndben, Cenn! Ne viselkedj folyton úgy, mint egy feketekendős aieli! – Az ösztövér kis ember döbbenten meredt mozdulatlanná. A polgármester hagyta, hogy eluralkodjanak rajta az indulatok! Bran dühösen meredt rá. – A mindenségit, van jobb dolgunk is, mint ezzel az ostobasággal foglalkozni. Vagy talán be akarod bizonyítani, hogy Nynaeve-nek igaza volt? – Ezzel beviharzott a fogadóba, és bevágta maga mögött az ajtót.

A tanácstagok Cennre pillantottak, majd szétszéledtek. Kivéve Haral Luhhant, aki elkísérte a megkövült arcú tetőfedőt. Halkan magyarázott neki valamit. A kovács volt az egyetlen, aki valaha is jobb belátásra tudta téríteni Cennt.

Rand csatlakozott az apjához. Barátai is vele tartottak.

– Soha nem láttam még így dühbe gurulni al'Vere mestert – ez volt Rand első szava. Mat undorodó pillantással jutalmazta érte.

– A polgármester és a javasasszony ritkán értenek egyet – mondta Tam. – Ma pedig még a szokottnál is kevésbé tudtak bármiben is megegyezni. Ennyi az egész. Így van ez minden faluban.

– Na és a hamis Sárkánnyal mi van? – kérdezte Mat. Perrin egyetértően dörmögött. – És az aes sedai-okkal?

Tam lassan ingatta a fejét.

– Fain mester nemigen tudott többet mondani, mint amit már ti is hallottatok. Legalábbis olyasmit nem, ami minket különösebben érdekelne. Megnyert és elvesztett csaták, elfoglalt és visszafoglalt városok – de mind Ghealdanban, a Fénynek hála. Tovább nem terjedt a dolog, legalábbis Fain mester tudomása szerint.

– Engem érdekelnek a csaták – mondta Mat, Perrin pedig hozzátette:

– Mit mondott róluk?

– Engem viszont nem érdekelnek – így Tam. – De biztos vagyok, hogy örömmel mesél neked majd róluk. Ami viszont engem is érdekel, az az, hogy nekünk, úgy tűnik, nem kell aggódnunk a háború miatt, legalábbis a tanácsnak ez a véleménye. Arra sem látunk okot, miért jönnének erre az aes sedai-ok dél felé haladtukban. Visszafelé menet meg nem valószínű, hogy kedvük lenne átkelni az Árnyak Erdején, aztán átúszni a Fehér-folyón.

Rand és a többiek viccesnek találták az ötletet. Három oka is volt, hogy miért nem jött senki a Folyóközbe, csak északról, Tarenrév felől. Természetesen a Ködhegység volt az első, nyugaton. A láp legalább olyan hatékonyan zárta el az utat kelet felől. Délen a Fehér-folyó volt az akadály. Onnan kapta a nevét, hogy sebes folyású vizét éles sziklák kavarták fehér habbá. Ráadásul a folyón túl terült el az Árnyak Erdeje. Nem sok folyóközi kelt át a Fehér-folyón, és még kevesebben tértek vissza azok közül, akik mégis. Ennek ellenére általában mindenki egyetértett, hogy az Árnyak Erdeje legalább száz mérföldön át húzódik dél felé, egyetlen út vagy település nélkül. Farkasból és medvéből viszont akad benne bőven.

– Szóval akkor minket a továbbiakban már nem is érint a dolog – mondta Mat. Egy kicsit csalódottnak tűnt.

– Azért nem egészen – felelte Tam. – Holnapután küldöttséget indítunk Lovasdra és Őrdombra, még Tarenrévre is, és közös őrséget szervezünk. Már ma neki kéne állni, de ebben csak a polgármester ért egyet velem. A többiek el sem tudják képzelni, hogyan kérhetnének bárkit is arra, töltse a Folyóközben fel-alá lovagolva Bel Tine-t.

– De hát nem azt mondta, nincs miért aggódnunk? – kérdezte Perrin.

Tam megrázta a fejét.

– Azt mondtam, úgy tűnik. Láttam már embereket meghalni amiatt, mert biztosak voltak benne, hogy ami úgy tűnik, nem fog megtörténni, az tényleg nem is történik meg. Különben is, a harcok mindenféle fajta népeket mozgatnak meg. Lesznek menekülők, akik csak biztonságot keresnek, mások viszont hasznot akarnak majd húzni a zűrzavarból. Az első fajtának szívesen nyújtunk segítséget, de arra is készen kell állnunk, hogy a második fajtát ki tudjuk tessékelni a környékről, ha erre tévedne.

– Mi is részt vehetünk benne? – szólalt meg hirtelen Mat. – Én mindenképpen szeretnék. Tudja, hogy lovagolok úgy, mint bárki más a faluban.

– Tényleg arra vágysz, hogy heteken át unatkozz a hidegben és a puszta földön aludj? – nevetett Tam. – Nagy valószínűséggel ennyiből áll majd az egész. Nagyon remélem, hogy így lesz. Nagyon kiesünk az útból, még a menekülteknek is. De ha komolyan gondolod, szólj al'Vere mesternek. Rand, ideje visszaindulnunk a tanyára.

Rand meglepetten pislogott.

– Azt hittem, itt maradunk Télestére.

– El kell intéznünk egy-két dolgot a tanyán, és szükségem van a segítségedre.

– De akkor sem kell most rögtön elindulnunk, még órákig maradhatunk. És én is szeretnék önként jelentkezni az őrjáratba.

– Most megyünk, – jelentette ki az apja ellentmondást nem tűrő hangon. Aztán kissé barátságosabban hozzátette: – Holnap korán visszajövünk, bőven lesz időd beszélni a polgármesterrel. És a fesztiválra is bőven jut majd időd. Kapsz még öt percet, aztán találkozunk az istállóban.

– Jössz velünk te is az őrjáratba? – kérdezte Mat Perrintől, miután Tam távozott. – Fogadni mernék, hogy sosem történt még ilyesmi a Folyóközben. És ki tudja, ha felmegyünk a Tarenig, akár még katonákat is láthatunk, vagy akármi más izgalmas is előfordulhat. Talán még kolompárok is jönnek arra!

– Azt hiszem, megyek – mondta Perrin kissé habozva. – Már ha Luhhan mester elenged.

– A háború Ghealdanban van! – csattant föl Rand. Némi erőfeszítéssel sikerült halkabbra vennie a hangját. – A háború Ghealdanban van, az aes sedai-ok meg a Fény tudja hol, de itt egy sincs, az biztos. A feketeköpenyes férfi viszont itt van, vagy már el is feledkeztetek róla? A másik kettő szégyenkezve nézett össze.

– Bocsánat, Rand – mormogta Mat –, de ritkán adódik ilyen alkalom, hogy végre mást is csináljak, mint az apám teheneit fejjem. – Döbbent tekintetüket látva kihúzta magát. – Képzeljétek el, igenis fejem őket, mégpedig minden nap. Na és?

– A fekete lovas – emlékeztette őket Rand. – Mi lesz, ha bánt valakit?

– Lehet, hogy a háború elől menekült – jegyezte meg Perrin, de a hangján hallatszott: ebben maga sem hisz igazán.

– Akárki is legyen – így Mat –, a járőr majd megtalálja.

– Lehet – mondta Rand –, de a tapasztalataink szerint akkor tűnik el, amikor csak akar. Talán jobb lenne, ha tudnák, kit kell keresniük.

– Majd elmondjuk al'Vere mesternek, amikor jelentkezünk – javasolta Mat. – Ő elmondja a tanácsnak, ők meg az őrjáratnak.

– Még hogy a tanács! – rázta a fejét Perrin. – Már akkor szerencsésnek mondhatjuk magunkat, ha legalább a polgármester nem nevet ki jó hangosan. Luhhan mester és Rand apja már így is azt hiszik, hogy csak képzelgünk.

Rand nagyot sóhajtott.

– Ha tenni akarunk valamit, legjobb, ha most rögtön tesszük. Ma sem fog hangosabban nevetni, mint holnap.

– Esetleg előbb találnunk kéne másokat is, akik látták – mondta Perrin gyors oldalpillantást vetve Matre. – Ma este úgyis szinte mindenkivel találkozunk a faluban. – Mat tekintete egyre jobban elsötétült, de nem szólt egy szót sem. Mindannyian tisztában voltak vele, hogy Perrin arra gondolt, szavahihetőbb tanúkra van szükség, mint Mat. – Holnap sem nevet majd hangosabban – tette hozzá Perrin, mivel Rand habozni látszott. – És különben is jobban örülnék, ha más is velünk jönne, amikor szólni megyünk neki. Mondjuk, a fél falu már egész jól megtenné.

Rand lassan bólintott. Már szinte előre hallotta al'Vere mester nevetését. Néhánnyal több tanú semmiképpen nem árthat. Márpedig ha ők hárman látták a fickót, másoknak is össze kellett futniuk vele. Kizárt, hogy ne így legyen.

– Hát akkor holnap. Ti ketten szedjetek össze, akit csak tudtok ma este, és holnap együtt megyünk a polgármesterhez. Azután pedig... – Szótlanul néztek rá. Egyikük sem tette fel a kérdést, amely mindannyiukban ott bujkált: hogy mi lesz, ha senki mást nem találnak, aki látta volna a fekete köpenyes lovast. De a szemükből mégis látszott, mire gondolnak, ő pedig nem tudott mit felelni rá. Szomorúan felsóhajtott. – Jobb, ha most megyek. Az apám még azt hiszi, beleestem egy lyukba vagy mi.

Futás közben köszönt el a barátaitól. Körbekocogott az épület mentén az istállóudvarhoz. A hatalmas kerekű szekér most már itt állt, földre engedett rúddal.

Maga az istálló hosszú, vékony épület volt, magas, csúcsos zsúptetővel. A homályos belső téren végigfutó folyosót mindkét oldalt szalmaalmos állások szegélyezték. Az egyedüli fényforrást az épület két végén nyíló egy-egy duplaszárnyú kapu jelentette. A házaló lovai nyolc külön állásban csócsálták a zabjukat. Hat másikat al'Vere mester masszív dhurranjai foglaltak el, ezeket azért tartotta, hogy bérbe adja a parasztoknak, ha olyan munkájuk adódott, amelyet kizárólag a saját lovaikkal nem tudtak volna elvégeztetni. Ezeken kívül viszont csak három állásnak volt lakója. Rand különösebb nehézség nélkül ki tudta találni, melyik ló kié lehet. A magas, mély mellkasú fekete mén, amelyik olyan vadul kapta fel a fejét a közeledtükre, csak Lané lehet. A sima szőrű, ápolt, szépen ívelt nyakú kanca, amelyik olyan gyors, kecses léptekkel szaladgál, szinte táncol a bokszában, biztos, hogy Moiraine-é. És a harmadik ismeretlen ló, a nyurga, szürkésbarna herélt pej pedig kitűnően illett Thom Merrilinhez.

Tam az istálló hátsó végében állt. Kötőféken tartotta Belát; Huval és Taddel beszélgetett. Mielőtt két lépést tehetett volna az istállóba, az apja bólintott a lovászoknak, és kivezette a kancát, szótlanul magához intve Randet, mikor mellé ért.

Csendben szerszámozták föl a bozontos szőrű állatot. Tam annyira mélyen elmerült a gondolataiba, hogy Rand inkább tartotta a száját. Nem túlzottan várta a pillanatot, amikor meg kell majd győznie az apját, hogy a fekete köpenyes lovas létezik. Hát még amikor a polgármesternek kell ugyanezt előadnia! Holnap lesz rá ideje bőven, mikor Mat és a többiek találtak már néhány embert, aki rajtuk kívül látta. Ha találnak.

Mikor a szekér mozgásba lendült, levette a hátuljáról az íjat és a tegezt. Az utóbbit kissé esetlenül az oldalára kötötte, miközben félig kocogva próbált lépést tartani a fogattal. Mikor elérték az utolsó házakat, a húrra helyezett egy nyilat, és félig kihúzva, majdnem vízszintesen tartotta. Semmi nem látszott a falun kívül, csak nagyrészt lombtalan fák, mégis megfeszültek a vállán az izmok. A fekete lovas bármikor rájuk ronthat, mielőtt észrevehetnék. Nem biztos, hogy lenne ideje felhúzni az íját, ha nem eleve félig megfeszítve tartja az oldalánál.

Persze tisztában volt vele, hogy nem sokáig lesz képes ilyen feszesen tartani. Maga készítette az íjat, és csak Tam tudta egészen az arcáig kihúzni, meg még egy-két ember a környéken, de nagyon kevesen. Körbejártatta a pillantását, hátha talál valamit, ami elterelné egy kicsit a gondolatait a fekete lovasról. Így, az erdő közepén, a hideg szélben lobogó köpennyel, nem volt könnyű.

– Apa – mondta végül. – Nem értem, miért kellett a tanácsnak kikérdeznie Padan Faint. – Nem kis erőfeszítéssel elfordította a fejét az erdőről, és Tamra nézett Bela háta fölött. – Nekem nagyon úgy tűnik, hogy a döntést, amit végül hoztatok, akár ott helyben, a nép előtt is elérhettétek volna. A polgármester mindenkit félholtra rémített, annyit beszélt a hamis Sárkányról meg az aes sedai-okról, akik esetleg idejöhetnek a Folyóközbe.

– Az emberek néha furcsák tudnak lenni, Rand. A legderekabbak mind azok. Nézd csak például Haral Luhhant. Luhhan mester erős ember, és bátor is, de mégsem bírja látni, ha levágnak egy állatot. Olyan fehér lesz, mint a fal.

– Hogy jön ez most ide? Mindenki tudja, hogy a kovácsmester nem bírja a vér látványát, de senki nem tartja nagy ügynek, legfeljebb a Coplinok és a Congarok.

– Úgy, hogy az emberek nem mindig úgy gondolkodnak és viselkednek, ahogy esetleg számítanál rá. Azok a népek a faluban... verje bár el az összes gabonájukat a jég, vigyen bár le a szél minden tetőt a környéken, öljék meg a farkasok a jószágaik felét: fel sem veszik, csak nekigyürkőznek a munkának, és mindent elölről kezdenek. Persze morognának, de időt nem vesztegetnének vele. De elég, ha csak fölmerül bennük a gondolat, hogy aes sedai-ok és egy hamis Sárkány van Ghealdanban, és hamarosan már azon rágják magukat, hogy Ghealdan nincs is olyan messze, épp csak az Árnyak Erdeje túloldalán, és ha egyenes vonalat húznánk Tar Valon és Ghealdan között, nem sokkal haladna keletre tőlünk. Mintha az aes sedai-ok nem a Caemlynen és Lugardon át vezető utat választanák, hanem toronyiránt haladnának! Holnap reggelre a fél falu meg lenne győződve, hogy mindjárt a nyakunkon a háború. Hetekig tartana megnyugtatni őket. Az lenne ám csak a szép Bel Tine! Ezért hát Bran a fejükbe ültette az ötletet, mielőtt maguk ókumlálhatták volna ki.

– Aztán látták, hogy a tanács megtárgyalja az ügyet, és mostanra már azt is megtudhatták, milyen döntést hozott. Azért választották a Falutanács tagjait, mert megbíznak bennünk, hogy mindig olyan, megoldást találunk, amely mindenki számára a legjobb. Adnak a véleményünkre. Még Cennére is, ami nem sok jót mond rólunk, többiekről sem, azt hiszem. Mindenesetre így megtudták, hogy nincs miért aggódni, és el is fogják hinni. Nem mintha maguktól nem tudnának ugyanerre a következtetésre jutni. Egy idő után maguktól is rájöttek volna, de így nem teszi tönkre a rossz hír a fesztivált. És senki nem tölt heteket fölösleges aggodalmaskodással olyasmi fölött, ami nagyon valószínűtlen, hogy megtörténne. Ha meg mindennek ellenére mégis bekövetkezik... Nos, az őrjárat akkor is időben figyelmeztetne minket, hogy tegyük, amit tehetünk. De igazán nem hiszem, hogy odáig juthatna a dolog.

Rand elgondolkozva fújta fel az ajkait. Úgy tűnik, tanácstagnak lenni bonyolultabb dolog, mint hitte volna. A szekér nyikorogva döcögött a Kőfejtő úton.

– Látta még valaki ezt a különös lovast Perrinen kívül? – kérdezte Tam.

– Igen, Mat is, de... – Rand döbbenten pislogott, majd elkerekedett szemekkel nézett az apjára a ló fölött. – Tehát hiszel nekem? Vissza kell mennem. El kell mondanom nekik. – Megfordult, és már szaladt is volna a faluba, ha Tam kiáltása még nem állítja.

– Nyugalom, kölyök, nyugalom! Nem kell mindent elsietni. Gondolod, nem volt rá jó okom, hogy mostanáig nem beszéltem róla?

Rand vonakodva felzárkózott a szekér mellé. Bela továbbra is türelmesen, egyenletes iramban haladt, ügyet sem vetett az emberek hóbortjaira.

– Miért gondoltad meg magad? Miért nem szólhatok a többieknek?

– Hamarosan úgyis megtudják. Legalábbis Perrin. Matben nem vagyok annyira biztos. A tanyákra el kell juttatni a hírt, amint lehet, de Emondmezőn hamarosan nem lenne egy tizenhat év fölötti sem – legalábbis olyan, akiben valamennyire is meg lehet bízni, hogy felelősségteljesen fog viselkedni –, aki ne tudná, hogy egy idegen settenkedik a környéken, mégpedig valószínűleg nem az a fajta, akit szívesen hívna meg az ember a fesztiválra. Így is elég kemény volt a tél, nem kell fölöslegesen rémisztgetni a fiatalokat.

– A fesztiválra? Ha láttad volna, tíz mérföldes közelségedbe nem kívánnád, nem a fesztiválra. Sőt, inkább száz.

– Talán így van – felelte türelmesen Tam. – De éppenséggel lehet egy egyszerű menekült is Ghealdanból, vagy, ami valószínűbb, tolvaj, aki azt hiszi, itt könnyebb prédát talál, mint Baerlonban vagy Tarenrévnél. Igaz, nem sokan állnak olyan jól errefelé, hogy ne érintené őket érzékenyen, ha bármit is ellopnak tőlük. Ha pedig a háború elől menekül... hát az sem jogosítja föl, hogy összevissza rémisztgesse a népet. Amint megalakult az őrjárat, az kell legyen az első dolguk, hogy megtalálják, vagy legalább elijesszék.

– Remélem, el tudják ijeszteni. De miért hiszel nekem most, amikor reggel még nem hittél?

– Akkor még a saját szememre kellett hagyatkoznom, és hát nem láttam semmit. – Tam megrázta őszülő fejét. – Úgy néz ki, csak fiatalemberek látják ezt a fickót. Mikor Haral Luhhan megemlítette, hogy Perrin mostanában már a saját árnyékától is megijed, előjött a dolog. Jon Thane legidősebb fia is látta, akárcsak Samel Crawe-é, Bandry. Hát, ha négyen mondjátok, hogy láttatok valamit – és mind komoly, megbízható kölykök – akkor kénytelenek vagyunk arra a lehetőségre is gondolni, hogy mégiscsak létezik az illető, akár láttuk a saját szemünkkel, akár nem. Ezzel mindenki egyetértett, na persze Cenn kivételével. Szóval ezért jövünk most haza. Így, hogy egyikünk sincs otthon, ki tudja, mit forgat a fejében ez az idegen. Még kárt tehet a tanyában. Ha nem most lenne a fesztivál, holnap sem jönnék vissza. De hát nem börtönözhetjük be magunkat a saját házunkba, csak, mert ez a fickó errefelé settenkedik.

– Nem is tudtam, hogy Ban és Lem is látták. Holnap akartuk megkeresni a polgármestert ez ügyben, de aggódtunk, hogy ő sem hisz majd nekünk.

– Azért mert ősz a hajunk, attól még nem gyepesedett be az agyunk egészen – mondta Tam gunyorosan. – Szóval csak figyelj. Talán legközelebb én is észreveszem, ha megint előkerül.

Rand rögtön neki is állt. Meglepetten konstatálta, mennyivel könnyebbek lettek a léptei. Már nem feszültek olyan görcsösen az izmai. Még mindig félt, de már nem annyira. Most is éppolyan egyedül voltak Tammal a Kőfejtő úton, mint reggel, de valahogy mégis úgy érezte, mintha az egész falu vele lenne. Hisz végre mások is tudnak a veszélyről, és hisznek is benne. Így már mindjárt más a helyzet. A fekete köpenyes lovas semmit nem tehet, ha Emondmező lakói együttes erővel lépnek fel ellene.

Ötödik fejezet

Téleste

A nap félúton járt a déli, legmagasabb állása és a láthatár között, mire a szekér a tanyaházhoz ért. Nem volt nagy ház, közelébe sem ért a keletebbre fekvő tanyák terjedelmes, többszárnyas épületeinek, amelyeket lassan toldozgattak az évek során, és mostanra már teljes családok laktak bennük. A Folyóközben ez gyakran három-négy generációt jelentett egy fedél alatt. Együtt élt az összes nagybácsi, nagynéni, unokatestvér, unokaöcs. Tam és Rand legalább annyira különcnek számítottak, mert mindössze ketten laktak egy házban, mint azért, mert a Nyugati-erdőben művelték a földet.

A legtöbb szoba a téglalap alakú, oldalszárnyak nélküli földszinten volt. A meredek zsúptető alatt még két hálószoba, és egy padlástér bújt meg. Ha a vakolat nagyrészt el is tűnt már a szívós gerendafalakról a téli viharok után, maga a ház kitűnő állapotban volt. A zsúptetőt szépen rendben tartották, kijavították. Egyik ajtó, ablak sem volt megvetemedve, mind tökéletesen zárt.

A ház, az istálló és a juhok kőfalú karámja háromszöget alkottak a tanyaudvaron. Néhány tyúk sétálgatott az épületek között, kapirgálta a hideg talajt. A karám mellett állt a nyitott birkanyíró épület és a hosszúkás, keskeny, kővel kirakott fürösztőmedence. Közvetlenül a szántóföld mellett, az udvar és a fák között látszott a szűk szárítópajta. Nem sok folyóközi gazda tudott anélkül megélni, hogy mind eladó dohánya, mind gyapjúja legyen, mikor megérkeznek a felvásárló kereskedők.

Rand benézett a karámba. A vaskos szarvú vezérkos visszanézett, de a fekete pofájú juhnyáj nagy része ügyet sem vetett rá, nyugodtan feküdtek tovább, vagy álldogáltak az etetővályúba lógatott fejjel. Tömött, hosszú és hullámos volt már a gyapjuk, de túl hideg volt még a nyíráshoz.

– Nem hinném, hogy itt járt volna a fekete köpenyes férfi – kiáltotta hátra az apjának. Tam lándzsával a kézben, harcra készen járta körül a házat, a talajt fürkészve nyomok után. – Ha a közelbe jött volna, nem lennének ilyen nyugodtak a birkák.

Tam bólintott, de azért nem hagyta abba. Mikor a ház környékének tüzetes átvizsgálásával végzett, az istálló, majd a karám körül folytatta. Még a füstölőházat és a dohányszárítót is megnézte. Aztán húzott egy vödör vizet a kútból, két tenyérrel kimert belőle egy keveset, megszagolta, majd óvatosan beleérintette a nyelve hegyét. Majd hirtelen rövid, ugatásszerű nevetést hallatott, és megitta az egészet.

– Hát, úgy tűnik, tényleg nem – közölte Randdel. Kabátja elejébe törölte a kezét. – Ez az egész história, lóháton ülő emberek, akiket nem látok, nem hallok... meglehetősen gyanakvóvá tett. – Egy másik vödörbe ürítette a kimert vizet, majd a ház felé indult, egyik kezében a vizesvödörrel, másikban a lándzsával. – Összeütök egy kis levest vacsorára. Ha már itt vagyunk, legalább letudhatunk egy-két elintéznivalót a ház körül.

Rand elhúzta a száját. Egyre jobban sajnálta a kárba veszett Télestét, amelyet pedig Emondmezőn is tölthetett volna. De hát Tamnak igaza volt. A tanyán sosem végez igazán az ember minden munkával. Amint egyvalamivel kész van, mindig legalább két másik teendő adódik. Egy darabig habozott, de aztán úgy döntött, kéznél tartja az íjat és a tegezt. Ha mégis megjelenne a fekete lovas, nem állt szándékában egy szem kapával szembeszállni vele.

Először is az istállóba kellett vinni Belát. Amint leszerszámozta és a tehenük melletti állásba kötötte, levette a köpenyét, és száraz szalmával lecsutakolta a kancát, majd mindkét kezébe szőrkefét fogott, és lekefélte. A vékony létrán a szénapadlásra mászott, levillázott némi szénát az etetéshez. Kimert egy tál zabot is, noha alig volt már, és sokáig nem is lesz, ha nem melegszik fel nagyon hamarosan az időjárás. A tehenet már reggel, napkelte előtt megfejte. Negyedannyi tejet adott, mint szokott. Úgy tűnik, kezdi elapasztani emiatt a véget nem érő tél miatt.

A juhok annyi abrakot kaptak, amennyi még két napig elég lesz nekik. Már rég a legelőn kéne lenniük, de egyszerűen nem volt még néven nevezhető növényzet a földeken. Mindenesetre az itatójukat színig töltötte. Aztán össze kellett szedni a tojást. Csak hármat talált. Úgy tűnik, a tyúkok egyre okosabbak, egyre jobb rejtekhelyekre tojják őket.

Magához vett egy kapát, és a ház mögötti zöldségeskert felé indult, mikor Tam kilépett a bejárati ajtón. Az istállóhoz sétált, leült az előtte lévő padra, nekiállt megjavítani a lószerszámot. A lándzsáját maga mellé tűzte a földbe. Rand mindjárt kevésbé érezte ostobán magát, amiért mindenhol a keze ügyébe helyezi az íjat.

Nem sok gaz ütötte fel a fejét a veteményesben, de még mindig több, mint bármi hasznos. A káposzta egészen elsatnyult, a bab és a borsó épp csak kidugta a fejét a föld alól, a cukorrépának meg egyszerűen nyoma sem látszott. Persze nem ültettek el mindent, csak a vetőmag egy részét, abban a reményben, hogy hamarosan megtörik a hideg, és lesz valamennyi termés, mielőtt kiürül a pince. Hamar végzett a kapálással, aminek néhány évvel ezelőtt még örült volna, most viszont eltűnődött: mi lesz, ha semmi nem terem az idén. Nem volt túl megnyugtató gondolat. És még tűzifát is kell aprítania.

Kezdte úgy érezni, mintha legalábbis évek teltek volna el azóta, mikor utoljára nem kellett tűzifát hasogatnia. De nyavalygással nem lehet fűteni, attól nem lesz meleg a házban, így aztán felkapott egy fejszét, a favágó tönk közelébe támasztotta az íjat és a tegezt, aztán munkához látott. Gyújtósnak fenyőt aprított, a tűz táplálásához tölgyet; az lassabban ég. Hamarosan úgy bemelegedett, hogy le kellett vennie a kabátját is. Mikor már elég nagyra nőtt az aprított fa halma, a fal mellé tornyozta, a többihez. Némelyik halom már az ereszig ért. Általában az évnek ebben a részében már csak néhány, kisebb farakás volt, de nem úgy az idén. Vagdosott, pakolt, vagdosott, pakolt. Egészen elmerült az aprítás és a farakásépítés ritmikus mozdulataiban. Arra tért magához, hogy Tam a vállára tette a kezét. Meglepetten pislogott.

Időközben leszállt a szürkület. Gyorsan sötétedett; hamarosan itt az éjszaka. A hold kerek tányérja magasan a fák koronája fölött állt már. Halványan csillogott, és szinte kidagadni látszott az égbolt hátteréből, mintha mindjárt a fejükre akarna esni. A szél is hidegebb lett, anélkül, hogy észrevette volna. Tépett felhők vágtattak a sötétedő égbolton.

– Mosakodjunk meg, kölyök, aztán ideje vacsorázni. Már hordtam be vizet a lefekvés előtti forró fürdőhöz.

– Hát, most bármi jól esne, ami forró – kapta föl és kanyarította a vállai köré a köpenyét. Egészen átáztatta az ingét az izzadság, és a szél, amiről fejszecsapkodás közben megfeledkezett, most, hogy abbahagyta a munkát, mintha nyomban jéggé akarta volna fagyasztani rajta. Visszafojtott egy ásítást. Borzongva szedte össze a többi holmiját. – Meg egy kis alvás is, ha már itt tartunk. Lehet, hogy egyszerűen végigdurmolom a fesztivált.

– Nem fogadunk rá valami kisebb összegben? – mosolygott Tam, és Rand sem állta meg vigyorgás nélkül. Akkor se szalasztaná el Bel Tine-t, ha egy hétig nem alhatna előtte. És nem csak ő, senki sem.

Tam bőkezűen bánt a gyertyákkal. A nagy kő kandallóban is vidáman ropogott a tűz. Ennek köszönhetően a nappaliban kellemes, hangulatos meleg uralkodott. A tűzhelyen kívül egy széles tölgyasztal volt a szoba legfeltűnőbb berendezési tárgya. Akár egy tucatnyian is kényelmesen elfértek volna körülötte. Bár amióta Rand anyja meghalt, ritkán ülték körbe olyan sokan. A falak mentén néhány szekrény és láda sorakozott – Tam maga készítette mindet, csupa remekbe szabott darab –, az asztal mellett magas támlájú székek álltak. A lángok előtt kissé féloldalt fordítva álldogált a párnázott karosszék, amelyet Tam az olvasószékének nevezett. Az ajtó mellett függő könyvespolc közel sem volt olyan hosszú, mint a Borforrás fogadóé, de hát nem könnyű könyvekhez jutni. A legtöbb házaló legfeljebb egy tucatnyit hordott magával, és arra a kevésre is mindig sokan pályáztak.

Ha a szoba nem is tűnt olyan frissen felsikáltnak, szépen rendben tartottnak, mint a legtöbb tanyasi asszony otthona – Tam pipáskészlete és a „Kósza Jain utazásai” az asztalon hevert, egy másik faborítású könyv az olvasószéke párnáján; egy javításra váró lószerszám a tűzhely melletti padon, egy halom megfoltozandó ing az egyik széken –, ha nem is volt olyan makulátlan, azért még eléggé tiszta és rendes volt, csak éppen látszott, hogy laknak benne, ami legalább annyira hozzájárult az otthonosságához, mint a kandallóban pattogó tűz melege és megnyugtató fénye. Itt meg lehetett feledkezni a kinti hidegről. Itt nem létezett a hamis Sárkány. Sem háborúk, aes sedai-ok. Vagy fekete köpenyes lovasok. A tűz fölött lógó leveses lábosból áradó illatok betöltötték az egész helyiséget. Rand gyomra hangos korgással felelt az ígéretes szagokra.

Az apja egy hosszúnyelű fakanállal megkeverte a levest, majd megkóstolta.

– Egy kicsit még várni kell.

Rand sietett kezet és arcot mosni. Az ajtó mellett egy lavór és egy merítőedény állt a mosakodóállványon. Igazából forró fürdőre vágyott, hogy kiáztassa magából az izzadtságot és a kinti fagyos hideget, de erre majd csak akkor kerülhet sor, ha a hátsó szobában lévő nagy katlanban megmelegedett a víz.

Tam az egyik szekrényben kotorászott. Akkora kulcsot szedett elő, mint a keze a csuklójától az ujja végéig. A bejárati ajtó zárjába dugta, és elforgatta.

– Jobb a biztonság – mondta Rand kérdő pillantását látva. – Talán csak túl ideges vagyok, lehet, hogy az időjárás miatt rossz a hangulatom, de azért... – Sóhajtott. A tenyerét csapkodta a kulccsal. – Megyek a hátsó ajtóhoz – mondta, és a ház hátsó része felé indult.

Rand nem emlékezett, hogy valaha is bezárták volna a bejáratokat. A Folyóközben senki sem zárta magára az ajtót. Nem volt rá szükség. Legalábbis mostanáig.

Felülről, Tam hálószobájából, súrlódó zaj hallatszott. Rand a homlokát ráncolta. Hacsak nem döntött hirtelen úgy, hogy átrendezi a berendezést, akkor apja csak a régi ládát húzhatta elő, amit az ágya alatt tart. Még egy dolog, amit soha nem csinált az apja, amióta ő az eszét tudja.

Vizet öntött egy kisebb lábosba teának, majd egy kampóra akasztotta a tűz fölé, aztán megterítette az asztalt. A kanalaikat és a tányérjaikat ő faragta. Az elülső ablakok spalettáit még nem csukták be. Időnként kilesett, de kint időközben teljesen besötétedett, és csak alaktalan árnyakat látott a hold halvány fényében. A fekete lovas nyugodtan köztük lehetett, de erre próbált nem gondolni.

Mikor Tam visszajött, Rand csak döbbenten bámult. Az apja vastag bőrövet viselt, kissé ferdén, mert egyik oldalt egy kard húzta lefelé. A fekete hüvelyen bronz gém díszelgett, akárcsak a hosszú markolaton. Eddig csak a kereskedők testőreit látta kardot viselni. Na és persze Lant. Soha fel sem tételezte volna, hogy az apjának is lehet egy. A gémektől eltekintve nagyon hasonlított Lan kardjához. – Ez meg honnan van? – kérdezte. – Egy házalótól vetted?

Tam lassan elővonta a fegyvert. A lángok fénye végigtáncolt a csillogó pengén. Cseppet sem hasonlított a közönséges, durván megmunkált kardokhoz, amilyeneket a kereskedők testőreinél látott. Nem díszítették drágakövek vagy arany, mégis rendkívül értékesnek tűnt. A nagyon enyhén hajlított és csak az egyik felén éles pengén újabb gém díszelgett az acélba gravírozva. Rövid, fonott mintázatú szuronytüskék védték a markolatot. Szinte törékenynek tűnt a testőrök fegyvereihez képest. Azoknak a többsége kétélű volt, és olyan vastag, hogy akár egy fát is ki lehetett vele vágni.

– Nagyon rég jutottam hozzá – mondta Tam –, nagyon messze innen. És nagyon sokat is fizettem érte; két réz azért túl sok egy ilyesmiért. Az anyád ellenezte, de hát mindig is bölcsebb volt, mint én. Fiatal voltam, akkor még úgy éreztem, megéri az árát. Anyád folyton rá akart beszélni, hogy szabaduljak meg tőle, és nem is egyszer magam is úgy éreztem, igaza van: jobb, ha egész egyszerűen odaadom valakinek.

A tükröződő tűztől szinte lángolni látszott a penge. Rand összerezzent. Sokat álmodozott róla, milyen lenne, ha lenne egy kardja.

– Csak úgy odaadni? Hogy tudnál egy ilyen kardot csak úgy odaadni valakinek?

Tam felhorkant.

– Hát, a pásztorkodásban ugyan nem sok haszna van, vagy igen? De szántani, aratni sem lehet vele. – Egy ideig csak nézegette a fegyvert, mintha azon tűnődne, mit keres a kezében. Végül szomorúan sóhajtott. – De ha mégsem csak túl sötéten látom a dolgokat, ha ellenünk fordul a szerencse a következő napokban, lehet, hogy örülni fogok, amiért mégiscsak megőriztem annak az öreg ládának a mélyén. – Könnyed mozdulattal visszacsúsztatta a kardot a hüvelyébe, aztán fintorogva törölte az ingébe a kezét. – A leves már biztos kész. Amíg én szedek, te készítsd el a teát.

Rand bólintott, felkapta a teáskannát, de alig bírt a kíváncsiságával. Miért vehetett az apja kardot? El nem tudta képzelni. És egyáltalán, honnan jutott hozzá? Milyen messze innen? A folyóköziek sosem hagyták el az otthonukat – vagy legalábbis nagyon kevesen. Mindig is volt egy olyan homályos érzése, hogy az apja annak idején járhatott a kinti világban – hiszen az anyja is más vidékről származott –, na de egy kard...? Bőven lesz mit kérdeznie, ha mindent előkészítettek, és leültek az asztal mellé.

A teavíz már hevesen zubogott. Rongyot kellett a nyele köré csavarnia, hogy le tudja emelni a kampóról. Azonnal megcsapta a forróság. Ahogy felegyenesedett a kandallótól, súlyos puffanás hallatszott az ajtó felől. A zárszerkezet megrázkódott. Azonnal megfeledkezett a kardról, akárcsak a kezében tartott forró vizes lábosról.

– Valamelyik szomszéd lehet – mondta bizonytalanul. – Biztos Dautry mester akar kölcsönkérni valamit... – Csakhogy a Dautry-tanya, a legközelebbi szomszédjuk, nappali fényben is egy órányi járásra volt, és Oren Dautry, bár szégyentelen egy kölcsönkéregető volt, azért mégsem hagyta volna el a házát ilyesmiért sötétedés után.

Tam óvatosan az asztalra tette a levessel teli tányérokat. Lassan ellépett az asztaltól. Mindkét kezét a kard markolatán tartotta.

– Nem hiszem... – kezdte. Ekkor beszakadt az ajtó. A vas zárszerkezet darabjai pörögve szánkáztak végig a padlón.

Árnyékba borult alak töltötte ki az ajtónyílást. Nagyobb volt, mint a legmagasabb ember, akit Rand életében látott. Fekete, térdig lógó páncélt viselt, a csuklójánál, a vállán és a könyökénél fémtüskékkel. Egyik kezében súlyos, görbe kardot tartott, a másikat a szeme elé emelte a tűzből áradó fény ellen.

Randen különös megkönnyebbülés áradt végig. Akárki is volt az illető, nem a fekete lovas, az biztos. Aztán észrevette a jövevény fején a kosszarvakat – súrolták az ajtónyílás tetejét –, és az arca helyén éktelenkedő hosszú, szőrös, állati pofát. Mindezt egyetlen mély lélegzetvétel alatt mérte fel, aztán rémült kiáltást hallatott, és gondolkodás nélkül a félig emberi fejhez vágta a forró vizes edényt.

A lény felüvöltött. Félig fájdalomkiáltás volt ez, félig állati morgás. Miközben a lábos a szörnyeteg felé repült, és szétfröccsent rajta a forró víz, Tam kardja is megvillant. Az üvöltésből hirtelen gurgulázó hörgés lett. A hatalmas test hanyatt zuhant. Még földet sem ért, mikor máris egy másik próbált befurakodni mögüle. Rand eltorzult fejet pillantott meg, a tetején tüskeszerű szarvakkal, mielőtt Tam újra lecsapott, és most már két test zárta el az ajtónyílást. Ekkor jött csak rá, hogy az apja valamit kiabál felé.

– Fuss, gyerek! Bújj el az erdőben! – Az ajtóban heverő holttestek megmozdultak. Valakik kifelé húzták őket. Tam a súlyos asztal alá feszítette a vállát. Nagy nyögéssel megemelte, a hullákra borította. – Túl sokan vannak, nem tudjuk tartani magunkat! Tűnés kifelé, hátul! Gyerünk! Indulj! Én majd utánad megyek!

Alig fordult sarkon, Rand máris szégyellte magát, amiért ilyen gyorsan engedelmeskedett. Szeretett volna maradni, segíteni az apjának, bár azt elképzelni sem tudta, hogyan, de a torka egészen összeszorult a félelemtől, a lábai mintha önálló akarattal bíró lényekké változtak volna. Kirontott a szobából, a ház hátsó fele felé rohant. Életében nem futott még gyorsabban. Hangos robaj és kiáltások zaja követte az elülső ajtó felől.

Már megfogta a hátsó ajtó keresztrúdját, amikor pillantása a zárra tévedt, amit soha nem zártak be. Kivéve pont ma este. Inkább a helyén hagyta a keresztrudat, és gyorsan egy oldalsó ablakhoz szaladt. Felrántotta, majd kilökte a spalettákat. Kint koromsötét éjszaka volt már. A felhők mögött bujkáló hold fényében mintha árnyékfoltok látszottak volna kergetőzni a tanyaudvaron.

Árnyékok, nyugtatgatta magát. Csak árnyékok. A hátsó ajtó megreccsent. Valaki vagy valami, megpróbálta kívülről belökni. Kiszáradt a szája. Aztán hatalmas csattanás rázta meg az ajtót, amitől rögtön elmúlt a habozása. Fürgén kicsusszant az ablakon, négykézlábra huppant, majd a ház oldalfalához lapult.

Nagy nehezen erőt vett magán, görnyedten két lábra emelkedett, és bekukkantott, épp csak fél szemmel, az ablak sarkánál. A sötétben nem sokat tudott kivenni, de így is többet, mint amennyinek örült volna. Az ajtó ferdén lógott, és sötét alakok settenkedtek óvatosan befelé. Mély, öblös hangon beszélgettek. Egy szót sem értett abból, amit mondtak. Durva, nem emberi toroknak szánt nyelv volt ez. Fejszék, lándzsák és tüskék csillantak meg a holdfényben. Nehéz csizmák csoszogtak a padlón, de ritmikus kopogás is hallatszott. Mintha patadobogás lett volna.

Megpróbálta megnedvesíteni a száját. Mély, sípoló lélegzetet vett, és elüvöltötte magát, amilyen hangosan csak tudta.

– Hátul is jönnek! – Meglehetősen károgásszerű volt a hangja, de legalább sikerült megszólalnia. Nem volt benne előre biztos. – Én már kijutottam! Fuss, apa! – Azzal a nyakába szedte a lábát, és elrohant a háztól.

Mély, rekedt hangú, dühös kiáltások hallatszottak a hátsó szobából, ugyanazon a különös nyelven, amit az előbb is hallott. Hangos üvegcsörömpölés hallatszott. Valami nagyot puffant mögötte a földön. Arra tippelt, valamelyikük áttörhetett az ablakon, nem vesztegette azzal az időt, hogy kipréselje magát a nyíláson. Mindenesetre nem állt meg visszanézni, így van-e. Mint egy kopók elől menekülő róka, bevetette magát a legközelebbi árnyékba, mintha az erdő felé tartana, majd hasra vágta magát. Visszakúszott az istálló nagyobb, sötétebb árnyékába. Valami a vállára zuhant, mire vadul kapálózni kezdett. Maga sem tudta, igazából mit akar, menekülni vagy harcolni. Végül aztán rájön, hogy az új kapanyéllel birkózik, amelyet Tam nemrég faragott ki.

Hülye! Egy darabig mozdulatlanul feküdt, próbálta abbahagyni a lihegést. Ostoba, idióta Coplin! Végül lassan továbbmászott az istálló mögött. Magával húzta a kapanyelet is. Nem valami komoly fegyver, de jobb, mint a semmi. A saroknál óvatosan kilesett az udvarra és a házra.

A mögötte kiugrott lénynek nyoma sem volt. Mostanra ki tudja, merre jár. Nyilván rá vadászik. Lehet, hogy mindjárt a nyakába is ugrik.

Balról, a karámból rémült bégetés hallatszott. A nyáj vadul rohangált fel-alá, mintha kiutat keresne. A ház kivilágított elülső ablakai mögött sötét árnyak mozogtak. Fémnek csapódó fém csendült fel újra és újra. Az egyik ablak hirtelen kirobbant. Minden irányban záporoztak az üvegszilánkok, a fadarabok. Tam ugrott keresztül rajta, karddal a kezében. Talpra érkezett, de ahelyett, hogy elfutott volna a háztól, a hátsó oldala felé szaladt, mit sem törődve a mögötte kimászó és az ajtón kiáramló rémálomba illő alakokkal.

Rand nem hitt a szemének. Miért nem menekül már? Aztán rájött. Az apja onnan hallotta utoljára a hangját.

– Apa! – kiáltotta. – Itt vagyok!

Tam megtorpant, megpördült, nem egyenesen őfelé, hanem kissé oldalirányba szaladt tovább.

– Fuss, kölyök! – üvöltötte. Előreintett a karddal, mintha előtte lenne, akinek kiabál. – Rejtőzz el! – Tucatnyi hatalmas, nagyjából emberinek tűnő alak tódult utána. Harsány kiáltások, éles vonyítások tették még fagyosabbá a hideg levegőt.

Rand visszahúzódott az istálló mögötti árnyékba, így nem vehetik észre a házból, ha valamelyik lény még benn lenne. Biztonságban volt, legalábbis pillanatnyilag. Nem úgy Tam. Megpróbálta elcsalni tőle a szörnyetegeket. Összeszorult a keze a kapanyélen. Alig tudta visszafojtani kitörni készülő nevetését. Egy kapanyél! Ha egy ilyén teremtménnyel kéne szembeszállnia vele, az cseppet sem hasonlítana a Perrinnel vívott játékos botcsatákhoz. De mégsem hagyhatta, hogy Tam egyedül szálljon szembe az üldözőivel.

– Úgy megyek majd, mint egy lopakodó nyúl – suttogta. – Nem fognak meghallani, sem meglátni. – Különös üvöltések visszhangzottak a sötétben. Nagyot nyelt. – Mint valami éhező farkasfalka. – Hangtalanul az erdő felé surrant Olyan erővel markolta a kapanyelet, hogy belefájdult a keze.

Amikor beért a fák közé, először megnyugtatta, hogy nincs már nyílt terepen. Itt nehezebben látják meg a házra támadó furcsa teremtmények. De egy idő után, ahogy az erdőben lopakodott, a holdat el-eltakaró felhősávok mögül kiszűrődő fényben hol mélyültek, összefolytak, hol élesedtek az árnyékok, míg végül már mintha maga az erdő is mozogni látszott volna. Rosszindulatúan tornyosultak fölé a fák, kígyózva nyúltak utána az ágak. De vajon tényleg csak fák és ágak? Már-már hallani vélte morgó, visszafojtott nevetésüket, ahogy lesben állnak rá. Tam üldözőinek üvöltözése nem hallatszott már, de a nagy csendben összerezzent, ahányszor csak neszezni kezdett a fák lombja közt a szél. Egyre mélyebbre görnyedt, egyre lassabban haladt. Levegőt venni is alig mert, nehogy meghallják.

Egyszer csak egy kéz tapadt hátulról a szájára. Acélos erővel fogták le a csuklóját. Vadul kapálózott hátrafelé szabadon maradt kezével, hátha sikerül fogást találnia a támadóján.

– Kitöröd a nyakam, kölyök – suttogott rekedten Tam.

Végtelen megkönnyebbülés áradt szét benne. Egészen elgyengültek a tagjai. Mikor apja elengedte, négykézlábra rogyott. Úgy kapkodott levegőért, mintha mérföldeket futott volna. Tam melléheveredett, egyik könyökére támasztotta a fejét.

– Ha jobban belegondolok, mennyit nőttél az utóbbi néhány évben, nem próbálkoztam volna ilyesmivel – mondta halkan. Közben egy pillanatra sem pihent meg a pillantása, folyamatosan a környező sötétséget fürkészte. – De biztos akartam lenni benne, hogy nem kiáltasz fel. Némelyik tralloknak olyan éles a hallása, mint egy kutyáé. Talán még jobb is.

– Na de hát trallokok csak a... – Rand nem fejezte be a mondatát. Nem, nem csak a mesékben vannak. A mai éjszaka után nem. Ezek a valamik, amennyire ő tudja, nyugodtan lehetnek trallokok, sőt, akár maga a Sötét Úr is. – Biztos vagy benne? – suttogta. – Úgy értem... trallokok?!

– Biztos vagyok benne. Bár hogy a Folyóközbe mi hozhatta őket... Sosem láttam még trallokot, de beszéltem olyanokkal, akik igen, úgyhogy tudok róluk egy keveset. Talán elég lesz ahhoz, hogy életben maradjunk. Figyelj jól. A trallokok jobban látnak a sötétben, mint az emberek, de az erős fény megvakítja őket, legalábbis egy időre. Valószínűleg ez az egyetlen oka, hogy ilyen sok elől el tudtunk menekülni. Némelyik szag vagy hang alapján is tud nyomot követni, de állítólag lusták. Ha elég sokáig nem tudnak elkapni minket, akkor valószínűleg feladják.

Rand ettől egy kissé megkönnyebbült.

– A történetek szerint gyűlölik az embereket, és a Sötét Urat szolgálják.

– Ha van valami, ami az Éjszaka Pásztora nyájához tartozik, kölyök, hát azok a trallokok. A gyilkolás öröméért ölnek, legalábbis én úgy hallottam. De itt aztán véget is ér a tudásom. Illetve még annyit tudok, hogy nem lehet bízni bennük, kivéve, ha félnek tőled, de akkor se nagyon.

Rand megborzongott. Nem szívesen találkozott volna olyan valakivel, akitől még a trallokok is félnek.

– Gondolod, hogy még mindig minket keresnek?

– Talán igen, talán nem. Nem tűnnek túl okosnak. Amint az erdőbe értem, különösebb gond nélkül a hegyek felé irányítottam az utánam futókat. – A jobb oldalánál matatott, majd az arca elé emelte a kezét. – De legjobb, ha úgy vesszük, hogy még igen.

– Megsebesültél.

– Halkabban beszélj. Csak egy karcolás, és most amúgy sem sokat kezdhetnénk vele. Legalább az időjárás megenyhült egy kicsit. – Fáradt sóhajjal dőlt hanyatt. – Így talán nem lesz olyan rossz, hogy kint kell töltenünk az éjszakát.

Rand is kezdett már a kabátja és a köpenye után bánkódni. A fák nagyrészt megfogták a szelet, de amennyi mégis bejutott belőle a fák közé, az csontig hatolt. Habozva érintette meg Tam arcát. Összerezzent.

– De hisz csak úgy süt a homlokod! Azonnal Nynaeve-hez kell vigyelek.

– Annak is eljön majd az ideje, kölyök.

– Nincs vesztegetni való időnk. Hosszú utat kell megtennünk a sötétben. – Feltápászkodott, megpróbálta az apját is felhúzni. Tam, összeszorított fogai ellenére, olyan fájdalmas nyögést hallatott, hogy inkább gyorsan leengedte.

– Hadd pihenjek egy kicsit, fiam. Fáradt vagyok.

Rand a combját verte az öklével. A házukban, nyugodt körülmények között, ahol van tűz, takaró, víz és fűzfakéreg bőséggel, talán hajlandó lett volna hajnalig várni, mielőtt befogja Belát és a faluba viszi az apját. Itt viszont nincs tűz, nincs takaró, se kocsi, se Bela. De a házban még mindig mindent megtalál. Ha Tamot nem is tudja odavinni, legalább egy-két dolgot kihozhat. Már ha a trallokok elmentek már. De hát előbb utóbb el kell menniük.

A kapanyélre nézett, aztán eldobta. Inkább kihúzta Tam kardját. A penge halványan csillogott a tompa holdfényben. A hosszú markolat fogása szokatlan volt, nem kevésbé a fegyver súlya és súlyeloszlása. Néhányszor a levegőbe csapott, aztán sóhajtott egyet, és abbahagyta. A levegőt könnyű kaszabolni. Ha viszont egy trallokkal kerülne szembe, biztos, hogy inkább elfutna, vagy megdermedne a rémülettől, és kénytelen lenne végignézni, ahogy az meglendíti azt a furcsa kardját és... Elég! Ezzel nem megyek semmire!

Épp felállni készült, mikor Tam elkapta a karját.

– Hová mész?

– Szükségünk van a kocsira – mondta lágyan – és takarókra. Egészen megdöbbent, milyen könnyen ki tudta szabadítani a kezét apja szorításából. – Te csak pihenj, mindjárt visszajövök.

– Légy óvatos – lehelte Tam.

A halvány holdfényben az arcát nem látta, de érezte, hogy őt nézi.

– Az leszek. – Mint egy egér, ami a héja fészkét akarja felderíteni, gondolta.

Olyan halkan tűnt el a sötétségben, mintha maga is egy árny lenne csupán. Eszébe jutottak a régi idők. Hányszor bújócskáztak az erdőben a barátaival! Óvatosan, észrevétlenül becserkészték egymást, próbáltak teljesen hangtalanul mozogni, míg valamelyiküknek sikerült váratlanul a másik vállára tenni a kezét. Valahogy ez most mégsem volt olyan szórakoztató.

Ahogy fától fáig osont, próbált valamilyen tervet összeütni. Mire az erdő szélére ért, legalább tizet vetett már el. Minden azon múlik, hogy benn vannak-e még a trallokok. Ha már nincsenek, egyszerűen besétálhat, és elvihet, amit csak akar. Ha viszont még bent vannak... Hát akkor nincs mit tenni, vissza kell mennie Tamhoz. Nem szívesen, de hát azzal nem segít az apján, ha megöleti magát.

A tanya felé lesett. Az istálló és a karám voltak az egyedüli sötét alakzatok a holdfényben. A ház ablakaiból és nyitott ajtajából viszont fény áradt. Vajon csak a kandalló és a gyertyák, amelyeket apám gyújtott, vagy trallokok is várnak bent?

Ebben a pillanatban a közelben megszólalt egy kecskefejő. Ijedtében nagyot ugrott, majd egy fa mellé rogyott. Egész testében reszketett. Ezzel semmire sem megy, próbálta meggyőzni magát. Hasra vágódott, és kúszni kezdett. Közben nagy nehezen maga előtt tartotta a kardot. A karám hátsó faláig ki sem emelte a porból az állát.

A kőfal mögé kuporodva hallgatózott. Egyetlen hang sem zavarta meg az éjszaka csendjét. Lassan, óvatosan felemelkedett, átlesett a fal fölött. Semmi sem mozdult az udvaron. A ház kivilágított ablakaiban sem mozogtak árnyak. Sem az ajtóban. Először Bela és a kocsi. Vagy inkább a takaró és a többi holmi? Végül a fény döntött helyette. Az istállóban sötét volt. Ki tudja, mi vár rá benne. Mire észreveszi, hogy van ott valaki, már késő. Azt viszont legalább látja, a házban mi van.

Már éppen kezdett volna visszaereszkedni, amikor megdermedt. Túl nagy volt a csend. Elképzelhető, hogy a legtöbb birka már meg is nyugodott, és visszafeküdt aludni, de ez nem túl valószínű. Ráadásul még az éjszaka közepén is mindig ébren volt néhány, mocorgott, fel-felbégetett. Alig tudta kivenni a juhok sötét foltjait maga alatt. Az egyik közvetlenül alatta volt.

Amilyen zajtalanul csak tudta, felhúzta magát a falra, és lenyúlt az alig kivehető árny felé. Hullámos gyapjút érintett a keze, majd valami nedveset. A birka nem mozdult. Randnek elállt a lélegzete. Gyorsan visszalökte magát, siettében majdnem a kardot is leejtette, ahogy a földre huppant a karámon kívül. Szórakozásból ölnek. Remegve törölte ragacsos kezét a földbe.

Vadul hajtogatta magában, hogy semmi sem változott. A trallokok kedvükre kimészárolták magukat, aztán elmentek. Ezt ismételgetve mászott át a tanyaudvaron. Próbált olyan szorosan tapadni a földhöz, amennyire csak lehetséges, de közben azért minden irányba figyelni egyszerre. Sosem gondolta, hogy egyszer még irigyelni fogja a gilisztákat.

A ház elülső frontjához érve a falhoz lapult a kitört ablak alatt, és hallgatózott. A fülében dörömbölő vér hangja volt a leghangosabb zaj. Lassan fölemelkedett, majd belesett.

A leveses lábos a tűzhely hamujába borulva feküdt. A padlón mindenfelé szilánkokra hasogatott fadarabok hevertek: egyetlen bútor sem maradt sértetlen. Még az asztal is lejtősen állt, két lábát csonkra vágták. Minden fiókot kirángattak és széttörtek, minden szekrény nyitva állt, némelyik ajtaja már csak egyetlen zsanéron lógott. A tartalmukat szétszórták a romok között. Mindent fehér por borított. Liszt és só, a kandalló mellé hajított, felhasított zsákok alapján. Négy eltorzult holttest hevert egy halomban a felfordulás közepén. Trallokok.

Az egyiket fel is ismerte kosszarvairól. A többi nagyjából-egészéből ugyanolyan volt, különbségeik ellenére: állati orral, szarvval, tollazattal, bundával eltorzított emberi arcok visszataszító egyvelege. A kezük csaknem emberi volt, de ez csak rontott az összképen. Kettő csizmát hordott, a többinek patái voltak. Kimeredt szemekkel, pislogás nélkül bámult, míg elviselhetetlenül égni nem kezdett a szeme. Egyik trallok sem mozdult. Biztosan halottak. És Tam vár rá.

Berohant az elülső bejárati ajtón. Öklendezve torpant meg az orrába csapó förtelmes bűztől. Egy hónapok óta kialmozatlan istálló volt az egyetlen, amihez valamelyest is hasonlítani tudta a szagot. Undorító foltok szennyezték be a falat. Megpróbált a száján át lélegezni. Gyorsan nekiállt a padlón szétszórt tárgyak között kutatni. Az egyik konyhaszekrényben volt egy vizestömlő, meg kell találnia.

Ekkor súrlódó zajt hallott maga mögött. Megdermedt az ereiben a vér. Megpördült; majdnem keresztülesett az asztal maradványain. Végül tompa nyögéssel sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Ha nem szorítja össze olyan erővel a fogait, hogy fájjon tőle az állkapcsa, biztosan vacogni kezdett volna.

Az egyik trallok felállt. Mélyen besüppedt szemei alól farkaspofa meredt előre. Rezzenetlen, érzelem nélküli, túlságosan is emberinek tűnő szemek. Szőrös, hegyes füle meg-megrándult. Éles kecskepatájával átlépett halott társai fölött. Ugyanolyan fekete páncélt viselt, mint a társai. Láncinge hangosan súrlódott bőrnadrágjához. Oldalán ugyanaz a hatalmas, kaszapengeszerűen görbített kard lógott, amilyet Rand a többieknél is látott.

Mély torokhangon dünnyögött valamit, majd azt mondta:

– Többiek elmegy. Narg marad. Narg okos. – Alig lehetett érteni, amit mondott, szavai egészen eltorzítva hagyták el a nem emberi beszédre termett torkot. A hangsúlya valószínűleg megnyugtató akart lenni, de Rand képtelen volt levenni a szemét a lény foltos, de hosszú és éles fogairól, amelyek mindig elővillantak, ahányszor csak megszólalt. – Narg tud, néhány visszajön valamikor. Narg vár. Te nem kell kard. Tesz kard le.

Amíg a trallok meg nem említette, Rand észre sem vette, hogy reszketve tartja maga elé Tam kardját, két kézre fogva. A hegyét a nagydarab teremtményre szögezte. A szörnyeteg sokkal magasabb volt nála: Rand a válláig sem ért. Terebélyes mellkasa, vaskos karja mellett Luhhan mesteré is eltörpül volna.

– Narg nem bánt – tett a fiú felé egy lépést hevesen gesztikulálva. – Te tesz kard le. – Kézfején tömött, bundaszerű fekete szőrzet göndörödött.

– Ne gyere közelebb – mondta Rand. Bárcsak egy kicsit magabiztosabb lenne a hangja, gondolta. – Miért csináltátok ezt? Miért?

– Vlja daeg roghda! – morogta a lény, aztán gyorsan széles vigyorrá alakította a vicsorgását. – Tesz kard le. Narg nem bánt. Myrddraal akar beszél neked. – Egy pillanatra érzelem villant fel az eltorzult arcon. Félelem. – Többiek jön vissza, te beszél Myrddraal. – Újabb lépést tett felé, és most már ő is a kardja markolatára tette a kezét. – Te tesz kard le.

Rand megnyalta az ajkát. Myrddraal! Minden mesék legrémisztőbbike kel ma életre, úgy látszik. Ha egy Enyész közeledik, a trallokok már szinte nem is félelmetesek. Legalábbis hozzá képest. El kell tűnnie. De ha a trallok előhúzza azt a hatalmas kardot, esélye sem lesz. Nagy nehezen kissé rémült mosolyt erőltetett az arcára.

– Na jó. – Még szorosabbra fogta a kardját, majd mindkét kezét a combja mellé ejtette. – Beszélek vele.

A farkasmosolyból vicsor lett; a trallok rávetette magát. Nem gondolta volna, hogy bármi, ami ilyen nagy, ilyen gyorsan mozoghatna. Kétségbeesetten emelte fel a kardját. Aztán nekicsapódott a hatalmas test, és a falnak lökte. Küszködve kapkodott levegőért, miközben a földre csúsztak: ő alul, a trallok fölül. Vadul kapálózott az iszonyú súly alatt, próbálta ellökni a felé matató kezeket, a csapkodó agyarakat.

A lény egyszer csak összerándult, és mozdulatlanná dermedt. Rand, zúzódásokkal, horzsolásokkal tele, félig megfulladva a ránehezedő tömeg alatt, egy darabig moccanni sem tudott a döbbenettől, csak feküdt magatehetetlenül. De aztán gyorsan összeszedte magát, legalább annyira, hogy kifészkelődjön a test alól. Mert már csak test volt, holttest. Tam kardja állt ki véresen a háta közepéből. Ezek szerint mégiscsak időben emelte fel. A keze is tiszta vér volt, az ingén nagy fekete folt éktelenkedett. Vadul reszketett, legalább annyira, mint az előbb, amikor a legrémültebb volt, de most megkönnyebbülésében, hogy életben maradt.

„Többiek jön vissza”, mondta a trallok. Ezek szerint a többi trallok vissza szándékozik még térni a tanyára. Na meg egy Myrddraal, egy Enyész. A történetekben az Enyészek hat méter magasak voltak, lángolt a szemük, és árnyékokból állt a lovuk. Ha oldalt fordultak, eltűntek, és nem volt fal, amely megállíthatta volna őket. Jobb, ha elintézi, amiért jött, aztán eltűnik, amilyen gyorsan csak lehet.

Nagyokat nyögve a hátára fordította a trallok testét, hogy ki tudja húzni belőle a kardot – és majdnem elszaladt, amikor nyitott szemek bámultak vissza rá a szörny arcából. Eltartott néhány pillanatig, amíg rájött, hogy a halál üveges tekintete ül rajtuk.

Egy szakadt rongyba törölte a kezét – reggel még Tam egyik ingje volt –, aztán kirántotta a pengét.

Letisztította a kardot is, majd kelletlenül a földre dobta a rongyot. Most nincs idő pedánskodni, gondolta mosolyogva. Úgy kellett összeszorítania a fogait, hogy megfékezze kitörni készülő kacagását. El nem tudta képzelni, hogyan takaríthatnák ki valaha is annyira a házat, hogy újra élni lehessen benne. Ez a borzasztó bűz valószínűleg máris mélyen beleivódott a gerendákba. De most nincs idő ezen rágódni. Nincs idő pedánskodni. De az is lehet, hogy semmi másra sem.

Biztos volt benne, hogy egy csomó fontos dologról megfeledkezett, de tudta, Tam várja, a trallokok meg visszajönnek. Futtában szedett össze mindent, ami hirtelen eszébe jutott. Takarókat a fenti hálószobákból, tiszta ruhákat Tam sebére kötésnek. A kabátjukat és a köpenyüket. A vizestömlőt, amit olyankor használt, ha legeltetni vitte a juhokat. Tiszta inget. Fogalma sem volt, mikor lesz alkalma átöltözni, de a rajta lévő vérfoltos ingtől, amint lehetséges, meg akart szabadulni. A kis zacskónyi fűzfaháncs és a többi orvosságaik egy sötét, masszaszerű halom részei voltak, amihez nem volt gyomra hozzáérni.

Az egyik vödör víz, amelyet Tam az este behozott, csodálatos módon érintetlenül állt a kandalló mellett. Megtöltötte belőle a vizestömlőt, majd a maradékban gyorsan kezet mosott. Még egyszer végigszaladt a szobán, hátha kihagyott valamit. Meglátta az íját a romok között. Szép egyenes vonalban törték ketté a legvastagabb pontján. Megborzongott, majd visszaejtette a darabokat oda, ahonnan felvette őket. Kész, döntötte el: amit eddig összegyűjtött, azzal kell beérniük. Gyorsan kihordott mindent egy halomba a bejárati ajtó mellé.

De mielőtt még elindult volna, előásott egy ellenzős lámpát is a romok közül. Még volt benne olaj. Meggyújtotta az egyik gyertyáról, majd teljesen becsukta az ellenzőket – részben a szél miatt, részben, mert nem akarta felhívni magára a figyelmet –, és sietősen távozott, egyik kezében a karddal, másikban a lámpával. Fogalma sem volt, mi vár rá az istállóban. De szüksége volt a szekérre, hogy Emondmezőre juttassa Tamot, a szekérhez pedig szükség volt Belára is. Ezért aztán reménykedett, bár józanul belegondolva nem sok jóra számíthatott.

Az istálló ajtaja tárva-nyitva volt. Az egyik szárny halkan nyikorgott, ahogy a szél meg-megmozdította. Belül első pillantásra minden olyannak tűnt, amilyennek megszokta. Aztán észrevette az üres állásokat, a letépett ajtókat. Belának és a tehénnek nyoma sem volt. Gyorsan az istálló hátuljához sietett. A szekér az oldalára dőlve feküdt, kerekeiből kitört a küllők fele. Az egyik szekérrúdból csak egy rövid csonk maradt.

Elöntötte a kétségbeesés, amelyen eddig nagy nehezen sikerült uralkodnia. Nem volt meggyőződve arról, hogy el tudná-e cipelni az apját a faluig, már ha az egyáltalán bírná az ilyen cseppet sem kényelmes szállítást. A fájdalom gyorsabban megölheti, mint a láz. De hát más esélyük nem maradt. Itt, a háznál, már nincs mit tennie. Ahogy megfordult, és indulni készült, a szalmával borított padlón heverő levágott szekérrúdra esett a pillantása. Halványan elmosolyodott.

Gyorsan letette a kardot és a lámpát. A következő pillanatban már a szekérrel birkózott. Visszadöntötte a kerekeire – újabb küllők törtek el hangos reccsenések kíséretében, majd nekifeszítette a vállát, és újra felborította, most a másik oldalára. A sértetlen szekérrúd a levegőbe meredt. Felkapta a kardot, a szívós kőrisfára csapott vele. Legnagyobb meglepetésére nagy szilánkok röpködtek minden ütésére. Olyan gyorsan átvágta, mint egy jó fejszével.

Mikor a rúd a földre pottyant, hitetlenkedve nézett a kardra. A legélesebb fejsze is kicsorbult volna, mire átvágja ezt a kemény öreg fát, ám a kard pengéje épp olyan élesnek és csillogónak tűnt, mint addig. Megérintette a hüvelykujjával az élét, majd gyorsan a szájába kapta az ujja végét. A fegyver még mindig borotvaéles volt.

De nem volt ideje tovább csodálkozni. Elfújta a lámpát (semmi szükség, hogy még az istálló is leégjen mindennek a tetejébe), felkapta a rudakat, azzal visszaszaladt a többi holmiért, amelyet a háznál hagyott.

Mire mindent összeszedett, úgy teli lett a keze, hogy alig tudott járni a sok össze-vissza álló holmitól. A súly nem volt különösebben nagy, de nehéz volt ennyi különböző dolgot egyensúlyban tartani anélkül, hogy bármit is elejtene, ráadásul a rudak folyton forogtak és csúszkáltak a kezében, ahogy az udvaron botladozott. Az erdőbe érve még rosszabb lett a helyzet, mert folyton beleakadtak a fákba. Néha olyan erővel lökte meg valamelyik rúd, hogy majdnem felborult. Egyszerűbb lett volna, ha maga után húzza őket, de akkor jól látható nyomot hagytak volna. Ezzel várni akart, amíg csak lehetséges.

Tam ott volt, ahol hagyta. Úgy nézett ki, alszik. Legalábbis remélte. Hirtelen megrémült, hátha mégsem: minden ledobott, és az apja arcához tette a kezét. Lélegzett, de még jobban felszökött a láza.

Az érintés felébresztette Tamot, de meglehetősen kába maradt.

– Te vagy az, fiam? – lehelte. – Már kezdtem aggódni. Régi időkről álmodtam. Rémálmok. – Halkan mormogva szunyókált el újra.

– Ne aggódj – mondta Rand. Tamra terítette a kabátját és a köpenyét a hideg szél ellen. – Amilyen gyorsan csak tudlak, Nynaeve-hez viszlek – miközben legalább annyira a maga, mint az apja megnyugtatására tovább beszélt, letépte magáról a véres inget. Annyira meg akart tőle szabadulni, hogy most még a jeges szél sem tűnt fel neki. Gyorsan felhúzta a tisztát, így, az undorító vérfolt nélkül, úgy érezte, mintha megfürdött volna. – Egykettőre a faluban leszünk, biztonságban. A javasasszony mindent elintéz majd, meglásd. Minden a legnagyobb rendben lesz.

Ebből a gondolatból merített erőt, ahogy ő is fölvette a kabátját, és lehajolt ellátni Tam sebeit. Amint elérik a falut, biztonságban lesznek, és Nynaeve meggyógyítja Tamot. Épp csak el kell jutnia vele odáig.

Hatodik fejezet

A Nyugati-Erdő

A holdfényben nem igazán látta, amit csinál, de Tam sebe egy sekély kis vágásnak látszott csak a bordái között, nem volt hosszabb, mint a tenyere. Hitetlenkedve ingatta a fejét. Látta már az apját ennél súlyosabban is megsérülni, és még a munkát sem hagyta abba, illetve épp csak annyi ideig, amíg kimosta a sebet. Sietősen végigkutatta Tam testét a feje búbjától a talpáig valami sérülés után, ami elég csúnya, hogy ilyen lázat okozzon, de csak ezt a kis vékony vágást találta.

Bármilyen kicsi is volt, mégis nagyon veszélyesnek tűnt, ugyanis szinte sütött körülötte a bőr. Még melegebb volt, mint az apja testének a többi része, noha a férfiből mindenütt úgy áradt a forróság, hogy Rand összeszorított fogakkal próbálta megőrizni a nyugalmát. Egy ilyen heves láz ölni tud, de ha mégsem, akkor is legtöbbször úgy megnyomorítja az áldozatát, hogy attól kezdve halvány árnyéka lesz már csak régi önmagának. Megnedvesített egy ruhát a vizestömlőből; apja homlokára terítette.

Igyekezett olyan gyengéden megmosni és bekötözni a sebet, amennyire csak lehetséges volt, Tam mégis fel-felnyögött halkan. De ha épp nem nyöszörgött, akkor is folyamatosan motyogott álmában. Úgy tűnt, fenyegetően merednek feléjük az ágak a sötétben. Meg-megmozdultak, talán a szélben, talán valaki mozgatta őket. Nem, a trallokok biztos továbbmennek, ha, miután őket nem sikerült elkapniuk, visszatérnek a tanyaházba, és azt is üresen találják. Próbálta meggyőzni magát, de a szándékos, értelmetlen pusztítás a házban nem sok jót ígért. Veszélyes lenne abba a hitbe ringatnia magát, hogy feladják, mielőtt mindent elpusztítottak, mindenkit megöltek. Csak fölösleges kockázatot vállalna vele.

Trallokok. Szent Fény, trallokok! Szörnyetegek, amelyek csak a mutatványosok történeteiben léteznek, egyszer csak ránk szakítják az ajtót. És egy Enyész. Fény, ragyogj be, egy Enyész!

Ráébredt, hogy egy ideje meg sem mozdul, a kötés két csomózásra váró végét tartja kuporogva. Megdermedtem, mint egy nyúl, amelyik meglátta a héja árnyékát, gondolta gúnyosan. Dühösen megrázta a fejét, azzal meghúzta a kötést, és megcsomózta.

Pusztán attól, hogy tudta, mit kell tennie, nem szűnt meg a félelme. De még az sem segített, hogy elfoglalta magát, tette a dolgát. Mikor visszaérnek a trallokok, bizonyára elkezdik átkutatni a tanya körül az erdőt valamilyen nyom után, amit ők ketten hagyhattak hátra. A házban maradt lény holttestéből tudni fogják, nem lehetnek messze. Ki tudja, mit tesz, mire képes ilyen esetben egy Enyész? Amellett az apja a trallokok hallásával kapcsolatos megjegyzését sem tudta kiverni a fejéből. Alig bírta megállni, az apja szájára ne szorítsa a kezét, annak fojtott nyögéseit és mormogását elfojtandó. Némelyik szagnyomot is követni tud. Az ellen mit tehetek? Semmit. Nincs értelme azzal vesztegetnie az idejét, hogy olyasmi miatt aggódik, amin úgy sem tud segíteni.

– Csendben kell maradnod – suttogta apja fülébe. – A trallokok visszajönnek.

Tam halk, rekedt hangon válaszolt.

– Még mindig gyönyörű vagy, Kari. Olyan szép, mint lánykorodban.

Rand elfintorodott. Az anyja tizenöt évvel ezelőtt meghalt. Ha Tam azt hiszi, hogy még él, akkor a láz súlyosabb, mint gondolta. De hogy vehetné rá, hogy csöndben maradjon? Hiszen ezen most az életük múlhat!

– Anya azt szeretné, ha csendben maradnál – suttogta. Egy pillanatra elhallgatott, mert összeszorult a torka. Az anyjának olyan kedves, gyengéd kezei voltak... ennyire emlékezett belőle. – Kari azt szeretné, ha elhallgatnál. Tessék. Igyál.

Tam szája szomjasan tapadt a vizestömlőre, de néhány korty után félrefordította a fejét, és újra motyogni kezdett, túl halkan, hogy Rand ki tudta volna venni a szavait. Remélte, a rájuk vadászó trallokok sem hallják meg.

Gyorsan folytatta a munkát. Három pokrócot a levágott szekérrudak közé és köré tekert, míg végül hevenyészett hordágy nem lett belőle. Persze csak az egyik felét tudja majd vinni, a másikat maga után kell húznia, de kénytelen beérni ennyivel. Az utolsó pokrócból hosszú csíkot vágott az övén lógó késsel, és mindkét rúdra rácsomózta.

Amilyen gyengéden csak tudta, a hordágyra emelte Tamot. Minden nyögésére összerezzent. Az apja mindig olyan elpusztíthatatlannak tűnt. Semmi nem árthatott neki, semmi nem állíthatta meg, de még csak le sem lassíthatta. Az a kevés kis megmaradt bátorsága is majdnem elillant, amiért ilyen állapotban kellett látnia. De hát muszáj kitartania. Egyedül az tartotta mozgásban, hogy nem tehetett mást.

Mikor Tam végre a hordágyon feküdt, Rand némi habozás után lecsatolta apja derekáról a kardtartó övet. Különös érzés volt, mikor magára szíjazta. De nem is csak a kard jelenléte volt szokatlan, általában véve furcsán érezte tőle magát. Az öv, a hüvely és a kard együttesen is alig néhány kilót nyomott, de amikor a hüvelyébe dugta a pengét, mégis úgy érezte, mintha óriási súllyal húzná lefelé.

Dühösen szidta össze magát. Ez nem épp a legjobb idő mindenféle ostoba képzelgésre. Hiszen ez is csak egy kés, egyszerűen nagyobb. Hányszor álmodozott róla, hogy egyszer kardot viselhessen az oldalán, és kalandos életet élhessen? Ha egy trallokot meg tudott ölni vele, biztos akkor is meg tudja védeni magát, ha másikkal találkozik. Csak hát éppen nagyon is tisztában volt vele, hogy a házban is csak a puszta szerencsének köszönhette a győzelmét. És amikor álmodozott, a kalandjaiban sosem vacogott a foga, egyszer sem futott az életéért az éjszakában, nem állt a halál szélén az apja.

Sietősen Tam köré tűrte az utolsó takarót, aztán a vizestömlőt és a többi ruhát is a hordágyra tette a férfi mellé. Mélyet lélegzett, azzal a rudak közé térdelt, és átemelte a feje fölött a pokróccsíkot. A vállán állapodott meg, a hóna alatt futott hátra. Mikor megmarkolta a szekérrudakat és fölállt, a súly nagy része a vállára nehezedett. Nem tűnt túl veszélyesnek. Elindult Emondmező felé. Igyekezett egyenletes iramban haladni. A hordágy halkan kaparta mögötte a földet.

Már előzőleg eldöntötte, hogy kimegy a Kőfejtő útig, és azt követi a faluig. Az út mentén kétségtelenül veszélyesebb, de ha eltéved az erdőben a sötétben, akkor meg egyáltalán nem kap segítséget az apja.

A vaksötétben majdnem kilépett a Kőfejtőútra, mielőtt észrevette volna, hogy ott van. Mikor ráébredt, hol jár, úgy elszorult a torka, hogy alig kapott levegőt. Gyorsan megfordította a hordágyat, visszahúzta egy darabon az erdőbe. Vadul dobogó szívvel állt meg. Nem ment tovább, amíg vissza nem nyerte a lélegzetét. Még mindig lihegve fordult keletnek, indult meg Emondmező felé.

A fák között haladni kétségtelenül nehezebb volt, mintha az úton vitte volna az apját, és az éjszaka sem javított éppenséggel a helyzeten bent a sűrűben, de magán a nyílt úton menni őrültség lett volna. Hiszen épp az a célja, hogy úgy érjen a faluba, hogy közben nem találkozik trallokokkal. Remélte, hogy nem is lát egyet sem. Abból a feltevésből kell kiindulnia, hogy a szörnyek még mindig rájuk vadásznak, márpedig előbb vagy utóbb biztosan rájönnek, hogy a falu felé indultak. Az a legvalószínűbb hely, ahová mehetnek, és a Kőfejtőút a legvalószínűbb útvonal. Igazság szerint, így is túl közelinek érezte az utat. Az éjszaka sötétje és a fák közötti árnyak iszonyúan gyenge takarásnak tűntek egy, az úton elhaladó szörnyeteg szemei elől.

A csupasz faágak között átszűrődő holdfény épp csak annyi megvilágítást adott, amennyi abba az illúzióba ringatta, hogy látja, mi van a lába alatt. Minden lépésnél gyökerekbe botlott vagy elszáradt földiszeder akadt a lábába. Néha levegőbe lépett, ahol földre számított, ettől elvesztette az egyensúlyát, félig zuhanva támolygott előre. Máskor magasabban volt a talaj, mint gondolta volna, és jól belerúgott. Tam motyogását éles nyögés szakította meg ahányszor csak nagyobbat zöttyent a hordágy egy kiálló gyökéren vagy kődarabon.

Vadul meresztette a szemét, hogy jobban lásson, míg már egészen égett a szemgolyója a megerőltetéstől. Úgy hallgatózott, mint még soha életében. Ahányszor megzörrentek az ágak, vagy surrogni kezdtek a fenyőtűk a szélben, megtorpant, hegyezte a fülét; levegőt is alig mert venni abbéli félelmében, hogy amiatt nem hall meg valamilyen figyelmeztető jelet. Vagy éppen, hogy meghall... Csak amikor biztosan meggyőződött, hogy csak a szél volt, mert továbbindulni.

A fáradtságtól lassan kezdett elnehezedni keze-lába. A köpenyét, kabátját gúnyosan semmibe vevő jeges éjszakai szél sem enyhített izmai sajgásán. A hordágy, bármilyen könnyűnek is tűnt eleinte, most szinte a földbe préselte. Már nem csak a botladozástól tántorgott. A felbukás elleni szinte állandó küzdelem legalább annyit kivett belőle, mint a hordágy húzása. Hajnal előtt már fönn volt és dolgozott, és még az emondmezői kiruccanás ellenére is majdnem teljes napi munkát végzett. Egy szokványos éjszakán most a kandalló előtt pihenne, Tam kis könyvgyűjteményéből olvasna egyet, mielőtt ágyba menne. Az éles hideg a csontjáig hatolt, gyomra pedig felháborodott korgással emlékeztette, hogy al'Vere asszony mézes süteményei óta semmit nem evett.

Halkan dünnyögni kezdett. Mérges volt magára, amiért nem hozott semmi ennivalót a házból. Néhány percen igazán nem múlt volna semmi. Csak egy-két percbe telt volna, hogy keressen egy kis kenyeret és sajtot. Annyi idő alatt nem jöttek volna még vissza a trallokok... Vagy ha mást nem, legalább kenyeret hozhatott volna. Természetesen, ha a fogadóba érnek, al'Vere asszony biztosan meleg ételt tesz elé, és ragaszkodni fog hozzá, hogy meg is egye. Valószínűleg egy gőzölgő tányér sűrű birkahúslevest és egy jó karéjnyit a kenyérből, amit épp sütött, mikor ott voltak. És rengeteg forró teát.

– Csak úgy özönlöttek át a Sárkány-falon – szólalt meg hirtelen Tam erős, dühödt hangon. – Vérrel árasztották el a földet. Hányan haltak meg Laman bűne miatt?

Rand majdnem hasra esett meglepetésében. Fáradtan a földre eresztette a hordágyat, kiszabadította magát a hámból. A pokróccsík égő árkot vágott már a vállába. Kinyújtóztatta görcsös tagjait, majd Tam mellé térdelt. Mialatt a vizestömlővel ügyetlenkedett, pillantásával körbefürkészett a fák között. Reménytelen kísérletet tett minél messzebb belátni az alig húszlépésnyire húzódó utat, előre és hátra is. Sehol nem mozdult semmi, csak a faágak árnyéka. Csak a faágaké, semmi másé.

– Nem özönlenek a trallokok, apa. Legalábbis most nem. Hamarosan biztonságban leszünk, Emondmezőn. Igyál egy kis vizet.

Tam félresöpörte a vizestömlőt. Karjába mintha teljesen visszatért volna a régi erő. Megragadta Rand gallérját, és olyan közel húzta magához, hogy a fiú az arcával érezte az apjáéból sütő lázas hőt.

– Azt mondták, közönséges vademberek – közölte a férfi olyan hangon, mintha valami nagyon sürgős és fontos információt akarna átadni. – A bolondok azt mondták, könnyedén el fogjuk söpörni őket. Hány csatát kellett elvesztenünk, hány város égett porrá, mire hajlandóak voltak szembenézni az igazsággal? Mielőtt összefogtak ellenük a nemzetek? – Lazított a szorításán, szomorú lett a hangja. – Marath mezejét elborították a holtak. Csak a hollók károgását, a legyek zümmögését lehet hallani. Cairhien tornyai csonkán lángolnak az éjszakában. Egészen a Ragyogó Falakig jutottak, gyilkolva, mindent felégetve, mire megállították őket. Egészen a...

Rand apja szájára tapasztotta a kezét. Igen. Újra hallotta a hangot. Ritmikus dübörgés, az irányát nem lehet megállapítani így, a fák között. Hol felerősödött, hol elhalkult, ahogy a szél ereje változott. Homlokát ráncolva forgatta lassan a fejét, próbált rájönni, honnan jön a hang. Szeme sarkából mozgást pillantott meg. Azonnal Tam fölé kuporodott. Meglepetten vette észre, hogy vadul szorítja a kard markolatát, de lénye legnagyobb részével a Kőfejtő útra koncentrált, mintha egyedül az létezne a világon.

A keleten hullámzó árnyak lassan egy lovassá és a lovává tisztultak, akit magas, testes alakok követtek ügetve, hogy lépést tartsanak az állattal. A hold halvány fénye lándzsahegyeken és fejszék élén csillogott. Egy pillanatra sem merült fel benne a gondolat, hogy esetleg falusiak lennének, és segíteni jönnek. Nagyon is jól tudta, kicsodák. Érezte. Mintha homok dörzsölte volna végig a csontjait, még mielőtt elég közel érhettek volna, hogy a holdfényben kivehetővé váljon a lovast eltakaró csuklyás köpeny, amelybe sosem kapott bele a szél. Az éjszaka sötétjében minden alak feketének tűnt, a ló patája pedig ugyanúgy dobogott, mint akármelyik másik hátasé, ő mégsem tévesztette volna össze ezt a lovat semmilyen másikkal.

A fekete lovast rémálomba illő figurák követték. Némelyiknek szarvai voltak, másoknak állatpofája vagy madárcsőre. Trallokok, két sorban. Egy ütemre meneteltek, egyszerre csapódtak a földre a csizmák, a paták, mintha egyetlen akaratnak engedelmeskednének. Rand húszat számolt össze, mire elhaladtak. Eltűnődött, miféle ember lehet olyan merész, hogy hátat fordítson ennyi tralloknak. Vagy akár egyetlenegynek is, ha már itt tartunk.

A kocogó hadoszlop lassan eltűnt nyugat felé. Dübörgő lépteiket fokozatosan elnyelte az éjszaka. Rand ennek ellenére továbbra is az apjára borulva kuporgott, egyetlen izmát sem merte megmozdítani, épp csak levegőt vett néha. Valami azt súgta neki, jobb, ha csak akkor áll föl, ha biztos, abszolút biztos benne, hogy mind alaposan eltávolodtak. Hosszas várakozás után aztán végül mélyet lélegzett, és elkezdett felegyenesedni.

A ló ezúttal semmilyen zajt nem csapott. Hátborzongató csendben tért vissza a fekete lovas; egyáltalán nem adott ki hangot. Árnyékövezte lova pár lépésenként megállt, majd lassan továbbindult. A szél felerősödött, süvölteni kezdett a fák között. A lovas köpenye most is mozdulatlan maradt. Amikor a lova megállt, a csuklyás fej előbb az egyik, majd a másik oldalra fordult, és hosszasan fürkészte az erdőt. A ló pontosan Randdel egyvonalban állt meg. A csuklya sötét nyílása egyenesen felé fordult.

Rand görcsös erővel markolta a kardját. Érezte a rászegeződő pillantást, mint reggel is. Most is megborzongott a feléje áradó gyűlölettől, noha az idegen nem is látta. Úgy tűnt, ez a csuklyás férfi mindenkit és mindent gyűlöl, mindent, ami él. A hideg szél ellenére is gyöngyözni kezdett a homloka.

Aztán egyszer csak továbbindult a ló, majd néhány hangtalan lépés után újból megállt. Nemsokára csak egy alig észrevehető homályos foltnak látszott az éjszakában, messze kelet felé. Bármi lehetett volna, ilyen távolságból nem látszott, mi az. Ő mindenesetre egy pillanatra sem vette le róla a szemét. Attól félt, ha elveszíti szem elől, legközelebb csak akkor veszi észre, mikor az a hangtalan ló már ott áll közvetlenül mellette.

Hirtelen gyorsan közeledni kezdett a távoli árny. Csendes vágtában haladt el mellette. A lovas most csak maga elé nézett. Gyorsan eltűnt nyugat felé, a Ködhegység irányába. Meg a tanyáéba.

Rand elernyedt, levegőért kapkodott. Kabátujjába törölte a homlokát. Már egyáltalán nem érdekelte, mit kerestek a környéken a trallokok. Ha soha nem tudja meg, az sem baj, csak legyen már vége.

Megrázkódott. Fölkelt, gyorsan megnézte, hogy van az apja. Tam még mindig motyogott, de nagyon halkan, nem lehetett kivenni, mit mond. Megpróbálta megitatni, de csak az állán csurgott végig a víz. Ami mégis a torkába jutott, azt is félrenyelte. Mikor befejezte a köhögést, folytatta a motyogást, ahol abbahagyta.

Locsolt még egy kis vizet az apja homlokára terített rongyra, aztán visszatette a vizestömlőt a hordágyra, és a rudak közé mászott.

Olyan frissen indult el, mintha kialudta volna magát, de ez az új erő nem tartott sokáig. A félelem egy ideig eltüntette a fáradtságát, de aztán, bár a félelem maradt, a fáradtság is visszatért. Hamarosan megint támolyogva, botladozva haladt előre. Korgó gyomra, sajgó izmai megint eszébe juttatták magukat. Minden figyelmével arra koncentrált, hogy egyik lábát a másik elé tegye, elesés nélkül.

Szemei előtt Emondmező képe lebegett. Csupa tárva-nyitva álló spaletta, Télestére kivilágított házak. Mindenfelé emberek üdvözlik egymást, ahogy fel-alá járkálnak a faluban, sorra látogatva a rokonaikat és a barátaikat. Hegedűszó hangja hallatszik, a „Jaem nagy hibája” és a „Szárnyra kelt a gém”. Haral Luhhan megint eggyel több pohárkával iszik majd meg a kelleténél, és, mint mindig, rázendít a „Fúj a szél az árpa közt”-re, rekedt kecskebéka hangon, míg a feleségének el nem sikerül hallgattatnia végre. Aztán Cenn Buie biztos úgy dönt, bebizonyítja, most is tud még úgy táncolni, mint hajdan. Mat pedig kitervel valamit, ami nem egészen úgy sül el, ahogy számította, és mindenki tudni fogja, hogy ő volt a tettes, még ha bizonyíték nincs is rá. Annyira beleélte magát, hogy majdnem elmosolyodott. Egy idő múlva Tam újra megszólalt.

– Avendesora. Azt mondják, nincs magja, de ők hoztak egy kihajtatott ágat Cairhienbe, egy csemetét. Uralkodóhoz illő ajándék a királynak. – Mérgesnek tűnt a hangja, de nem beszélt túl hangosan, Rand épp csak értette, mit mond. Ha meghallja valaki, az amúgy is meghallaná a hordágy súrlódó zaját. Így hát ment tovább. Csak fél füllel figyelt oda arra, amit apja mondott. – Soha nem kötnek békét. Soha. Mégis hoztak egy csemetét, a béke jeleként. Száz évig nőtt. Száz év béke egy olyan néppel, amely sosem köt fegyverszünetet idegenekkel. Miért kellett kivágnia? Miért? Vérrel fizettük még az Avendoráldera árát. Vérrel fizettünk Laman büszkeségéért – újra elhalkult a hangja, kivehetetlenül motyogott tovább.

Rand fáradtan csodálkozott, ugyan miféle lázálma lehet Tamnak. Avendesora. Az Élet Fája állítólag a legkülönfélébb csodálatos tulajdonságokkal rendelkezik, de egyik történetben sem esik szó semmiféle csemetéről, vagy a titokzatos „nép”-ről, amelyet apja említett. Csak egy ilyen fa volt, és azt a Zöld Ember őrizte.

Aznap reggel még ostobán érezte volna magát, amiért ilyesmin rágódik, mint a Zöld Ember vagy az Élet Fája. Hisz azok csak a mesében léteznek. Valóban? Reggel még a trallokok is mesebeli lénynek tűntek. Talán minden történet éppolyan valóságos, mint a házalók és a kereskedők hírei. A mutatványosok összes meséje, minden legenda, amit esténként a kandalló előtt szokás elmondani. Ki tudja, legközelebb talán mindjárt a Zöld Emberrel találja szembe magát, vagy egy ogier óriással, esetleg egy vad, kegyetlen, fekete kendős aieli nomáddal.

Ekkor vette észre, hogy Tam újra beszélni kezdett. Néha csak motyogott, máskor felerősödött a hangja, kivehetővé váltak a szavai. Néha megállt levegőt venni, aztán némi kihagyással folytatta, mintha azt hitte volna, a légvétel alatt is ugyanúgy tovább beszélt.

– ...a csaták mindig forrók, még a hóban is. Izzasztóan melegek. Vérforraló a hőség. Csak a halál hideg. A hegyoldal... egyedül ott nem volt halálszag. Meg kellett szabadulnom a szagától... a látványtól... Hallottam, hogy egy csecsemő sír. Az asszonyaik néha a férfiak oldalán küzdenek, de hogy ilyen állapotban miért engedték, hogy velük jöjjön, azt el nem... Ott szült, magában, mielőtt belehalt a sebeibe... Betakartam a gyereket a köpenyével, de a szél... elfújta. A gyerek elkékült a hidegtől. Már rég halottnak kellett volna lennie... ott sírt. Sírt a hóban. Nem hagyhattam csak úgy ott egy gyereket... nem lehet sajátunk... Mindig tudtam, hogy gyerekre vágysz. Biztos voltam benne, hogy a szívedbe fogadod, Kari. Igen, drágám. A Rand jó név lesz. Jó név.

Rand lábából hirtelen az a kis maradék erő is kiszaladt. Megbotlott, térdre zuhant. Tam felnyögött a rándulástól, a pokróccsík Rand vállába vágott. De egyiket sem vette észre. Ha ebben a pillanatban eléugrik egy trallok, keresztülnéz rajta. Hátralesett a válla fölött Tamra, aki közben újra érthetetlen motyogásba kezdett. Csak egy lázálom, gondolta tompán. A magas láz mindig rossz álmokkal jár, márpedig ez az éjszaka láz nélkül is egy rémálom.

– Az apám vagy – mondta hangosan. Hátranyújtotta a kezét, megfogta Tamot. A férfi motyogott valamit, de Rand most már inkább nem próbálta megérteni, mit mond. Felugrott, teljes erejével a hordágy húzásának veselkedett. Próbált minden figyelmével a lépéseire koncentrálni. Egyetlen cél lebegett a szeme előtt, minél hamarabb Emondmező biztonságába érni. Mégsem tudta teljesen kizárni az elméjében visszhangzó szavakat. Az apám, és kész. Csak egy lázálom volt. Az apám. Csak lázálom volt. Fény, segíts, hát ki vagyok én?

Hetedik fejezet

Túl a veszélyen

A hajnal első szürke fénysugarai még mindig az erdőben találták Randet. Nehézkesen botladozott előre a hordággyal. Először észre sem vette a változást. Amikor végül mégis, döbbenten nézett a halványuló sötétségbe. Nem hitt a szemének, hogy az egész éjszakát átgyalogolta, és még nem ért Emondmezőre. Na persze a Kőfejtő út nappal, legyen bármennyire köves, össze sem hasonlítható az erdőn át botladozással, éjszaka. Másrészt úgy tűnt, napok teltek el, mióta a fekete lovast látta az úton, hetek, amióta Tammal bementek vacsorázni. Már nem érezte a vállába vágó pokrócdarabot, igaz, egyáltalán semmit nem érzett a vállából, csak tompa zsibbadást. Akárcsak a lábából. De a kettő közt sem volt sokkal jobb a helyzet. Nehezen lélegzett; már nem is tudta, milyen régóta ég a torka, a tüdeje. Gyomra öklömnyivé zsugorodott, émelygett az éhségtől.

Tam egy ideje teljesen csöndben volt. Nem volt benne biztos, mennyi ideje nem hallja a motyogását, de nem mert megállni és hátranézni. Arról sem volt meggyőződve, hogy ha egyszer megáll, képes lesz megint elindulni. Egyébként is, bármilyen Tam állapota, úgysem tehet jobbat, mint amit most csinál. Az egyedüli reménye a faluban van. Fáradt kísérletet tett megszaporázni a lépteit, de érzéketlen lábai ugyanolyan lassan cammogtak előre, mint az előbb. Már a szelet, a hideget is alig érezte.

Aztán egyszer csak mintha égő fa füstjét szagolta volna halványan. Ezek szerint legalább már közel jár, ha érzi a falu kéményeit. Épp kezdett volna fáradt mosolyra húzódni a szája, amikor hirtelen elkomorodott. Betöltötte a levegőt a füstszag. Túlságosan is erősen. Ebben a hidegben könnyen lehet, hogy minden egyes kandallóban tüzelnek a faluban, de akkor is túl tömény ez a füst. Lelki szemei előtt újra megjelentek az úton haladó trallokok. Keletről jöttek, Emondmező irányából. Vadul meredt előre, próbálta kivenni az első házak körvonalait. Amint meglát valakit, segítségért kiált, még ha Cenn Buie is az illető, vagy az egyik Coplin. Elméje hátsó sarkában megszólalt egy kis hang: reménykedjen, hogy lesz egyáltalán valaki, aki segítsen.

Ekkor egy ház vált láthatóvá az utolsó lombtalan fák ágai között. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy mozgásban tudja tartani a lábait. A remény iszonyú kétségbeesésnek adta át a helyét. Nehézkesen betámolygott a faluba.

Emondmező házainak feléből égett romok maradtak csupán. Kormos téglakémények meredeztek piszkos ujjakként a megfeketedett gerendák halmaiból. Vékony csíkokban még mindig szállt a füst az ég felé. Piszkos arcú falusiak kotorásztak a romok között; némelyikük még most is hálóruhában. Itt egy lábost húzott elő az egyik; egy másik csak elkeseredetten szurkálta a romhalmazt egy bottal. Ami keveset ki tudtak menteni a lángok közül, most az utcákon hevert. Magas tükrök, lakkozott pohárszékek, nagy ládák álltak a porban székek, ágyneművel teli asztalok és a konyhafelszerelés, ruházat, személyes holmik szánalmas halmai között.

Úgy tűnt, a pusztítás véletlenszerűen elszórva érte a falu egyes részeit. Néhol öt ház állt egymás mellett teljesen érintetlenül, máshol egyetlen túlélő álldogált egy nagy kiégett terület közepén.

A Borforrás-patak túloldalán mindhárom Bel Tine-i máglya harsogva lángolt. Egy csapatnyi férfi táplálta őket. Vastag, fekete füstoszlopok emelkedtek a magasba, majd hajoltak észak felé a szélben. Bőven repkedtek a szikrák. Al'Vere mester egyik dhurran csődöre a földön húzott maga után valamit, amit Rand innen nem tudott kivenni, a Szekér híd, a máglyák felé. Még mielőtt teljesen kiért volna a fák közül, a hamuborította arcú Haral Luhhan sietett oda hozzá, egyik vastag ujjú kezében favágófejszét szorongatva. A termetes kovács koromfoltos hálóinge a csizmájáig ért; mellkasán haragosvörös égéscsík látszott egy szakadáson át. Fél térdre ereszkedett a hordágy mellett. Tam csukott szemmel, elgyengülten, erőlködve vette a levegőt.

– Trallokok, fiam? – kérdezte Luhhan mester füstmarta hangon. – Itt is. Itt is. Igazság szerint még szerencsésebbek is voltunk, mint bárki hinné. Apádnak a javasasszonyra van szüksége. Na de hol a Fényben lehet az a nő? Egwene!

Egwene, aki éppen karjában egy halom kötésnek felhasogatott lepedővel rohant el mellettük, lassítás nélkül fordult feléjük. Tekintete a távolba révedt, sötét karikák övezte szemei a szokottnál is nagyobbnak tűntek. Aztán észrevette Randet. Megtorpant, reszkető hangon kapott levegőért.

– Ó, ne, Rand, az apád? Csak nem...? Gyere, elviszlek Nynaeve-hez.

Rand túl fáradt, kába volt, már válaszolni sem volt ereje. Egész éjszaka biztos menedékként lebegett előtte Emondmező képe, ahol végre biztonságban lesznek Tammal. Most már úgy tűnt, csak arra van energiája, hogy csüggedten bámulja a lány kormos ruháját. Különös, apró részletek kötötték le a figyelmét, mintha valamiért nagyon fontosak lettek volna. Például, hogy Egwene hátán félre van gombolva a ruha. És hogy tiszta a keze. Eltűnődött, hogyan lehet tiszta a keze, amikor az arca csupa hamu. Luhhan mester, úgy látszott, átérzi a lelkiállapotát. Keresztbe fektette a fejszéjét a rudakon, majd megemelte a hordágy végét. Gyengéden megtolta, jelezve, hogy induljon a lány után. Lassan, botladozva ment, mint egy alvajáró. Egy pillanatra eltűnődött, honnan tudta a kovács, hogy a lények trallokok voltak. De épp csak átfutott a fején a gondolat. Ha Tam felismerte őket, Haral Luhhan miért ne?

– Minden történet igaz – dünnyögte.

– Hát, úgy néz ki, kölyök – felelte a kovács. – Úgy néz ki.

De ő csak fél füllel hallotta. Minden erejével arra koncentrált, hogy követni tudja Egwene karcsú alakját. Időközben kissé összeszedte magát; most már jobban örült volna, ha Egwene egy kicsit sietősebben megy, de igazság szerint a lány így is csak annyira lassított le, hogy a két hordágyat cipelő férfi lépést tudjon tartani vele. A Zöldre vezette őket. Félig megkerülték a nyílt térséget. Calderék háza előtt álltak meg. Pernye borította a tetőt, a fehérre meszelt fal elszürkült a szállongó koromtól. A szomszédos házakból csak az alapkövek maradtak, meg egy-egy halom égett fadarabokkal kevert hamu. A jobboldaliban Berin Thane lakott, a molnár egyik fivére. A baloldali Abell Cauthoné volt. Mat apjáé. Még a kéménye is ledőlt.

– Itt várjatok – mondta Egwene, és rájuk nézett, mintha választ várna. Ők csak álltak szótlanul. A lány ezt látva morgott valamit, majd beiramodott az ajtón.

– Mat – mondta Rand. – Ő is...?

– Él – felelte a kovács. Letette a hordágy felé eső végét. Lassan kiegyenesedett. – Nemrég láttam. Csoda, hogy egyáltalán valaki is életben maradt a faluban. Ahogy a házamba rontottak, meg amit a kovácsműhellyel csináltak... Mintha legalábbis aranyat meg drágaköveket rejtegettem volna. Alsbet az egyiknek egy serpenyővel törte be a fejét. Reggel csak ránézett a házunk maradványaira, és fogta magát, meg a legnagyobb kalapácsot, amit elő tudott kaparni a műhely romjai alól, azt' elrohant. Azóta is a falu környékét cserkészi, hátha valamelyik a környéken rejtőzik, nem menekült el a többiekkel. Ha talál egyet... Szinte sajnálom, amelyik a keze közé kerül. – A Calder-ház felé intett a fejével. – Calder asszony meg még néhányan befogadtak egypár sebesültet azok közül, akiknek nem maradt otthonuk. Ha a javasasszony ellátta Tamot, neki is találunk ágyat. Talán a fogadóban lesz. A polgármester már felajánlotta, de Nynaeve azt mondta, a betegek jobban gyógyulnak, ha nincsenek sokan egy helyen.

Rand térdre ereszkedett. Kibújt a pokróccsík-hámból, majd fáradtan nekiállt elrendezni Tam takaróit. A férfi nem mozdult, egyetlen nyögés sem hagyta el a száját, pedig meglehetősen ügyetlenül bánt vele, meg-meglökte elgémberedett kezeivel. De legalább lélegzett. Az apám. Csak félrebeszélt a láztól.

– Na és ha visszajönnek? – kérdezte tompán.

– A Kerék sző, a Minta nő – felelte Luhhan mester, bár szemmel láthatóan őt is meglehetősen kényelmetlenül érintette a gondolat. – Ha visszajönnek... Lényeg az, hogy most elmentek. Úgyhogy szépen összeszedjük magunkat, és mindent újjáépítünk. – Nagyot sóhajtott, megnyúlt arccal masszírozta a derekát. Rand ekkor döbbent csak rá, hogy a nagy, tagbaszakadt ember ugyanolyan fáradt, mint ő, ha nem még inkább. A kovács végignézett a falun. Szomorúan ingatta a fejét. – Hát, azt hiszem, Bel Tine-ból nemigen lesz semmi. De azért majd csak túl leszünk ezen is. Mint minden sorscsapáson. – Egyszer csak felkapta a fejszét, megkeményedtek a vonásai. – Na, rám még sok munka vár. Ne aggódj, gyerek. A javasasszony majd gondoskodik az apádról, a Fény meg mindannyiunkról. De ha mégsem, hát majd gondoskodunk magunkról. Ne felejtsd el, mégis csak folyóköziek vagyunk.

Rand, még mindig térden, ugyancsak körbepillantott a falun. Tulajdonképpen most nézte meg először igazán, amióta megérkezett. Igen, gondolta, Luhhan mesternek igaza van. Meglepte, mennyire nem döbbenti meg, amit lát. Sokan még most is a romok között kutattak, de, noha igazán nem sok idő telt el azóta, hogy a településre ért, jó néhányan máris elszánt, céltudatos tevékenységbe kezdtek. Szinte érezte az egyre erősödő tettre kész hangulatot. De valamire kíváncsi lett volna. Trallokokat láttak, de vajon a fekete köpenyes lovassal találkoztak-e? Érezték-e a belőle áradó gyűlöletet?

A Calder-házból Nynaeve és Egwene lépett elő. Felpattant. Pontosabban megpróbált felpattanni. Inkább nehézkes tántorgás lett belőle, majdnem orra is esett közben.

A javasasszony egyetlen pillantásra sem méltatta; azonnal a hordágy mellé térdelt. Arca, ruházata még Egwene-énél is piszkosabb volt, de a szeme sem volt kevésbé karikás. Ennek ellenére a keze tisztaságára, úgy látszik, ő is éppúgy vigyázott. Megérintette Tam arcát, majd szétfeszítette a férfi szemhéját. Összeráncolt szemöldökkel hajtotta fel a takarókat. Leszedte a kötést, megnézte a sebet. Még mielőtt Rand is vethetett volna rá egy pillantást, már újra be is fedte. Sóhajtott egyet, aztán megigazította Tam ruháit, és gyengéden visszatakargatta, mint aki egy gyermeket dug az ágyba.

– Nem tudok segíteni – mondta. A térdére kellett támaszkodnia, hogy fel tudjon állni. – Sajnálom, Rand.

Rand néhány pillanatig csak állt, fel sem fogta, mit mondott. A nő közben visszaindult a ház felé. Utánarohant, megragadta a karját, és maga felé pördítette.

– De hát haldoklik! – kiáltotta, mire a javasasszony csak ennyit felelt:

– Tudom.

A nő tárgyilagos hangszíne hallatán egészen összeomlott.

– Tennie kell valamit. Bármit. Hiszen maga a javasasszony.

Nynaeve arcát fájdalom torzította el, de csak egy pillanatra. Aztán máris újra maga volt a fáradt határozottság, hangja ismét érzelemmentesen, szilárdan csengett.

– Igen, én vagyok. Ezért tudom, mire vagyok képes a gyógyszereimmel, mint ahogy azt is, mikor túl késő bármit is tennem. Gondolod, nem tennék valamit, ha tudnék? De nem tudok. Nem tudok, Rand. És másoknak is szükségük van rám. Olyanoknak, akiken még tudok segíteni.

– Olyan gyorsan hoztam, ahogy csak tudtam – motyogta. Még ha a falu romokban hevert is, eddig legalább a javasasszonyban reménykedhetett. És most erről is le kellett mondania. Üresnek érezte magát.

– Biztos vagyok benne – mondta gyengéden Nynaeve. Megsimogatta az arcát. – Nem a te hibád. Te mindent megtettél, amit csak lehetett. Igazán sajnálom, de másokkal is foglalkoznom kell. És attól félek, hogy még csak most kezdődnek az igazán nehéz idők.

Kábultan nézett utána, míg be nem csukódott mögötte az ajtó. Semmi másra nem tudott gondolni, mint hogy a javasasszony nem segített.

Egyszer csak hátratántorodott. Egwene vetette magát a nyakába. Olyan erővel szorította meg a lány, amitől máskor biztos felnyögött volna, most viszont csak szótlanul nézte az ajtót, amely mögött eltűnt a remény.

– Annyira sajnálom – mondta a lány a mellkasához szorított arccal. – Ó, Fény, de szeretném, ha segíthetnék valahogy.

Rand kábán ölelte át.

– Tudom. De... tennem kell valamit. Nem tudom, mit, de nem hagyhatom egyszerűen... – tört meg a hangja. Egwene még jobban magához szorította.

– Egwene! – hallatszott Nynaeve kiáltása a házból. A lány azonnal ugrott. – Egwene, szükségem van rád! És mosd meg újra a kezed!

Kiszabadította magát Rand öleléséből.

– Szüksége van a segítségemre.

– Egwene!

Rand mintha visszafojtott zokogást hallott volna, ahogy a lány sarkon fordult. Aztán már el is tűnt, és ő ott maradt egyedül a hordágy mellett. Pár pillanatig csak nézett lefelé, Tamra. Semmi mást nem érzett, csak magatehetetlen, végtelen kétségbeesést. Aztán egyszer csak elszántság váltotta fel az arcán a reménytelenséget.

– A polgármester tudni fogja, mi a teendő – mondta, azzal újra beállt a két rúd közé. – A polgármester biztos. – Bran al'Vere mindig tudta, mit kell tenni. Fáradtan, de makacs eltökéltséggel indult meg a Borforrás fogadó felé.

Újabb dhurran mén haladt el mellette. Nagy, piszkos pokróccal letakart testet húzott a bokájára kötött kötélnél fogva. A kötél másik végét a ló hámjához erősítették. Durva szőrrel fedett karok lógtak a porba a pokróc mögött. Egy helyütt kecskeszarv kandikált ki a takarás alól. A Folyóköz nem arra való, gondolta, hogy pont itt váljanak rémisztő valósággá a legendák. Ha a trallokoknak van egyáltalán helyük a világban, hát az mindenképpen valahol messze lehet, arrafelé, ahol az aes sedai-ok, hamis Sárkányok, meg még a Fény tudja, mi egyebek is vannak a mutatványosok történetei szerint. De nem a Folyóközben. Főleg nem Emondmezőn.

A Zöldön haladtában meg-megszólították az emberek, néhányan az otthonuk romjai közül, hogy segíthetnek-e valamit. Ő mindezt csak valami halk mormogásnak érzékelte a háttérben. Pedig nem egyszer egy darabig mellette haladtak, úgy beszéltek hozzá. Sőt, még válaszolt is, teljesen automatikusan. Nincs szüksége semmire, mondogatta, minden el lesz intézve. Azt is alig vette észre, mikor hagyták magára, aggódó arccal – némelyikük megjegyezte, szólni fog Nynaeve-nek, vegye őt kezelésbe. Egyetlen dologra volt csak hajlandó figyelni: az elhatározására. Bran al'Vere majd segít valahogy Tamon. Hogy hogyan, azon igyekezett nem sokat morfondírozni. De a polgármester biztosan tud tenni valamit, ki tud találni valamit.

A fogadót alig érintette a pusztítás, amely a fél falut romba döntötte. A falait néhol elcsúfította egy-egy koromfolt, de a piros cseréptető most is épp olyan szépen csillogott a napfényben, mint mindig. A házaló kocsijából viszont csak megfeketedett roncs maradt. A földön hevert, kerekei elégtek, csak a fémabroncs maradt meg belőlük. A ponyvát tartó ívelt rudak össze-vissza dőltek, a legváltozatosabb szögekben meredeztek.

Thom Merrilin törökülésben ült a régi kőalapzaton. Gondosan vagdosta lefelé köpenye színes rajtjainak végét egy apró ollóval. Mikor a közelébe ért, abbahagyta a munkát. Meg sem kérdezte, szüksége van-e segítségre; leugrott, és fölkapta a hordágy másik végét.

– Befelé? Persze, persze. Ne aggódj, fiam. A javasasszonyotok majd gondját viseli. Láttam munka közben, és igazán ügyes keze van, no meg ért is ahhoz, amit csinál. Nem is kicsit. Sokkal rosszabb is lehetett volna. Néhányan meghaltak az éjszaka. Talán nem annyira sokan, de nekem néhány is túl sok. Az öreg Fainnek meg egyszerűen nyoma veszett. Ez a legrosszabb az egészben. A trallokok bármit megesznek. Hálát adhatsz a Fénynek, amiért az apád viszont itt van, él, és már csak a javasasszony gyógyítására vár.

Rand kizárta elméjéből a mondókáját (Igenis az apám! – gondolta), értelmetlen zajjá változott a számára. Nem vett róla több tudomást, mint egy légy zümmögéséről. Elege volt az együttérzésből, hogy mindenki fel akarja vidítani. Erre most nincs ideje. Egészen addig nem is lesz, amíg Bran al'Vere meg nem mondja, hogyan segíthetnének Tamon.

Egyszer csak egy ábrával találta magát szemközt, amelyet a fogadó ajtajára firkáltak. Egy kormos bot végével kaparhatták oda. Egyetlen ívelt vonalból állt. Fejtetőre állított könnycseppet formázott. Annyi mindenen ment keresztül az utóbbi időben, hogy már meg sem lepődött, amiért sárkányagyart lát a Borforrás fogadó ajtaján. Fogalma sem volt, miért vádolná valaki a fogadóst vagy a családját gonoszsággal, vagy miért akarna balszerencsét hozni rájuk, de az előző éjszaka egyvalamiről meggyőzte. Minden lehetséges. Egyszerűen minden.

A mutatványos kissé meglökte a hordággyal, mire lenyomta a kilincset, és belépett.

A nagyteremben nem volt senki, Bran al'Vere kivételével. Meglehetősen hideg volt, úgy látszik senkinek nem volt ideje a tűzzel foglalkozni. A polgármester az egyik asztalnál ült. Ősz feje egy ív pergamen fölé hajolt. A koncentrálástól összeráncolt szemöldökkel mártotta a tollát a tintásüvegbe. Hanyagul, nyilván sietősen a nadrágjába tűrt hálóinget viselt. Mezítláb volt; éppen szórakozottan vakargatta a nagylábujjával a másik lábát. A lábfejére tapadt piszokból ítélve többször is járhatott már ilyen öltözékben a szabadban, a hideg ellenére.

– Mi a baj? – kérdezte fel sem pillantva. – Halljam gyorsan. Legalább két tucat dolgot kéne elintéznem most rögtön, nagy részükkel már egy órája meg kéne lennem. Úgyhogy nincs sok időm, sem türelmem. Nos? Ki vele!

– Al'Vere mester! – mondta Rand. – Az apám.

A polgármester felkapta a fejét.

– Rand? Tam! – Ledobta a tollat. Olyan erővel pattant fel, hogy felborult mögötte a szék. – Úgy látszik, mégsem hagyott el minket teljesen a Fény. Attól féltem, mindketten meghaltatok. Egy órával azután, hogy elmentek a trallokok, bevágtatott a faluba Bela. Tiszta tajték volt a marja, úgy szuszogott, mintha a tanyától végig vágtában jött volna. Azt hittem... De erre most nincs idő. Felvisszük az emeletre. – Megragadta a hordágy végét. A mutatványost a vállával lökte félre. – Maga menjen a javasasszonyért, Merrilin mester! És mondja meg neki, hogy jobb, ha siet, mert különben tudni fogom, miért késlekedett! Te meg nyugodt lehetsz, Tam. Hamarosan pihe-puha ágyban leszel. Menjen már, mutatványos, menjen már!

Thom Merrilin kilépett az ajtón, és eltűnt, mielőtt Rand megszólalhatott volna.

– Nynaeve nem hajlandó bármit is csinálni. Azt mondta, nem tud segíteni rajta. Tudtam... reméltem, hogy kend majd kitalál valamit.

Al'Vere mester alaposabban megnézte magának Tamot, majd ingatni kezdte a fejét.

– Meglátjuk, fiam. Meglátjuk. – Már nem volt magabiztos a hangja. – Először is tegyük ágyba. Akkor legalább nyugodtan pihenhet.

Rand hagyta magát a nagyterem végében felfelé induló lépcsőhöz lökdösni. Vadul igyekezett megőrizni a bizonyosságot, hogy Tam valahogy rendbe fog jönni, de ráébredt, az már kezdetben sem volt túl erős, a polgármester hangjából kicsendülő kétség pedig alaposan meggyengítette.

A fogadó emeletén, az épület elülső oldalán fél tucat barátságos, jól megtervezett szoba nyílt a folyosóról. Ablakaik a Zöldre néztek. Főleg a házalók vették ki ezeket, vagy az Őrdombról, Lovasdról látogatóba jövők. Még az évente egyszer érkező kereskedők is gyakran meglepődtek, hogy ilyen kényelmes szobákat találnak. Most három egymás melletti szobában is laktak. A polgármester az egyik használaton kívüli felé irányította Randet.

Bran gyorsan felhajtotta a széles ágyra terített takarókat és a paplant, majd a vastag, tollal tömött matracra fektették Tamot. Puha párnát tett a feje alá. Tam még csak nem is nyögött, miközben mozgatták, egyáltalán nem adott hangot, csak a nehézkes, hörgő, gyenge lélegzetét lehetett hallani. A polgármester Randbe fojtotta az ajkára toluló aggodalmas megjegyzést; ráparancsolt, rakjon tüzet, ne legyen olyan hűvös a szoba. Mialatt ő a kandalló melletti tüzelős dobozban kotorászott gyújtósért, Bran felrántotta a függönyöket. Beáradt a reggeli napfény. A testes fogadós gyengéd mozdulatokkal állt neki lemosni Tam arcát. Mire a mutatványos visszaért, a tűz vígan ropogott; kezdte felmelegíteni a szobát.

– Nem jön – jelentette ki Thom Merrilin, miközben beóvakodott. Szúrósan Randre meredt. Összevonta bozontos fehér szemöldökét. – Nem mondtad, hogy már megnézte egyszer. Majdnem leszedte a fejemet.

– Azt gondoltam... nem is tudom... szóval, hogy talán a polgármester majd tudja, mit kell tenni, talán meg tudja értetni Nynaeve-vel... – Idegességében hol ökölbe szorította a kezét, hol kiengedte. Felállt a kandalló elől, Bran felé fordult. – Al'Vere mester, mit tehetnék? – A pocakos, kövér férfi tanácstalanul ingatta a fejét. Frissen nedvesített ruhát terített Tam homlokára. Kerülte Rand tekintetét. – Nem nézhetem tétlenül, ahogy meghal. Valamit tennem kell. – A mutatványos megmozdult, mintha mondani akart volna valamit. Rand nyomban reménykedve fordult felé. – Van valami ötlete? Bármit hajlandó vagyok kipróbálni.

– Csak azon gondolkoztam – mondta Thom, miközben hüvelykujjával hosszú szárú pipáját tömködte –, vajon tudja-e a polgármester, ki rajzolta a sárkányagyart az ajtajára. – Egy ideig a lavórba meredt. Aztán Tamra pillantott, és sóhajtva visszadugta a fogai közé a meggyújtatlan pipát. – Úgy tűnik, valaki nem szereti többé. Vagy talán nem is őt, hanem a vendégeit.

Rand undorodva nézett rá, majd elfordult, a tűzbe bámult. A gondolatai a lángokhoz hasonlóan táncoltak, és ugyanúgy egyetlen dologhoz kötődtek. Nem adja fel. Nem nézheti csak úgy végig, ahogy Tam meghal. Az apám, gondolta dühösen. Az apám. Amint elmúlt a láza, ezt is letisztázzák majd. De az első a láz. De hogyan?

Bran al'Vere Rand hátát nézve késpenge vékonyságúra szorította össze a száját. A pillantástól, amelyet a mutatványos felé küldött, egy medve is megtorpant volna, de Thom csak várakozásteljesen figyelt, mintha észre sem vette volna.

– Valószínűleg valamelyik Congar műve, vagy egy Copliné – mondta végül a polgármester. – A Fény tudja, melyiké a sok közül. Ha valakiről rosszat lehet mondani, mindig ők azok, akik kimondják. De még akkor is, ha nem lehet. Hozzájuk képest Cenn Buie maga a megtestesült udvariasság.

– Az a szekérderéknyi bagázs, amelyik közvetlenül hajnal előtt érkezett? – kérdezte a mutatványos. – Akik még csak nem is szagoltak trallokot, és egyedül az érdekelte őket, mikor kezdődik a fesztivál? Mintha észre sem vették volna, hogy a fél falu romokban áll.

Al'Vere zordan bólintott.

– A családfájuk egyik ága. De egyikük sem sokkal jobb. Az az idióta Darl Coplin a fél éjszakát azzal töltötte, hogy követelte, tegyem ki Moiraine asszonyt és Lan mestert a fogadóból, meg a faluból. Mit számít, hogy nélkülük egyáltalán nem is maradt volna falu.

Rand csak fél füllel figyelt a beszélgetésükre, de ez az utolsó megjegyzés felkeltette a figyelmét.

– Miért, mit csináltak?

– Hogy mit? Ó, hát épp csak annyit, hogy Moiraine gömbvillámot idézett a derült éjszakai égből – felelte al'Vere. – A trallokokra küldte. Ide-oda ugrált közöttük. Amelyik fához hozzáért, az szilánkokra robbant. A trallokok sem bírták sokkal jobban.

– Moiraine? – hitetlenkedett Rand.

A polgármester bólintott.

– Moiraine asszony. Lan mester meg olyan volt a kardjával, mint egy forgószél. A kardjával? Az egész ember egy fegyver. Úgy nézett ki, mintha legalább tíz helyen lenne egyszerre. Itt egyen meg a fene, de még mindig nem hinném el, ha nem tudnék bármikor kilépni, hogy a saját szememmel is lássam... – Végigsimította kopasz fejét. – Épp csak kezdődtek a télesti látogatások, mindenkinek teli volt a keze ajándékokkal, mézes süteménnyel, a feje meg borral, mikor egyszer csak vadul ugatni kezdtek a kutyák. Aztán hirtelen ezek ketten rontottak ki a fogadóból, és trallokokról kezdtek kiáltozni. Azt hittem, fejükbe szállt a bor. Végül is, mégiscsak... trallokok?! Aztán, mielőtt bárki rádöbbenhetett volna, mi történik, azok... azok a dolgok máris közöttünk voltak az utcán. Mindenkit kaszaboltak, akit értek, felgyújtották a házakat, és közben úgy üvöltöttek, hogy megfagyott az ember ereiben tőle a vér. – Felhorkant. – Mi meg csak szaladgáltunk, mint a csirkék, ha róka szabadul a baromfiólba. Mígnem Lan mesternek végül sikerült valami kis lelket vernie belénk.

– Azért nem kell olyan szigorúnak lenni – így Thom. – Maguk is megtették a magukét. Sok trallok fekszik holtan az utcán, és nem minddel azok ketten végeztek.

– Hm... hát, végül is, igaz. – Al'Vere összerázkódott. – De akkor is nehéz elhinni. Egy aes sedai Emondmezőn. Lan mester pedig őrző.

– Aes sedai? – suttogta Rand. – Az nem lehet. Hiszen beszéltem vele. Ő nem... egyszerűen...

– Gondoltad, hogy rájuk van írva? – kérdezte a polgármester savanyú mosollyal. – Mondjuk a hátukon van egy nagy „aes sedai” felirat meg esetleg egy másik: „veszély, ne gyere közel”? – Egyszer csak a homlokára csapott. – Aes sedai. Vén bolond vagyok, kezd begyepesedni az agyam. Van még egy esély, Rand, ha hajlandó vagy kockáztatni. Nincs jogom azt tanácsolni, hogy vállald. Nem vagyok róla meggyőződve, hogy nekem lenne-e hozzá merszem a helyedben.

– Esély? Bármilyen kockázatot vállalok, ha segít valamit.

– Az aes sedai-ok gyógyítani is tudnak, Rand. Fenébe is, hiszen te is hallottad a történeteket. Ott is tudnak segíteni, ahol a gyógyszerek csődöt mondanak. Mutatványos, kendnek jobban kellett volna tudnia, mint nekem. A legendák, mind tele vannak aes sedai-okkal. Miért nem szólt, miért hagyta, hogy magam jöjjek rá nagy nehezen?

– Én idegen vagyok itt – mondta Thom. Vágyódó pillantást vetett meggyújtatlan pipájára –, és nem Coplin gazda az egyetlen, aki nem akar aes sedai-ok ügyeibe keveredni. Jobb, ha inkább magától származik az ötlet.

– Aes sedai – mormolta Rand. Megpróbálta a történetekbe illeszteni a nőt, aki rámosolygott. Az aes sedai-októl kapott segítség néha rosszabb, mintha nem segítettek volna, legalábbis a mesék szerint. Mint a mérgezett sütemény. Ha ajándékba adnak valamit, azzal mindig van valami hátsó szándékuk, mint a csaliban rejtőző horog. Hirtelen valósággal égetni kezdte a combját a zsebében lévő érme, amelyet Moiraine-tól kapott. Alig bírta megállni, hogy ki ne tépje onnan, ki ne hajítsa az ablakon.

– Senki nem akar aes sedai-ok ügyeibe keveredni, fiam – mondta lassan a polgármester. – Ez tűnik az egyetlen esélynek, ennek ellenére nem könnyű döntés. Én nem dönthetek helyetted, de a magam részéről eddig csak jót mondhatok Moiraine asszonyról... illetve Moiraine Sedairól; azt hiszem, ez a helyes megszólítás. Vannak helyzetek – nézett sokat mondóan Tamra –, amikor egyszerűen bármilyen kockázatot vállalni kell, még ha kicsi is az esély, hogy sikerrel jársz.

– Némelyik történet némiképp túloz – tette hozzá Thom, de mintha minden szót úgy kellett volna kipréselnie magából. – Némelyik. Különben is, van más lehetőséged?

– Nincs – sóhajtott Rand. Tam azóta sem mozdult. Még csak meg sem rezzent. Szemei mélyen besüppedtek, mintha legalább egy hete beteg lenne. – Megyek... megyek, megkeresem.

– A patak túloldalán, a hidaknál – mondta a mutatványos. – Ahol... megszabadulnak a halott trallokoktól. De azért légy óvatos, fiú. Az aes sedai-ok bármit tesznek, meg van rá a maguk jó oka, és ez nem mindig az, amit a többi ember gondol.

Az utolsó mondatot már úgy kiáltotta Rand után. A fiú ugyanis kirobogott az ajtón. A kard markolatán kellett tartania a kezét, hogy a hüvely ne akadjon a lábába futás közben, de még arra sem akarta vesztegetni az időt, hogy megálljon és lecsatolja. Ledübörgött a lépcsőn, szökellve vágtatott ki az ajtón. Egészen megfeledkezett a fáradtságáról. A tudat, hogy Tamnak van még esélye, bármily kicsi is, legyőzte a kialvatlanságát, legalábbis egy darabig. Abba, hogy az esélyt egy aes sedai jelenti, és hogy mi lesz az ár, egyszerűen nem volt hajlandó belegondolni. Ami pedig azt illeti, hogy egy varázslónő elé kell állnia... Mélyet lélegzett, megpróbált még gyorsabban futni.

A máglyák messze, a legutolsó házaktól északra lobogtak, az Őrdomb felé vezető út Nyugati-erdő felőli oldalán. A szél továbbra is a falutól elfelé hajtotta az olajfekete füstoszlopot, de még így is gyomorforgatóan édeskés szag ülte meg a levegőt. Olyan, mint amikor több órára a nyárson felejtik a húst. Rand fintorogni kezdett, aztán, mikor rájött, mi okozza, nagyot nyelt. Szép kis felhasználása a Bel Tine-i máglyáknak. A tüzet tápláló férfiak ruhát kötöttek az arcuk elé, de a grimaszaikból látszott, az ecet, amellyel benedvesítették az anyagot, kevés. Még ha a szagot teljesen el is nyomta volna, akkor is tudták volna, hogy ott van, mint ahogy azt is, mit csinálnak.

Két ember éppen az egyik nagy dhurran hámjának szíjait oldozta le egy trallok bokájáról. A test mellett guggoló Lan felhajtotta a takarót; láthatóvá vált a trallok válla és kecskepofájú feje. Mialatt Rand odakocogott, az őrző egy zománcozott, vérvörös, háromágú szigonyt formázó fémjelvényt szedett le a trallok fekete páncélingének tüskés válláról.

– Ko'bal – jelentette ki. Nyitott tenyerén pattogtatni kezdte a jelvényt, majd feldobta. Morogva csapott le rá a levegőben. Elkapta, majd így szólt: – Ezzel együtt már hét.

Moiraine törökülésben ült a földön, a közelben. Fáradtan csóválta a fejét. Faragott indákkal, virágokkal díszített sétabot feküdt keresztben a térdén. Ruhája gyűrött volt, mintha abban aludt volna. Persze nem is aludt egyáltalán.

– Hét banda. Hét! Ennyi a trallok háborúk óta nem működött együtt. Rossz hír rossz hír hátán. Félek, Lan. Azt hittem, némi előnyhöz jutottunk, de úgy tűnik, jobban le vagyunk maradva, mint valaha.

Rand csak bámult rá. Egy aes sedai. Idefelé jövet próbálta meggyőzi magát: attól még, hogy tudja, ki... micsoda a nő, egy cseppet sem fog másképp kinézni. És a legnagyobb meglepetésére tényleg nem. Most nem tűnt annyira mesebeli hölgynek, mint korábban, de hát nem is csoda: össze-vissza állt a haja, halvány koszcsík húzódott keresztbe az orrán. De olyan nagyon azért nem lett más. Pedig biztos lennie kell valaminek, amiből egy aes sedai-on külsőleg is látszik, kicsoda. Másrészt viszont, ha a külső tükrözné a belsőt, és a történetek mind igazak, akkor jobban kéne hasonlítania egy trallokra, mint egy szép nőre, akinek még az sem csorbítja a méltóságát, hogy a porban ül. És ő talán tud segíteni Tamon. Akármi legyen is az ára, ez mindennél fontosabb.

Nagy levegőt vett.

– Moiraine asszony... Úgy értem, Moiraine Sedai. – Mindketten felé fordultak. A nő pillantását látva megdermedt. Cseppet sem az a nyugodt, mosolygós tekintet volt, amelyre a Zöldről emlékezett. Az arca fáradtnak tűnt, de a szemei sasszemek voltak. Aes sedai. A világtörők egyike. Bábmesterek, akik a háttérből rángatják a zsinórokat. Uralkodók, egész nemzetek táncolnak úgy, ahogy ők fütyülnek. Az igazi céljaikat csak maguk a Tar Valon-i nők ismerik.

– Egy kicsit több fény a sötétségben – dünnyögte az aes sedai, majd így szólt, most már hangosan: – Hogy vannak az álmaid, Rand al'Thor?

Ő csak nézett rá.

– Az álmaim?

– Egy ilyen éjszakától könnyen álmodik rosszakat az ember. Ha rémálmaid vannak, feltétlenül szólj nekem. Én segíteni tudok az ilyesmin, néha.

– Semmi gond az... Az apámmal van a probléma. Megsebesült. Alig több, mint egy karcolás, de a láz kiégeti. A javasasszony nem segít. Azt mondja, nem tud. De a történetekben... – A nő felvonta a szemöldökét, mire nagyot nyelt. A Fényre, van egyáltalán olyan történet, amelyben aes sedai szerepel, és nem a rossz oldalon áll? Az őrzőre nézett, de azt látszólag jobban érdekelte a halott trallok, mint bármi, amit ő mondhat. A nő pillantásának súlyától akadozva folytatta. – Úgy... ööö... azt mondják, az aes sedai-ok tudnak gyógyítani. Ha segíteni tudna rajta... ha tudna érte tenni valamit... bármibe is kerüljön... Úgy értem... – mélyet lélegzett, majd gyorsan, egy szuszra, befejezte: – Bármit hajlandó vagyok érte megadni, ami a módomban áll. Bármit.

– Bármit – merengett Moiraine. – Az árról majd később tárgyalunk, Rand, ha egyáltalán. Nem ígérhetek semmit. A javasasszonyotok tudja, mit csinál. Megteszem, amit tudok, de a Kerék forgását nem áll hatalmamban megállítani.

– A halál mindenkiért eljön előbb-utóbb – jegyezte meg zordan az őrző. – Kivéve, ha a Sötét Urat szolgálják, de azt az árat csak a bolondok hajlandóak megfizetni.

Moiraine rosszallóan csettintgetett a nyelvével.

– Ne légy ilyen komor, Lan. Hiszen éppenséggel van némi okunk ünnepelni is. Nem sok, de valami. – A botra támaszkodva felállt. – Vigyél az apádhoz. Segítek rajta, amennyire módomban áll. Így is túl sokan utasították már el a segítségemet. Ők is hallották a történeteket – tette hozzá gúnyosan.

– A fogadóban van. Erre. És köszönöm. Köszönöm!

Követték, de túl gyorsan ment, hamarosan messze maga mögött hagyta őket. Türelmetlenül lassított le, megvárta, míg utolérik. Aztán megint előrevágtatott, és újra várnia kellett.

– Siessen, kérem – sürgette a nőt. Annyira fellelkesítette a tudat, hogy mégiscsak sikerült segítséget hoznia Tamnak, hogy bele sem gondolt, micsoda vakmerőség egy aes sedai-t noszogatni. – Megöli a láz.

Lan gyilkos pillantást küldött felé.

– Hát nem látod, milyen fáradt? Amit tegnap éjszaka csinált, az angreal ellenére is olyan, mintha egész idő alatt körbe-körbe szaladgált volna a falu körül, kövekkel teli hátizsákkal. Nem vagyok meggyőződve róla, hogy megéred a fáradságot, birkapásztor, akármit is mond.

Rand csak pislogott, nem szólt egy szót se.

– Kedvesebben, drága barátom – mondta Moiraine. Lassítás nélkül felemelte a kezét, megveregette az őrző vállát. A férfi védelmezően magasodott fölé, mintha a puszta közelségével erőt adhatna neki. – Mindig csak rám gondolsz, hogy nekem mi a jó. Miért ne lehetne ő is így az apjával? – Lan összevonta a szemöldökét, de elhallgatott. – Biztosíthatlak, Rand, jövök, amilyen gyorsan csak tudok.

Rand nem tudta minek higgyen, a nő tüzes pillantásának vagy nyugodt hangjának. Igaz, ez utóbbi sem igazán kedves volt, inkább parancsoláshoz szokott, határozott. Talán össze is tartozik a kettő. Aes sedai. És most már elkötelezte magát. Hozzájuk igazította a lépteit, és megpróbált nem gondolni arra, milyen árról beszélnek majd később.

Nyolcadik fejezet

Egy biztonságos hely

Amint kinyitotta az ajtót, még be sem lépett, már az apját nézte. Igen, az apja, gondolta, akárki akármit mond. Tam egy hüvelyknyit sem mozdult, pontosan ugyanabban a testhelyzetben feküdt, mint amikor otthagyta. Még mindig csukva volt a szeme, továbbra is erőtlenül, érdesen, nehezen lélegzett. A fehér hajú mutatványos éppen a polgármesterrel beszélgetett – az utóbbi megint az ágy fölé hajolt, Tamot pátyolgatta –, de amikor meglátta Moiraine-t, kissé riadtan hallgatott el. Az aes sedai nem törődött vele. Igazság szerint senkivel nem törődött, csak Tammal. Őt viszont összehúzott szemöldökkel, elmerülten nézegette.

Thom a fogai közé lökte meggyújtatlan pipáját. Aztán kirántotta, és dühösen meredt rá.

– Már dohányozni sem hagyják nyugodtan az embert – morogta. – Jobb, ha lemegyek, nehogy valamelyik paraszt ellopja a köpenyemet, hogy melegen tartsa vele a tehenét. Kint legalább nyugodtan rágyújthatok – mondta, azzal sietve távozott.

Lan a szemével követte. Szögletes arca kifejezéstelen volt, mint egy kőszikla.

– Nem tetszik nekem ez az ember. Valami miatt nem bízom benne. Tegnap este például a színét sem láttam.

– Pedig ott volt – mondta Bran. Bizonytalan tekintettel nézte Moiraine-t. – Ott kellett, hogy legyen. Nem hinném, hogy a kandalló előtt pörkölődött így meg a köpenye.

Randet nem igazán érdekelte a dolog. Tőle akár az istállóban elbújva is tölthette a mutatványos az éjszakát.

– Az apám! – könyörgött Moiraine-nek.

Bran kinyitotta a száját, de mielőtt egy szót is szólhatott volna, az aes sedai felcsattant.

– Hagyjon vele magamra, al'Vere mester. Most már úgysem tudna mit tenni, csak az utamban lenne.

A polgármester pár pillanatig habozott. Nem vette jó néven, hogy utasítgatják a saját fogadójában, de egy aes sedai-nak sem szívesen mondott volna ellent. Végül felállt, és vállon veregette Randet.

– Gyere, fiam. Hagyjuk Moiraine Sedai-t, hadd... ööö... hadd... Bőven van miben segítened lenn. Aztán mire kettőt nézel, Tam már kiabál is a pipájáért meg egy korsó sörért.

– Nem maradhatnék? – mondta Rand Moiraine-nek, bár úgy tűnt, a nő egyáltalán nincs is tudatában a körülötte zajló eseményeknek, annyira Tamra koncentrál. Bran megszorította Rand vállát, de ő nem törődött vele. – Kérem! Vigyázok, hogy ne legyek láb alatt. Észre sem fogja venni, hogy egyáltalán itt vagyok. Ő az apám! – tette hozzá olyan vadul, kihívóan, hogy maga is megijedt. A polgármester szemei döbbenten kerekedtek el. Rand remélte, a többiek a fáradtságának tudják be a dolgot, vagy az idegfeszültségének, amiért egy aes sedai-jal kell tárgyalnia.

– Jól van, jól van – mondta Moiraine türelmetlenül. Köpenyét, botját hanyagul a szoba egyetlen székéré dobta. Feltűrte a karján a ruhát, könyékig. Egy pillanatra sem vette le a szemét Tamról, még beszéd közben sem. – Ülj oda. Te is, Lan. – Nagyjából a fal mellett álló hosszú lóca felé intett. – Lassan végigjártatta tekintetét a mozdulatlanul fekvő férfin, de Randnek az a hátborzongató érzése támadt, valójában valahogy átnéz rajta, mögé néz. – Beszélgethettek, ha akartok – jegyezte meg szórakozottan a nő –, csak halkan. Most már menjen, al'Vere mester. Ez egy betegszoba, nem gyűlésterem. Tegyen róla, hogy senki ne zavarjon.

A polgármester morgott valamit a bajusza alatt, persze nem túl hangosan, nehogy felkeltse vele az aes sedai figyelmét, majd még egyszer megszorította Rand vállát, majd engedelmesen, ha némiképp vonakodva is, becsukta maga mögött az ajtót.

Moiraine magában mormogva az ágy mellé térdelt. Mindkét kezét lágyan Tam mellkasára fektette. Becsukta a szemét. Hosszú ideig így maradt, mozdulatlanul, szótlanul.

A történetekben az aes sedai-ok csodatetteit mindig fényvillanások, mennydörgés kísérte, vagy valami más jól látható jele volt, hogy természetfölötti dolgok történnek, mágikus hatalmak munkálkodnak. A Hatalom. Az Egyetlen Hatalom, amely az Igazi Forrásból táplálkozik, az Idő Kerekét is hajtó erőből. Nem szívesen gondolt erre. Hogy a Hatalmat Tammal kapcsolatban használják, és közben ráadásul ő is ugyanabban a helyiségben tartózkodik. Az is elég baj, ha ugyanabban a faluban. De amennyit látni lehetett a dologból, az alapján Moiraine egyszerűen el is aludhatott. De mintha kissé felszabadultabbá vált volna Tam légzése. Valamit ezek szerint mégiscsak csinálhat. Ezen olyan mélyen elgondolkozott, hogy mikor Lan halkan megszólalt mellette, rémülten ugrott fel.

– Igazán míves fegyvert viselsz. Nincs véletlenül a pengén is egy gém?

Rand egy darabig csak nézett rá, fel sem fogta, miről beszél. A nagy izgalomban, hogy egy aes sedai-jal kell tárgyalnia, teljesen megfeledkezett az apja kardjáról. Már egyáltalán nem érezte olyan különösen nehéznek, mint eleinte.

– De van. Ilyenkor mit csinál? – biccentett a nő felé.

– Nem hittem volna, hogy gémjelű kardot találok egy ilyen helyen.

– Az apámé. – Lan kardjára pillantott. A markolata épp csak kilátszott a köpenye alól. A két fegyver meglehetősen hasonlónak tűnt, kivéve, hogy az őrzőén nem látszottak gémek. Visszafordult az ágy felé. Tam most már hallhatóan könnyebben vette a levegőt, nem volt már olyan reszelős a légzése. Ebben egészen biztos volt. – Régen vette.

– Különös dolog, hogy egy juhász ilyesmit vegyen.

Gyors oldalpillantást vetett a férfira. Ha egy idegen kérdezősködne a kardról, már az is illetlen kíváncsiskodás lenne. De hogy egy őrző... Mégis úgy érezte, válaszolnia kell valamit.

– Sosem használta, legalábbis én nem tudok róla. Mondta is, hogy eddig nem volt semmi haszna. Egészen tegnap estig. Azelőtt még csak azt sem tudtam, hogy létezik.

– Azt mondta, semmi haszna? Bizonyára nem mindig gondolta így. – Lan egy ujjal futólag megérintette a Rand oldalán lógó kardhüvelyt. – Vannak helyek, ahol a gém a kardmester jele. Hosszú, különös utat járhatott be ez a penge, míg egy folyóközi birkapásztornál kötött ki.

Elengedte a füle mellett a ki nem mondott kérdést. Moiraine azóta sem mozdult. Csinál egyáltalán valamit? Megborzongott. Megdörzsölte a karjait. Talán mégsem akarja annyira tudni, mit csinál. Mégiscsak egy aes sedai...

Ekkor benne is megfogalmazódott egy kérdés, amelyet a legkevésbé sem akart feltenni, de tudnia kellett rá a választ.

– A polgármester... – megköszörülte a torkát, majd mély levegőt vett. – A polgármester azt mondta, egyedül kendnek és neki köszönhető, hogy a faluból maradt valami. – Nagy erőfeszítéssel rákényszerítette magát, hogy az őrzőre nézzen. – Ha valaki előzőleg szólt volna egy, a fák között rejtőzködő férfiról... aki pusztán azzal megrémítette az embereket, ha rájuk nézett... akkor is váratlanul érte volna magukat a támadás? Egy olyan férfi, akinek a lova teljesen hangtalanul jár? És a szél nem fújja a köpenyét? Akkor tudták volna, mi következik? Megakadályozhatták volna Moiraine Sedai-jal, ha tudnak erről a férfiról?

– Nem, ahhoz legalább egy fél tucat nővéremre lett volna szükség – mondta Moiraine. Rand összerezzent. A nő még mindig az ágy mellett térdelt, de időközben levette a kezét Tamról, és feléjük fordult. Halkan beszélt, egyszer sem emelte meg a hangját, a pillantása mégis a falhoz szögezte Randet. – Ha tudtam volna, amikor elindultam Tar Valonból, hogy trallokokat és Myrddraalt találok itt, fél tucattal is hoztam volna, talán még egy tucatnyit is, még ha a gallérjuknál fogva kellett volna is idáig vonszolnom őket. Így, egyedül, az se sokat segített volna, ha egy hónappal előre tudom. Sőt, talán semmit sem. Egyetlen embernek azért mégiscsak korlátozottak a lehetőségei, még ha az Egyetlen Hatalmat használja is, márpedig tegnap éjszaka több mint száz trallok mászkált elszórva a környező területeken. Egy teljes ököl.

– De azért mégiscsak jó lett volna, ha tudunk róla – mondta Lan élesen. A hangjából kisütő rosszallás Randnek szólt. – Pontosan mikor láttad, és hol?

– Ennek most már nincs jelentősége – jegyezte meg Moiraine. – Nem engedem, hogy a fiú azt higgye, ő tehet valamiről, amiről nem. Én legalább annyira felelős vagyok. Az az átkozott holló tegnap, amilyen furcsán viselkedett, fel kellett volna, hogy hívja a figyelmemet. És a tiédet is, drága barátom. – Mérgesen csettintett a nyelvével. – Túlzottan magabiztos voltam, az önteltség határáig, hogy a Sötét Úr befolyása idáig nem terjedhet ki. Nem ennyire erősen, nem ilyen hamar. Meg voltam győződve róla.

– A holló? – pislogott Rand. – Nem értem.

– Dögevő – Lan szája undorral rándult meg. – A Sötét Úr szolgái gyakran találnak kémeket maguknak a halálból táplálkozó állatok között. Főleg varjakat, hollókat. Néha patkányokat is, a városokban.

Rand hátán végigszaladt a hideg. A hollók és a varjak, mint a Sötét Úr kémei? Mostanában tele volt a határ hollókkal és varjakkal. A Sötét Úr befolyása, mondta Moiraine. A Sötét Úr mindenütt ott van, ezt ő is tudja, de ha valaki megpróbál a Fényben járni, igyekszik becsületes életet élni, és nem nevezi a nevén, azt nem bánthatja. Mindenki ebben hitt, ezt szívta magába az anyatejjel. De Moiraine mintha arra akart volna utalni...

Tamra tévedt a pillantása. Rögtön megfeledkezett minden másról. Az apja arca észrevehetően kevésbé volt lázrózsás, mint eddig, a légzése pedig most már majdnem teljesen normálisnak hangzott. Ha Lan meg nem fogja a karját, felugrott volna.

– Megcsinálta!

A nő felsóhajtott, majd megrázta a fejét.

– Még nem. Remélem, hogy csak még nem. A trallokok fegyverei a Thakan'dar nevű völgy kovácsműhelyeiben készülnek, magának a Shayol Ghulnak a lejtőin. Némelyikre rontás tapad azon az elátkozott helyen, gonoszság szennyezi be a fémet. Az ilyen átkozott pengék által okozott sebek külső segítség nélkül nem gyógyulnak, vagy halálos lázat okoznak, esetleg különös betegségeket, amelyeken nem segítenek a gyógyszerek. Csökkentettem az apád fájdalmát, de a jel, a rontás, még benne van. Ha nem foglalkoznak vele, újból nőni fog, míg egészen el nem nyeli.

– De maga foglalkozni fog vele. – Rand szavai félig könyörgésnek, félig utasításnak hangzottak. Elhűlten döbbent rá, hogyan beszélt egy aes sedai-jal, de a nőnek, úgy látszik, nem tűnt fel a hangszíne.

– Igen – értett egyet egyszerűen. – Nagyon fáradt vagyok, Rand, és az éjszaka nem volt alkalmam pihenni. Általában ez sem jelentene gondot, de ez a fajta seb... Ez itt – vett elő a zsebéből egy fehér selyembe bugyolált tárgyat – egy angreal. Ezek szerint hallottál már róluk – mondta az arckifejezését látva. – Nagyszerű.

Rand öntudatlanul is hátrébb húzódott, minél messzebb a nőtől és a kezében tartott tárgytól. Néhány történetben szó esett az angrealokról, a Legendák Korának e relikviáiról. Ezek segítségével hajtották végre a legnagyobb csodatetteiket az aes sedai-ok. Meglepetten látta, hogy Moiraine egy sima, fényes, elefántcsont figurát csomagol elő. Egészen sötét barnára cserezte az idő. Az arasznyi szobrocska hullámzó köpenyt viselő nőt ábrázolt, vállára omló hosszú hajjal.

– Rég elvesztettük a készítésükhöz szükséges tudást. Annyi minden elveszett, és talán soha nem is fedezzük fel újra. Olyan kevés maradt belőlük, hogy az Amyrlin Trón alig volt hajlandó engedélyezni, hogy magammal hozzam. Nagy szerencséje Emondmezőnek és az apádnak, hogy végül mégis belement. De azért ne számíts túl sokra. Most már vele együtt is alig vagyok többre képes, mint tegnap még nélküle is lettem volna, a rontás pedig erős. Bőven volt ideje elburjánzani.

– Azért még tud rajta segíteni! – tört ki Rand. – Tudom, hogy tud.

Moiraine elmosolyodott. Épp csak a szája sarka görbült felfelé.

– Meglátjuk – felelte és visszafordult Tam felé. Egyik kezét a homlokára tette, a másikban az elefántcsont figurát tartotta. Lecsukta a szemét, arcán látszott, erősen koncentrál. Úgy tűnt, levegőt is alig vesz.

– Az a lovas, akit említettél – mondta halkan Lan –, akitől annyira megijedtél... egészen biztosan Myrddraal volt.

– Egy Myrddraal! De hát az Enyészek hat méter magasak, és... – az őrző örömtelen vigyora láttán elakadt a szava.

– Néha, birkapásztor, a történetek nagyobbnak mutatják a dolgokat, mint a valóság. Hidd el nekem, egy Félemberrel kapcsolatban az igazság is épp elég nagy. Félember, Lappangó, Enyész, Árnyékember; több nevük is van, attól függ, melyik vidéken jár az ember, de mind Myrddraalt jelent. Az Enyészek trallok szülők olyan porontyai, amelyek egészen visszafajzottak az emberhez, amiből a Rémurak annak idején kialakították őket. De azért nem teljesen emberek. Mert amennyivel az emberi tulajdonságok kifejezettebbek bennük, annyival erősebb rajtuk a rontás is, ami úgy eltorzítja a trallokokat! A Félembereknek van egyfajta különleges hatalmuk, amely a Sötét Úrtól ered. Csak a leggyengébb aes sedai-ok nem bírnak el könnyedén egy Enyésszel egy az egy elleni Hatalompárbajban, mégis sok jó, tisztaszívű ember esett már áldozatul nekik. A Legendák Korának véget vető háborúk, a Kitaszítottak bebörtönzése óta ők az agy, amely megmondja a trallok ökölnek, hová sújtson. A Trallok háborúk idején Félemberek vezették a trallokokat a csatába, a Rémurak irányítása alatt.

– Megrémített – mondta Rand elhaló hangon. – Egyszerűen csak rámnézett, és... – megrázkódott.

– Nincs miért szégyenkezned, birkapásztor. Engem is megrémítenek. Láttam embereket, akik egész életüket katonáskodással töltötték, mégis megdermedtek, amikor Félemberrel kerültek szembe, mint a nyúl a kígyó pillantásától. Északon, a Nagy Fertő mentén húzódó Határvidéken van egy mondás. A Szemnélküli tekintete maga a félelem.

– A Szemnélküli?

– A Myrddraalok jobban látnak, mint a sas, legyen bár nappal vagy éjszaka, de szemük nincsen. Kevés veszélyesebb dolgot tudok kitalálni, mint egy Myrddraallal szembeszállni. Azt, amelyik tegnap éjszaka itt járt, Moiraine Sedai is, én is többször megpróbáltuk megölni, de minden alkalommal kudarcot vallottunk. A Félembereket a Sötét Úr szerencséje védi.

Rand nagyot nyelt.

– Az egyik trallok azt mondta, a Myrddraal beszélni akar velem. Nem tudom, miért.

Lan felkapta a fejét. Szemei, mint kék kövek szegeződtek rá.

– Te beszéltél egy trallokkal?

– Nem egészen – hebegte. Az őrző pillantása fogva tartotta, mint egy medvecsapda. – Csak az beszélt hozzám. Azt mondta, nem bánt, meg hogy a Myrddraal beszélni akar velem. Aztán megpróbált megölni. – Megnedvesítette az ajkát, ujjaival a kardmarkolat elegáns bőrborítását babrálta. Rövid, tömör mondatokkal elmagyarázta, hogyan ment vissza a házba a tanyán. – Ehelyett én öltem meg – mondta végül. – Igazság szerint véletlenül. Rámvetette magát, nekem meg már a kezemben volt a kard.

Lan arca kissé megenyhült, már ha a kőszikla meg tud enyhülni.

– Ettől függetlenül, ez bizony említésre méltó dolog, birkapásztor. A Határvidéktől délre kevesen mondhatják el magukról, hogy egyáltalán láttak trallokot, nemhogy meg is öltek volna egyet.

– És még kevesebben végeztek trallokkal egyedül, segítség nélkül – mondta Moiraine fáradtan. – Készen van, Rand. Lan, segíts felállnom.

Az őrző azonnal odaugrott hozzá, de Randnél nem mozdult gyorsabban. A fiú egy szempillantás alatt az ágynál termett. Tam bőre végre hűvös volt, bár az arca sápadt, fakó lett, mintha nagyon régen ment volna utoljára napra. Továbbra is csukott szemmel feküdt; de most már a normális alvás mély, egyenletes légzésével vette a levegőt.

– Most már rendbe jön? – kérdezte aggodalmasan.

– Némi pihenéssel igen. Pár hetet ágyban tölt, és olyan lesz, mint régen. – Moiraine bizonytalan léptekkel járt annak ellenére, hogy Lan karjába kapaszkodott. A férfi lesöpörte a köpenyét és a pálcáját a székről, hogy legyen hová leülnie. Nagy sóhajjal ereszkedett le. Lassú, gondos mozdulatokkal visszacsomagolta az angrealt, és a zsebébe süllyesztette.

Rand vállai rázkódtak, az ajkába kellett harapnia, hogy fel ne kacagjon. Közben a szemét törölgette, mert már nem látott a könnyektől.

– Köszönöm.

– A Legendák Korában – folytatta a nő – némelyik aes sedai a legkisebb szikrából is lángra tudta lobbantani az életet, az egészséget. De ezek az idők már elmúltak, talán örökre. Oly sok minden elveszett. Nem csak az angrealok készítésének titka. Annyi minden válna lehetségessé, amiről ma álmodni sem merünk, ha mindenre emlékeznénk. Amellett sokkal kevesebben is vagyunk. Némelyik művészetnek szinte teljesen nyoma veszett, de amelyiknek nem, azok is nagyrészt gyengébbeknek tűnnek ma már. Most már a beteg testben is lennie kell erőnek, akaratnak, amire támaszkodhatunk, különben a legerősebbikünk Gyógyítása is sikertelen lesz. Szerencséd, hogy az apád erős ember, mind testben, mind lélekben. Szinte az utolsó csepp erejét is felhasználta az életéért vívott harcban. De most már csak pihennie kell. Időbe telik, míg teljesen felépül, de a rontásnak nyoma sem maradt.

– Ezt sosem tudom megfizetni – mondta Rand még mindig Tamot nézve. – De ha bármit tehetek önért, megteszem. – Ekkor eszébe jutott, amit korábban a fizetségről mondott Moiraine, és amit ő ígért. Most, Tam mellett térdelve, még komolyabban gondolta, mint akkor, de ennek ellenére nem volt könnyű a nő szemébe néznie. – Bármit. Amennyiben ezzel nem ártok a falunak vagy a barátaimnak.

Moiraine legyintett.

– Ha ez neked fontos. Amúgy is szeretnék beszélni veled. De bizonyára te is akkor indulsz majd útnak, mint mi, úgyhogy bőven lesz rá időnk.

– Útnak indulni?! – kászálódott talpra. – Hová? Ennyire rossz lenne a helyzet? Nekem úgy tűnt, hogy mindenki készen áll újjáépíteni a házát. Mi, folyóköziek, meglehetősen helyhez kötődő népek vagyunk. Senki nem vándorol ki, soha.

– Rand...

– És különben is, hová mennénk? Padan Fain azt mondta, máshol is ugyanilyen rossz az időjárás. Ő... ő volt... a házaló. A trallokok... – nagyot nyelt. Bár ne beszélt volna Thom Merrilin a trallokok étkezési szokásairól. – Szerintem az a legjobb, ha itt maradunk, a Folyóközben, ahová valók vagyunk, és szépen rendbe teszünk mindent. A földünkben már ott a vetés, és hamarosan elég melegnek kell lennie a birkanyíráshoz is. Nem tudom, ki kezdte ezt az útnak indulás dolgot, biztos valamelyik Coplin, de akárki is volt...

– Birkapásztor – vágott a szavába Lan –, csak beszélsz és beszélsz, amikor inkább figyelned kéne.

Csodálkozva nézett rájuk. Most jött csak rá, hogy össze-vissza hebeg-habog, és annak ellenére sem állt be a szája, hogy a nő beszélni akar. Egy aes sedai-ba fojtotta bele a szót. Fogalma sem volt, mit mondjon, hogyan kérjen bocsánatot, de még mielőtt kigondolhatott volna valamit, Moiraine rámosolygott.

– Megértem, mit érzel – mondta. Randnek az a kényelmetlen érzése támadt, hogy tényleg így van. – Semmi baj. – Összeszorította a száját, megrázta a fejét. – Nem voltam elég körültekintő, úgy látom. Először pihennem kellett volna, gondolom. Te vagy az, aki útnak indul, Rand. Neked kell elmenned, a falvad érdekében.

– Nekem? – Megköszörülte a torkát, majd újra próbálkozott. – Nekem? – Ezúttal valamivel jobban hangzott. – Miért kéne nekem elmennem? Egy szót sem értek az egészből. Nem akarok sehova elmenni.

Moiraine Lanra nézett, aki eddig karba tett kézzel állt. Most leengedte a kezét, és Randre meredt bőr hajpántja alól. Rand megint úgy érezte, mintha láthatatlan mérlegre tették volna.

– Tisztában vagy vele – szólalt meg váratlanul Lan –, hogy némelyik házat nem támadták meg?

– A fél falu romokban áll – tiltakozott, de az őrző csak legyintett.

– Sok házat csak azért gyújtottak fel, hogy növeljék a zűrzavart. Azután többet nem is foglalkoztak velük. Aki elmenekült előlük, azokkal sem törődtek, csak ha véletlenül a valódi támadás útjába kerültek. A külső tanyákról a fesztiválra érkezett emberek nagy része még egy szál trallokszőrt sem látott, de azt is csak távolról. Legtöbbjük nem is tudott róla, hogy valami baj volt, míg meg nem látták a falut.

– Darl Coplinról már hallottam – mondta Rand lassan, elgondolkodva. – De, azt hiszem, valahogy nem gondoltam bele jobban a dologba.

– Összesen két tanyát támadtak meg. A tiédet és még egyet. Bel Tine miatt a másikon lakók mind a faluban voltak éppen. Sokan maradtak életben, csak mert a Myrddraal nem ismerte a folyóközi szokásokat. A Fesztivál és a Téleste miatt a küldetése kudarcra volt ítélve, de ő ezt nem tudta.

Rand Moiraine-re nézett. A nő hátradőlve ült a székben. Egy szót sem szólt, csak őt figyelte. Kezét elgondolkodva emelte a szája elé.

– A mi tanyánk, és még kié? – kérdezte végül a fiú.

– Az Aybara családé – felelte Lan. – Itt, Emondmezőn, először a kovácsműhelynél csaptak le, aztán a kovács, majd Cauthon mester házánál.

Rand szája hirtelen kiszáradt.

– Ez őrület – nyögte ki nagy nehezen.

Moiraine kiegyenesedett, mire rémülten ugrott hátra.

– Nem őrület – mondta a nő. – Nagyon is céltudatos dolog. A trallokok nem véletlenül tévedtek Emondmezőre, és amit tettek, nem a gyilkolás és gyújtogatás puszta öröméért tették, bár bizonyára tetszett nekik a dolog. Nagyon is tudták, mit, pontosabban kit akarnak. Azért jöttek, hogy megöljenek vagy elfogjanak minden, egy bizonyos korú fiatalembert, aki Emondmező közelében él.

– Akik annyi idősek, mint én? – mondta Rand reszkető hangon, de már nem is zavartatta magát miatta. – Fény! Mat. Mi van Perrinnel?

– Él és virul – biztosította Moiraine. – Ha kissé kormosan is.

– Ban Crawe és Lem Thane?

– Nem is voltak veszélyben – így Lan. – Legalábbis nagyobban, mint bárki más.

– De hát ők is látták a lovast, az Enyészt is, és ugyanannyi idősek, mint én.

– Crawe mester háza még csak kormos sem lett – mondta a nő. – A molnár pedig a fél támadást átaludta a családjával együtt, mire a zaj felébresztette őket. Ban tíz hónappal idősebb nálad, Lem pedig nyolccal fiatalabb. – A fiú meglepett pillantása láttán fanyarul elmosolyodott. – Mondtam, hogy körbekérdezősködtem. Mint ahogy azt is mondtam, hogy egy bizonyos korú fiatalembereket keresnek. Te és a két barátod között egy hétnél is kevesebb a korkülönbség. Hármótokat akart a Myrddraal, senki mást.

Rand kényelmetlenül feszengett. Nagyon örült volna, ha az aes sedai nem nézne úgy rá, mintha az agyába tudna hatolni a pillantása, és mindent ki tudna olvasni onnan.

– Ugyan mit akarnának tőlünk? Egyszerű földművesek vagyunk, meg juhászok.

– Olyan kérdés ez, amire a Folyóközben nincs válasz. Pedig fontos megtudnunk, mi az. Ha trallokok bukkannak fel, ahol közel kétezer éve nem láttak egyet sem, amellett már bizony nem mehetünk el szó nélkül.

– Rengeteg történet szól trallok portyákról. Annyi az egész, hogy nálunk még egy sem volt. Az őrzők viszont állandóan a trallokokkal harcolnak.

Lan felhorkant.

– Ugyan, fiú, a Nagy Fertő környékén számítanék trallok támadásra, de itt, közel két és félezer mérföldre délre, azért mégiscsak furcsa. Márpedig ez a tegnap esti olyan nagy erejű rajtaütés volt, amilyen csak Shienarban és a Határvidék többi részén fordul elő.

– Egyikőtökben – mondta Moiraine – vagy mindhármatokban, van valami, amitől a Sötét Úr fél.

– Hát ez aztán... ez kizárt. – Rand az ablakhoz botladozott. Kinézett a falura, a romok között dolgozó emberekre. – Nem érdekel, mi történt, ez aztán már végképp lehetetlen. – A Zöldre nézve megakadt valamin a pillantása. Egy darabig csak értetlenül bámult, aztán rájött, mi az. A Tavaszpózna megfeketedett csonkja. Csodálatos Bel Tine, házalóval, mutatványossal, idegenekkel. Megremegett, vadul megrázta a fejét.

– Nem, nem. Én csak egy juhász vagyok. Képtelenség, hogy a Sötét Urat érdekelhetném.

– Komoly erőfeszítésébe kerülhetett ennyi trallokot ilyen messzire juttatni – felelte zordan Lan –, át a Határvidéken és az összes közbeeső területen anélkül, hogy a legkisebb feltűnést is keltették volna. Teljesen észrevétlenül. Kíváncsi lennék, hogy sikerülhetett. Tényleg azt hiszed, hogy mindezt azért csinálták végig, hogy felgyújtsanak néhány házat?

– Vissza fognak jönni – tette hozzá Moiraine. Rand már éppen nyitotta volna a száját, hogy vitába szálljon Lannal, de ettől a megjegyzéstől torkára forrt a szó. A nő felé pördült.

– Visszajönnek? Nem tudja megállítani őket? Hiszen tegnap meg tudta, pedig akkor meglepetésként érte a dolog. Most viszont tudja, hogy itt vannak.

– Talán. Tar Valonba küldhetnék néhány nővéremért, és esetleg ide is érnének időben. A Myrddraal is tudja, hogy itt vagyok, ezért valószínűleg nem támadna – legalábbis nem nyíltan –, utánpótlás, további Enyészek és trallokok hiányában. Elég aes sedai és őrző segítségével el is űzhetjük őket, bár azt nem tudnám megmondani, hány csatára lenne ehhez szükség.

Rand lelki szemei előtt megjelent egy számos csatát megélt Emondmező képe. Minden ház helyén hamukupac. Minden tanya felégetve. És Őrdomb, Lovasd meg még Tarenrév is. Hamu és vér mindenütt.

– Nem! – tört ki. Úgy érezte, mintha eltört volna benne valami, végtelen veszteségérzet töltötte el. – Ezért kell hát elmennem, igaz? Ha nem vagyok itt, a trallokok nem jönnek vissza. – De azért még makacskodott egy kicsit. – Már ha tényleg engem akarnak.

Moiraine megemelte a szemöldökét, mintha csodálkozna, hogy még mindig nem hisz neki.

– Feltennéd erre a falvadat? Az egész Folyóközt? – így Lan.

Erre nyomban elpárolgott a makacssága.

– Nem – mondta ismét. Megint az a veszteségérzés. – Perrinnek és Matnek is jönnie kell, nem? – El kell hagynia a Folyóközt. Az otthonát, az apját. De Tam legalább rendbe jön majd. Legalább hallhatja még, amikor azt mondja: amit a Kőfejtő úton motyogott, értelmetlen zagyvaság volt csupán – Elmehetnénk Baerlonba, gondolom, vagy akár egészen Caemlynbe. Úgy hallottam, Caemlynben több ember van, mint az egész Folyóközben. Ott biztonságban lennénk. – Nevetni próbált, de meglehetősen erőltetettre sikerült. – Úgy is sokat álmodoztam, milyen lenne megnézni Caemlynt. Nem hittem volna, hogy így válik valóra.

Hosszú hallgatás után Lan törte meg a csendet.

– Én Caemlynben sem bíznék annyira. Ha a Myrddraal nagyon el akar kapni, előbb-utóbb ott is megtalálja a módját. A falak nemigen jelentenek akadályt a Félembereknek. Márpedig ostobaság lenne abba a tévhitbe ringatnod magad, hogy talán mégsem akarnak annyira.

Rand biztos volt benne, hogy ennél kutyábbul már nem is érezheti magát, de ezt hallván minden eddiginél sötétebbnek látta a jövőt.

– Van azért egy biztonságos hely – jegyezte meg lágyan Moiraine. Rand rögtön hegyezni kezdte a fülét. – Tar Valonban aes sedai-ok és őrzők között lennél. A Sötét Úr erői még a Trallok háborúk alatt is féltek megtámadni a Ragyogó Falakat. Amikor egyszer mégis megpróbálták, az lett a legnagyobb vereségük egészen a háború legvégéig. Ráadásul Tar Valon őrzi mindazt a tudást, amelyet az aes sedai-ok az Őrület Ideje óta összegyűjtöttek. Egy kis része egyenesen a Legendák Korából származik. Ha valahol, hát ott kiderítheted, miért akarnak a Myrddraalok. Meg a Hazugságok Atyja. Ennyit megígérhetek.

Alig mert belegondolni. Utazás Tar Valonba! Egy olyan helyre, ahol aes sedai-ok veszik majd körül. Igaz, Moiraine meggyógyította Tamot – legalábbis úgy néz ki –, de azért mégiscsak ott az a rengeteg történet. Már az is épp elég kényelmetlen, hogy egy szobában kell tartózkodnia egy aes sedai-jal. De hogy egy egész városnyi közé menjen... És még mindig nem nevezte meg a fizetséget. Márpedig a mesék szerint a varázslók semmit nem adnak ingyen.

– Meddig fog még aludni az apám? – kérdezte végül. – Ezt... ezt el kell mondanom neki. Azt mégsem engedhetem meg, hogy amikor felébred, egyszerűen ne találjon itt. – Úgy hallotta, mintha Lan megkönnyebbült kis sóhajt hallatott volna. Csodálkozva nézett az őrzőre, de annak ugyanolyan kifejezéstelen volt az arca, mint máskor.

– Valószínűtlen, hogy felébredne, mielőtt elmegyünk – jelentette ki Moiraine. – Még ma este, a teljes sötétség beállta után nem sokkal indulni szándékozom. Egyetlen nap késlekedés is végzetes lehet. Legjobb, ha hagysz neki egy levelet.

– Ma éjszaka? – kételkedett Rand.

Lan bólintott.

– A Félember így is hamar észreveszi majd, hogy elmentünk. Semmi értelme megkönnyítenünk a dolgát.

Az apja takaróját kezdte babrálni. Olyan messze van Tar Valon.

– Hát, akkor... akkor jobb, ha megyek, megkeresem Matet és Perrint.

– Azt majd én elintézem – pattant föl Moiraine. Meglepően frissen, energikusan kanyarította maga köré a köpenyét. Rand vállára tette a kezét. A fiúnak minden akaraterejére szükség volt, hogy össze ne rezzenjen a nő érintésétől. Nem szorította túlságosan a vállát, mégis acélos erő volt a fogásában; olyan biztosan fogva tartotta, mint kígyót a villás ág. – Legjobb, ha ez az egész ügy köztünk marad. Ugye megérted? Akik a sárkányagyart a fogadó ajtajára rajzolták, bajt keverhetnének, ha megtudnák.

– Értem. – Megkönnyebbülten sóhajtott, amikor a nő végre elengedte.

– Szólok al'Vere asszonynak, hozzon neked valamit enni – folytatta az aes sedai, mintha észre sem vette volna a reakcióját. – Aztán aludnod is kéne. Fárasztó utazás vár ránk este, még kipihenten sem lesz könnyű.

Mikor becsukódott mögöttük az ajtó, csak állt és Tamot nézte. De csak nézett, nem látott. Eddig a pillanatig nem is gondolta volna, mennyire a részévé vált Emondmező. Legalább annyira, mint amennyire ő meg a falu része. Most már tudta, ez az, ami elszakadt benne, ez az, amit máris elveszített. Mostantól nem tartozik a faluhoz. Az Éjszaka Pásztora őt akarja. Teljességgel lehetetlen – hisz ő csak egy egyszerű földműves –, de a trallokok mégiscsak idejöttek. Egy dologban igaza volt Lannak. Moiraine talán téved, de nem kockáztathatja a falut, hogy kipróbálja. Még csak nem is szólhat a dologról senkinek. A Coplinok tényleg bajt kevernének, ha megtudnák. Kénytelen lesz egy aes sedai-ban bízni.

– Fel ne keltsd, egyelőre – mondta Al'Vere asszony, aki ebben a pillanatban lépett be a férje oldalán. A kezében ruhával letakart tálcát tartott, ínycsiklandozó illatok terjengtek. A fal mellett álló ládára tette, majd határozott mozdulattal eltolta Randet az ágytól.

– Moiraine asszony tudatta velem, mire van szüksége az apádnak – mondta lágyan –, és az nem volt közte, hogy rá kell zuhannod a fáradtságtól. Hoztam neked pár falat ennivalót. Ne hagyd kihűlni.

– Szeretném, ha nem hívnád így – bosszankodott Bran. – Moiraine Sedai az illő megnevezés. Még a végén felbosszantod.

Al'Vere asszony megpaskolta az arcát.

– Ezt csak bízd ide nyugodtan, majd én aggódok helyetted is, ha kell. Alkalmam adódott hosszasan elbeszélgetni vele. És beszélj halkabban. Ha felébreszted Tamot, nem csak Moiraine Sedai-jal gyűlik meg a bajod, de velem is. – Alaposan kihangsúlyozta a varázslónő címét, amitől Bran erősködése rögtön ostoba szőrszálhasogatásnak tűnt. – Na de most aztán mindketten táguljatok az utamból. – Gyengéden a férjére mosolygott, azzal nekiállt az ággyal és a rajta fekvő Tammal foglalkozni.

A fogadós bosszúsan tárta szét a karját.

– Egy aes sedai – mondta Randnek. – A nők fele úgy tesz, mintha a Nőkörben ülne, a másik fele meg mintha trallok lenne. Úgy látszik, egyikük sincs vele tisztában, hogy egy aes sedai-jal óvatosan kell bánni. A férfiak is ferde szemmel néznek rá, de legalább nem tesznek semmi olyat, amivel provokálhatnák.

Nem árt egy kis óvatosság, gondolta Rand. Sosem késő elkezdeni körültekintőnek lenni.

– Al'Vere mester – mondta lassan. Igyekezett óvatosan fogalmazni. – Hány tanyát támadtak meg?

– Eddig csak kettőről hallottam, beleértve a tiéteket is. – A polgármester elhallgatott, elhúzta a száját, majd megvonta a vállát. – Túl kevésnek tűnik ahhoz képest, ami itt történt. Örülnöm kéne neki, de... Hát, valószínűleg estére már kiderül majd, hogy több is volt azért.

Rand sóhajtott. Fölösleges is rákérdeznie, melyik volt a másik tanya.

– Itt a faluban mit... úgy értem, van valami jele, hogy mit kereshettek itt?

– Hogy mit kerestek? Hát, én nem tudok róla, hogy bármit is kerestek volna, hacsak nem néhány áldozatot, akit legyilkolhatnak. Ha nem éppen mindannyiunkat. Úgy történt, ahogy mondtam. Ugatni kezdtek a kutyák, Moiraine Sedai és Lan kiszaladtak az utcára, aztán valaki kiabálni kezdett, hogy tűz van Luhhan mester házánál és a kovácsműhelynél. Abban a pillanatban lángolt föl Abell Cauthon háza, – elég furcsa, mert az egészen a falu közepén van. Mindenesetre mire kettőt néztünk, már a nyakunkban is voltak a trallokok. Nem, nem hinném, hogy kerestek volna valamit. – Hirtelen rövid, vakkantásszerű nevetést hallatott, de a feleségére pillantva gyorsan magába is fojtotta. Az nem nézett hátra. – Ami azt illeti – folytatta halkabban –, legalább olyan meglepettnek és zavarodottnak tűntek, mint mi magunk. Nem hinném, hogy számítottak volna rá, hogy egy aes sedai-t meg egy őrzőt találnak errefelé.

– Szerintem sem – fintorgott Rand.

Ha Moiraine ebben igazat mondott, akkor valószínűleg minden másban is. Pár pillanatig arra gondolt, kikéri a polgármester tanácsát, de hát al'Vere mester nyilvánvalóan nem sokkal tud többet az aes sedai-okról, mint bárki más a faluban. Amellett még neki sem szívesen mondta volna el, mi a helyzet – illetve Moiraine szerint mi a helyzet. Nem tudta eldönteni, mitől fél jobban, hogy kineveti a fogadós, vagy hogy hisz neki. Hüvelykujjával Tam kardjának markolatát dörzsölgette. Az apja járt a kinti világban, többet kell tudnia az aes sedai-okról, mint a polgármesternek. De ha tényleg volt a Folyóközön kívül, akkor talán amit a Nyugati-erdőben mondott... Mindkét kezével a hajába túrt, elűzte magától a gondolatot.

– Aludnod kéne, kölyök – mondta a fogadós.

– Bizony ám – támogatta a felesége. – Alig állsz már a lábadon.

Rand meglepetten nézett rá. Észre sem vette, mikor hagyta ott az apját. Tényleg alvásra lenne szüksége. Már a gondolattól is nagyot ásított.

– Használhatod a szomszéd szobában lévő ágyat – jelentette ki a fogadós. – Időközben már be is gyújtottunk.

Rand az apjára nézett. Tam még mindig mélyen aludt. A látványtól megint hatalmasat ásított.

– Inkább itt maradnék, ha nem lenne nagy baj. Hogy mellette legyek, ha felébred.

A betegszobai ügyek al'Vere asszony hatáskörébe tartoztak, a polgármester most is ráhagyta a döntést. A felesége épp csak egy pillanatig habozott, mielőtt rábólintott.

– De hagyd, hogy magától ébredjen fel. Ha megzavarod az álmát... – Rand biztosítani akarta róla, hogy úgy tesz, ahogy kívánja, de újabb állkapocsrepesztő ásításba fulladtak a szavai. A nő mosolyogva rázta a fejét. – Pillanatokon belül aludni fogsz te is. Ha mindenáron maradni akarsz, feküdj a kandalló mellé. De igyál egy kicsit abból a marhahúslevesből, mielőtt elszundítanál.

– Jó – felelte Rand. Bármibe beleegyezett volna, csak a szobában maradhasson. – És ígérem, nem keltem föl.

– Jobban is teszed, ha nem – mondta al'Vere asszony határozottan, de nem barátságtalanul. – Mindjárt hozok egy párnát meg néhány pokrócot.

Amint végre becsukódott mögöttük az ajtó, az ágy mellé húzta a szobában álló egyetlen széket, és leült. Úgy helyezkedett, hogy szemmel tarthassa Tamot. Igaza van a fogadósnénak, alvásra van szüksége – most is alig tudott elnyomni egy ásítást –, de mégsem alhat egyelőre. Tam bármikor felébredhet, és talán csak rövid ideig marad ébren. Ezért várnia kell.

Elfintorodott, fészkelődni kezdett a széken. Oda sem figyelve igazgatta el a kardot, a markolata ugyanis a bordái közé nyomódott. Nem szívesen mondja el bárkinek is, amit Moiraine mondott, de hát Tam azért mégiscsak más. Ő az... Észre sem vette, de elszántan összeszorította a fogait. Ő az apám. Az apámnak bármit elmondhatok.

Kissé hátrébb csúszott a széken, a háttámlára támasztotta a fejét. Tam az apja, és senkinek semmi beleszólása, hogy mit mond el neki, és mit nem. Csak ébren tudjon maradni, amíg felkel. Csak ébren...

Kilencedik fejezet

Történetek a kerékről

Rand vadul dobogó szívvel futott. Aggodalmas arccal nézte a körülötte elterülő kopár dombokat. Nem olyan hely volt ez, ahol egyszerűen késett a tavasz. Itt sosem volt kikelet, és nem is lesz. Semmi nem nőtt a lába alatt ropogó hideg talajban. Még csak egy szál gaz sem. Sziklák között haladt, némelyik kétszer olyan magas volt, mint ő. Por borította a kövek felületét, mintha errefelé soha nem esne eső. A nap duzzadt, vérvörös gömbként lebegett az égen. Forróbb volt, mint nyáron, a legfüllesztőbb kánikulában, és elég fényes, hogy könnybe lábadjon tőle a szeme. Mégis éles határral rajzolódott ki az ólomszínű égen. A horizonton minden irányban határozott körvonalú fekete és ezüst felhők gomolyogtak. Bármennyire kavarogtak is azonban a felhők, a földön egy szellő sem rezdült. A kegyetlenül tűző nap ellenére csípős hideg volt a levegő, mint a tél közepén.

Futás közben hátrapillantott, de nem látta az üldözőit. Csak kopár dombok és sziklás hegyek. Némelyik tetejéről sötét füstoszlop emelkedett a vágtató felhők felé. Ha nem is látta a rá vadászókat, hallani viszont hallotta. Vadul vonyítottak valahol mögötte. Mély torokhangok kiáltották a világnak az üldözés örömét, előre élvezték a vér ízét. Trallokok. Egyre közelebb érnek hozzá, és már jártányi ereje is alig maradt.

Kétségbeesetten szaporázta meg a lépteit. Végre fölért a késpenge élességű dombhátra. Nyögve esett térdre. Mély szakadék tátongott a lába előtt, meredek kőfal zuhant a mélybe. Háromszáz méter magas sziklafal tetején állt. A mélyben köd gomolygott, tömör szürke felülete tengerként hullámzott. Zord felhőhullámok zúdultak a lába alatt a sziklafalnak, de álomszerű lassúsággal. Néhány ködsáv egy pillanatra vörösen izzott fel, mintha hatalmas tüzek lobbantak volna fel alattuk, de gyorsan elhalványult a fényük. Mennydörgés hallatszott a völgyből, villám cikázott a szürkeségben, néha az égbe is felcsapott.

De nem a szakadék látványa miatt szaladt ki a lábából még a maradék erő is. A dühöngő pára közepéből magányos hegy emelkedett az ég felé, magasabb, mint a Ködhegység legmagasabb csúcsa, és olyan fekete, mint a legsötétebb kétségbeesés. Ez a kopár kőtorony, ez a mennyekbe döfő tőr szívta ki belőle az utolsó csepp reményt. Sosem látta, mégis ismerte. Az emlék higanycseppként tért ki előle, ahányszor csak meg akarta ragadni, de ott volt. Tudta, hogy ott van.

Láthatatlan ujjak érintették meg, húzták kezét-lábát a hegy felé. Megrezzent a teste, engedelmeskedésre készen. Megfeszítette az izmait. Legszívesebben a kőbe vájta volna az ujjait. Szellemzsinórok tekeredtek a szívére, rángatták, hívták az oszlopszerű csúcs felé. Könnyek futottak végig az arcán. Földre rogyott. Érezte, ahogy elhagyja az akaratereje, mintha lyukas vödör lenne a teste, az akarata pedig víz. Ha ez így megy tovább, hamarosan engedelmeskedni fog a hívásnak. Teljesíteni fog minden parancsot. Egyszer csak újabb érzelmet fedezett fel magában: a dühöt. Húzzák, vonják, pedig ő nem valami birka, amelyet csak úgy a karámba lehet terelni. Egyetlen szilárd pontba gyűjtötte a haragját, és teljes erejével belekapaszkodott, mint fuldokló az úszó fatörzsbe.

Szolgálj! – suttogta egy hang az elméje mélyén. Ismerős hang volt. Ha eléggé odafigyel, biztos rájön, kié. Szolgálj. Megrázta a fejét, hátha akkor megszabadul tőle. Szolgálj! A fekete hegy felé rázta az öklét.

– A Fény nyeljen el, Shai'tan!

Egyszer csak a halál szaga lengte körül, sűrűn, orrfacsaróan. Egy alak magasodott fölé, köpenye színe, mint az alvadt vér. Az arca... Nem akarta látni azt az arcot. Ott állt fölötte, és őt nézte... Rágondolni is fájt, izzó parázzsá változott tőle az agya. Egy kéz nyúlt felé. Odébbvetődött, azzal sem törődött, hogy a mélybe zuhanhat.

Muszáj elmenekülnie. Minél messzebb. Lezuhant, pörögve kapálózott a levegőben. Sikoltani akart, de nem kapott levegőt.

Aztán egyszer csak nem volt már a kopár vidéken. Nem is zuhant többé. Télmarta, halottbarna füvön taposott. De most szinte virágos mezőnek tűnt. Mikor meglátta, hogy elszórt facsoportok, bozótosok veszik körül, még ha lombtalanok is, majdnem felkacagott. Lágyan hullámzó síkságon állt. A messzeségben magányos hegy emelkedett, csúcsa törött, kettéhasadt, de ebből nem sugárzott félelem vagy kétségbeesés. Egyszerűen csak egy hegy volt, bár némiképp különösnek, oda nem illőnek látszott a síkságon. Egyetlen domb vagy hegy sem volt rajta kívül, ameddig a szem ellátott.

Széles folyó hömpölygött a tövében. És a folyó közepén, egy szigeten csodálatos város terült el, mutatványos meséjébe illő. Magas falak vették körül, fehéren és ezüstszínben csillogtak a meleg napfényben. Szívében megkönnyebbülés keveredett a gyönyörű látvány puszta örömével. Elindult a falak felé. Valahogy tudta, hogy ott biztonságot, nyugalmat talál. Ahogy közelebb ért, égbenyúló tornyok váltak láthatóvá. Átjárók kötötték össze őket, amelyek látszólag a puszta levegőre támaszkodtak. Mindkét folyópartról magas híd ívelt a szigeten álló város felé. Ilyen messziről is látta a pillérek csipkéhez hasonlatos, bonyolult ívhálózatból álló, karcsú, törékeny oszlopait. Túl gyengének látszottak, hogy kiállják az alattuk futó gyors folyású víz nyomását. A hídon túl biztonság várt rá. Menedék.

Váratlanul megborzongott. Nyirkosan hideg lett a bőre. Párás, bűzös lett körülötte a levegő. Azonnal futásnak eredt, hátra sem pillantott. Menekült üldözője elől, akinek jeges ujjai végigsimítottak a hátán, megrántották a köpenyét; rohant a fényzabáló figura elől, akinek az arca... Nem emlékezett az arcára, csak a rémületre. Nem akart emlékezni rá. Futott. Vágtatott a lába alatt a táj, hullámzó dombok, lapos síkság... legszívesebben vonyított volna, mint egy veszett kutya. A város távolodott. Minél gyorsabban futott, annál jobban zsugorodtak a fehér, csillogó falak, a menedék. Egyre kisebb és kisebb lett, míg végül egy fénylő pont maradt belőle csupán a láthatáron. Üldözője hideg keze megragadta a gallérját. Ha ezek az ujjak megérintik, tudta, megőrül. Vagy még annál is rosszabb sors vár rá. Sokkal rosszabb. És mikor éppen teljes bizonyossággal ráébredt, mennyire így van, elbotlott, és zuhanni kezdett. – Neeeeeeem! – üvöltötte.

...Aztán felnyögött, mikor a kemény utcakőre esett. Egy pillanatra a lélegzete is elállt. Csodálkozva tápászkodott fel. Az egyik mesébe illő híd feljáróján állt, amit a távolból látott. Mindkét oldalt mosolygós emberek haladtak el mellette. Olyan sokszínű ruházatot viseltek, hogy úgy érezte, vadvirágos mező közepére csöppent. Néhányan szóltak is hozzá, de nem értette, mit mondanak, noha a szavak ismerősnek hangzottak: úgy érezte, értenie kéne a nyelvüket. De az arcuk mindenesetre barátságos volt; intettek neki, menjen csak tovább, át a bonyolult ívekből álló hídon, a csillogó, ezüstös falak, a tornyok felé, a biztonságba. Tudta, ott menedékre talál.

Csatlakozott a város felé áramló tömeghez. Áthaladtak az ősrégi, magas falakon nyíló vaskos, erős kapukon. A városban valóságos mesevilág fogadta. A legszerényebb épület is palotának tűnt. Olyan volt, mintha az építőinek azt mondták volna, fogjanak követ, téglát, cserepet, és alkossanak belőle csodát, amelytől a halandó embernek elakad a lélegzete. Nem volt olyan ház, olyan emlékmű, amelytől ne kerekedett volna el a szeme. Muzsika lengte be az utcákat, száz különböző dal egyszerre, de mind egybeolvadt a tömeg zajával, és együttesen nagyszerű, örömteli harmóniát alkottak. Édes illatszerek, fűszerek, csodálatos ételek, miriádnyi virág illata hömpölygött a levegőben, mintha a világ minden jó illata itt tartott volna gyülekezőt.

A széles, sima szürke kőlapokkal borított út, amelyen a városba érkezett, egyenesen vezetett tovább a központba. Egy torony lábánál ért véget. Ez magasabb és egyben szélesebb is volt minden más toronynál amelyet a városban látott. És fehér volt, mint a frissen esett hó. Ott, annak a belsejében várt rá a biztonság és a tudás, amit keres. De a város olyan szép volt, soha nem is álmodott ilyen szépségről. Biztos nem baj, ha egy kicsit még elhalasztja a toronyhoz érkezést. Csak egy egész kicsit... Oldalt fordult, egy keskenyebb utcára, ahol zsonglőrök sétáltak különös gyümölcsökkel megrakott pultok között.

Előtte, az utca végén, hófehér torony magasodott. Ugyanaz a torony. Mindjárt, gondolta, azzal a következő saroknál megint elkanyarodott. Ez az utca is a fehér toronyhoz vezetett. Makacsul befordult a következő mellékutcán, aztán a következőn, a következőn... Minden alkalommal, az alabástrom toronnyal találta magát szembe. Megpördült, futásba kezdett... majd megtorpant. A fehér torony előtt állt. Nem mert hátranézni, félt, hogy ott is az lesz.

Még mindig barátságos arcok vették körül, de most az elveszett remény fájdalma is látszott rajtuk. Csalódtak benne. De továbbra is integettek neki, menjen tovább, előre. Egyre könyörgőbbé váltak a mozdulataik. A torony felé mutogattak. Kétségbeesés csillogott a szemükben, és tudta, egyedül ő segíthet rajtuk. Csak ő mentheti meg őket.

Hát jó, gondolta. Elvégre magától is oda igyekezett.

Amint megtette az első lépést, a körülötte lévők arcáról nyomban eltűnt a szomorúság, mosolyra görbült minden száj. Együtt haladtak vele. Apró gyerekek szórtak virágokat a lába elé. Zavarodottan nézett hátra, kinek szánhatták vajon őket, de csak még több mosolygó embert látott, akik mind mutogattak, menjen tovább. Ezek szerint nekem, gondolta. Maga sem tudta miért, de egyszer csak már nem is tűnt olyan különösnek a dolog. De nem töprengett sokáig. Minden a legnagyobb rendben volt.

Előbb egyvalaki, majd egyre többen fakadtak dalra, míg végül minden hang egyetlen szívgyönyörködtető himnuszba olvadt össze. A szöveget még mindig nem értette, de a tucatnyi egymásba fonódó harmóniából csak úgy áradt az életöröm, a felszabadult boldogság. Zenészek vegyültek szökellő tánclépésben az áramló tömegbe, furulyák, hárfák, tucatnyi különböző méretű dob csatlakozott a kórushoz. Minden ének, amelyet korábban hallott, zökkenőmentesen olvadt bele a közös dallamba. Lányok táncolták körül, virágfüzéreket dobtak a vállára, akasztottak a nyakába. Rámosolyogtak; minden, a torony felé megtett lépéssel nőtt az örömük. Nem bírta megállni, hogy ne nevessen rájuk. Bizsergett a lába, táncra akart perdülni, és miközben ezen gondolkozott, már táncolt is, tökéletesen követte a ritmust, a mozdulatokat, mintha születésétől kezdve ismerte volna a lépéseket. Hátravetett fejjel kacagott fel. Olyan könnyűek voltak a léptei, sokkal könnyebbek, mint azelőtt, amikor... Már nem emlékezett annak a nevére, akivel azelőtt táncolt, de nem is tűnt annyira fontosnak.

Ez az, ami eljövend, suttogta a fejében egy hang, amely valamiképpen maga is a diadalének része volt, ez a végzeted.

Gallyként sodorta magával a tömeg áradata a város közepén nyíló hatalmas térre. Most először vette észre, hogy a fehér torony pompázatos, világos márványpalotából emelkedik a magasba. A palotát mintha nem is építették, hanem inkább szobrászok faragták volna ki egy hatalmas kőből: hullámos, kanyargózó falai, burjánzó kupolái, égbe nyúló karcsú tornyai egyetlen lélegzetelállító egységet alkottak. Ősrégi, patinás kövekből épült széles lépcsők vezettek fel hozzá a térről. A tömeg a lépcső tövében megállt, de a himnuszuk még magasabbra szárnyalt. A hullámzó dallam körbefolyta, lábai alig érintette a kövezetet. Ez a végzeted, suttogta a hang, most már határozottabban, mohón.

Már nem táncolt, de azért nem állt meg. Habozás nélkül indult fölfelé a lépcsőkön. Hiszen is ide tartozott.

A lépcső tetején óriási, masszív, díszes kapuszárnyak zárták el az utat. Az ősöreg fát olyan bonyolult, finom domborművek borították, el sem tudta képzelni, milyen aprónak kellett lennie a késnek, amellyel faragták őket. A kapu kinyílt. Belépett. Mennydörgésszerű, visszhangzó döndüléssel csapódott be mögötte.

– Már vártunk rád – sziszegte a Myrddraal.

Összerezzent, kiegyenesedett ültében. Vadul zihált. Remegve nézett körbe. Tam még mindig az ágyon aludt.

Fokozatosan megnyugodott, lelassult a légzése. Félig elégett farönkök lángoltak a kandallóban, jó adag parázs gyűlt már össze benne. Valaki rendszeresen rakhatta, mialatt aludt. A lábánál egy pokróc hevert; akkor csúszott le, amikor felébredt. A hevenyészve összeeszkábált hordágy eltűnt. A kabátja, akárcsak az apjáé, az ajtó mellett lógott a fogason.

Letörölte a hideg verítéket az arcáról. Remegett a keze. Azon rágódott, vajon ha álmában nevezi néven valaki a Sötét Urat, ugyanúgy felhívja-e vele magára a figyelmét, mintha fennhangon tenné.

Az ablakon tompa, halvány fény áradt a szobába; alkonyodott. A kerek, majdnem telihold jó ideje felkelt, a Ködhegység felé már láthatóak voltak a kora esti csillagok. Végigaludta a napot. A dereka egy helyütt egészen elzsibbadt. Fintorogva masszírozta meg. Ezek szerint úgy aludt, hogy a kardmarkolat végig nyomta az oldalát. A hasa is üres, aztán ott a tegnapi rémes éjszaka: nem csoda, hogy rosszakat álmodott.

Hangosan korgott a gyomra. Nehézkesen, merev tagokkal állt fel. Az asztalhoz sétált, ahol al'Vere asszony a tálcát hagyta. Felhajtotta a fehér konyharuhát. Bármilyen sokáig aludt is, a marhahúsleves még mindig meleg volt, akárcsak a ropogós kenyér. A fogadósné megint előrelátó volt: kicserélte a tálcát. Ha ő egyszer elhatározza, hogy valakibe meleg ételt diktál, addig nem nyugszik, míg tele nincs az illető hasa.

Felhajtott némi levest. Olyan éhes volt, alig bírta kivárni, hogy némi húst és sajtot tegyen a két szelet kenyér közé, mielőtt befalja. Nagyokat harapott a szendvicsbe. Lassan visszasétált az ágyhoz.

Al'Vere asszony szemmel láthatóan Tamot is gondjaiba vette. A férfi ruhái kimosva, szépen összehajtogatva feküdtek az ágy mellett álló asztalkán. Maga Tam gondosan, nyakig be volt takargatva. Mikor megérintette a homlokát, az apja kinyitotta a szemét.

– Hát itt vagy, fiam. Marin mondta, hogy a szobában vagy, de arra sem volt erőm, hogy fölüljek és odanézzek. Kijelentette, túl fáradt vagy, nem fog csak azért fölkelteni, hogy láthassalak. Márpedig ha egyszer valamit a fejébe vett, még Bran sem tudja jobb belátásra bírni.

Tam erőtlen, halk hangon beszélt, de a tekintete tiszta volt és józan. Igaza volt az aes sedai-nak, gondolta Rand. Elegendő pihenéssel olyan lesz, mint régen.

– Hozhatok neked valami ennivalót? Al'Vere asszony hagyott itt egy tálcányit.

– Már megetetett... Már ha evésnek lehet nevezni egy kis üres húslevest. Nem csoda, ha rosszakat álmodik az ember, ha csak leves kotyog a... – Kissé nehézkesen elődugta a kezét a takaró alól, megérintette a fiú derekán lógó kardot. – Ezek szerint nem álom volt. Mikor Marin azt mondta, beteg vagyok, azt hittem... De te jól vagy. Egyedül ez számít. A tanyával mi lett?

Rand nagy levegőt vett.

– A trallokok megölték a juhokat. Azt hiszem, a tehenet is elvitték. A házra pedig ráfér egy alapos takarítás. – Halvány mosolyra húzódott a szája. – De sokaknál még szerencsésebbek is voltunk. A fél falut felégették.

Mindent elmesélt Tamnak, ami történt. Vagy legalábbis a nagy részét. Az apja figyelmesen végighallgatta, néha lényegre törő kérdéseket tett föl. Hamarosan azon kapta magát, hogy kénytelen elmondani, hogyan tért vissza a tanyára az erdőből. Így már muszáj volt megemlítenie a trallokot is, amelyet megölt. El kellett mondania, hogy Nynaeve azt mondta, Tam a halálán van, menthetetlen, különben nem tudta volna megmagyarázni, miért az aes sedai gyógyította meg, miért nem a javasasszony. Az apja szemei ennek hallatán döbbenten kerekedtek el: egy aes sedai Emondmezőn. A tanyától a faluig tartó út részleteibe viszont már nem látta fontosnak belemenni. Nem szívesen beszélt volna a félelméről vagy akár az úton látott Myrddraalról. A rémálmáról még kevésbé. De legfőképpen nem látta értelmét, hogy megemlítse, amit Tam lázálmában hordott össze. Nem, még nem. Amit Moiraine mondott, azt viszont semmiképp nem hallgathatta el.

– Na, erre a mesére aztán még egy mutatványos is büszke lehetne – dünnyögte Tam, mikor elhallgatott. – Ugyan mit akarnának veletek a trallokok? Vagy a Sötét Úr, a Fény szerelmére?

– Gondolod, hogy hazudik? Al'Vere mester azt mondta, tényleg csak két tanyát támadtak meg. És Luhhan mester meg Cauthon mester házával kapcsolatban is igazat mondott.

Tam egy darabig csendben feküdt, majd így szólt:

– Mondd el, mit mondott. Pontosan, szóról szóra, ha lehet.

Vadul törte a fejét. Ugyan ki emlékezik szóról szóra arra, amit hallott. A szája szélét rágcsálta. Megvakarta a fejét. Lassan, meg-megállva felidézte, amit a nő mondott, amennyire emlékezett.

– Más nem jut eszembe – fejezte be végül. – Van, amire nem mernék megesküdni, hogy nem egy kicsit másképp mondta-e, de a lényege ez volt.

– Így is megteszi. Ennél jobbra hiába számítok, nem igaz? Meg kell értened, kölyök, az aes sedai-ok csalafinta népség. Nem hazudnak, illetve nem állítanak olyat, ami egyértelműen nem igaz. De amit mondanak, az nem mindig azt jelenti, amit hinnél. Légy óvatos, ha Moiraine-nel van dolgod.

– Hallottam a történeteket – háborodott fel Rand. – Nem vagyok már gyerek.

– Szóval nem vagy. Nem bizony. – Tam nagyot sóhajtott, majd bosszúsan rázkódott össze. – Attól még veled kellene mennem. A Folyóközön kívüli világ egész más, mint Emondmező.

Most alkalma lett volna rákérdeznie, mikor ment Tam ki a nagyvilágba, és miért, de nem használta ki. Ehelyett leesett az álla.

– Csak így? Ennyi az egész? Azt hittem, megpróbálsz majd lebeszélni róla. Azt hittem, száz okot mondasz majd, miért ne menjek. – Ekkor ráébredt, tulajdonképpen erősen reménykedett benne, hogy száz okot mondjon, éspedig minél jobbakat.

– Százat talán nem – horkant fel az apja –, de néhány azért tényleg eszembe jutott. Csak hát igazából nem sokat számítanak. Ha trallokok törnek az életedre, Tar Valonban sokkal nagyobb biztonságban leszel. Csak sose feledkezz meg az óvatosságról. Az aes sedai-ok bármit tesznek, megvan rá a maguk jó oka, és ez nem mindig az, amit gondolnál.

– A mutatványos is valami ilyesmit mondott...

– Ezek szerint tudja, mit beszél. Tartsd nyitva a szemed, használd az agyad, és fogd vissza a nyelved. Ha ezt betartod, az lényegében mindenütt a hasznodra lesz a Folyóközön kívül, de az aes sedai-okkal kapcsolatban különösen. Meg az őrzőkkel. Mondj valamit Lannak, és akár úgy is veheted, hogy Moiraine-nek is elmondtad. Ha őrző, akkor hozzá van kötve. Ez olyan biztos, mint hogy a nap felkelt ma reggel. Nemigen fog titokban tartani előtte bármit is. Lehet, hogy egyáltalán semmit.

Rand nem sokat tudott az aes sedai-okat az őrzőjükkel összekötő kötelékről, bár annak fontos szerepe volt minden őrzőkről szóló történetben, amit valaha is hallott. Valami a Hatalommal kapcsolatos dolog volt mögötte, valami ajándék, amit az őrző kapott, de az sem kizárt, hogy egyfajta csere. Az őrzőknek mindenesetre a legkülönfélébb előnyük származott a dologból a történetek szerint. Gyorsabban gyógyulnak, mint az átlagos ember, tovább kibírják élelem, víz, alvás nélkül. Állítólag megérzik a trallokok közelségét, bizonyos távolságból. Mint ahogy a Sötét Úr más teremtményeiét is. Ez mindenesetre megmagyarázza, miért tudták még a támadás előtt figyelmeztetni a falut. A történetek arról nem beszéltek, az aes sedai-ok mit nyernek a köteléken, de biztos volt benne, hogy valamit igen.

– Óvatos leszek – ígérte. – Csak azt tudnám, miért. Teljesen hihetetlen az egész. Miért én? Miért mi?

– Én is örülnék, ha tudnám. Vér és hamu, bár tudnám – Tam szomorúan sóhajtott. – Hát, a törött tojásnak hiába próbálnánk visszatenni a héjába a levét, azt hiszem. Mikor kell indulnotok? Én egy-két napon belül talpra állok, és neki is állhatunk új nyájat összeszedni. Oren Dautrynak sok jószága van, jófajták is, és valószínűleg hajlandó megválni egy részüktől így, hogy a legelő még mindig nem zöldült ki. Meg Jon Thane is.

– Moiraine... az aes sedai azt mondta, ágyban kell maradnod. Azt mondta, hetekig. – Tam már nyitotta volna a száját, de ő folytatta. – És beszélt al'Vere asszonnyal.

– Ó. Hát, talán azért jobb belátásra tudom majd téríteni Marint egy idő után. – A hangjából úgy tűnt, ebben maga sem hisz igazán. Élesen Randre pillantott. – Hamarosan indultok, különben nem kerülted volna így ki a választ. Holnap? Vagy talán már ma este?

– Ma este – mondta halkan Rand.

Tam szomorúan bólintott.

– Jó. Ha meg kell lennie, jobb nem halogatni. De azért ehhez a „hetekig” dologhoz még lesz egy-két szavam. – Megrántotta a takaróját, de a mozdulatban több volt a sértett önérzet, mint az erő. – Lehet, hogy néhány nap múlva mégiscsak utánatok megyek. Még útközben utolérlek titeket. Meglátjuk, hogy tart ágyban Marin, ha igazán fel akarok kelni.

Kopogtak. Lan dugta a fejét a szobába.

– Gyorsan búcsúzz el, birkapásztor, aztán gyere. Lehet, hogy baj lesz.

– Baj? – kérdezte Rand, mire az őrző türelmetlenül rámordult.

– Te csak igyekezz!

Gyorsan felkapta a köpenyét. Kezdte volna lekapcsolni a kardövet, de Tam rászólt.

– Tartsd meg. Több szükséged lesz rá, mint nekem. Bár, ha a Fény is úgy akarja, egyikünknek sem kell. Vigyázz magadra, kölyök. Hallod?

Rand Lan folyamatos hangos nemtetszése ellenére lehajolt; szorosan megölelte Tamot.

– Visszajövök. Ígérem.

– Hát persze, hogy visszajössz – nevetett az apja. Viszonozta az ölelést, ha gyengén is. Szeretetteljesen háton paskolta a fiút. – Tudom. És mire visszaérsz, kétszer annyi birka vár majd rád, mint eddig volt. Lesz dolgod bőven. De most már menj, mielőtt ez a jóember kárt tesz magában.

Rand megpróbált maradni még egy kicsit, keresgélte a szavakat a kérdéshez, amelyet nem akart feltenni, de Lan odament hozzá, megfogta a karját, és kihúzta a folyosóra. Az őrző most szürkészöld, zsindelyszerűen egymásra boruló fémpikkelyekből álló páncélzubbonyt viselt. Csak úgy sütött a hangjából a bosszúság.

– Sietnünk kell. Nem ismered azt a szót, hogy baj?

Az ajtó előtt már ott várta Mat, köpenyben, kabátban. Az íja is nála volt, derekán tegez himbálózott. Idegességében előre-hátra hintázott a sarkán. Állandóan a lépcső felé pillantgatott, legalább annyira türelmetlenül, mint aggodalmasan.

– Nem olyan, mint a történetekben, mi, Rand? – kérdezte harsányan.

– Miféle baj van? – kérdezte, de az őrző válasz helyett előresietett. Kettesével vette lefelé a lépcsőket. Mat is utánairamodott, közben integetett neki, hogy kövesse.

A köpenyébe bújt, és utánuk indult. Lent érte őket utol. A nagyteremben most egészen halvány volt a fény; a gyertyák fele kiégett, de a maradék is mind tövig égett már, alig pislákolt. Csak ők hárman tartózkodtak a helyiségben. Mat az egyik elülső ablak mellett állt; úgy kukucskált kifelé, mint aki nem akarja, hogy észrevegyék. Lan résnyire nyitotta az ajtót, úgy kémlelte a fogadó előtti térséget.

El nem tudta képzelni, mit nézhetnek, így hát csatlakozott a férfihoz. Az őrző rámordult, hogy legyen óvatos, de azért kissé szélesebbre nyitotta a rést, hogy ő is lásson.

Először nem is volt teljesen biztos benne, mit lát tulajdonképpen. Egy csapat falubeli férfi, olyan három tucat körül, verődött össze a házaló kocsijának kiégett maradványainál. Fáklyák világították meg az arcukat. Moiraine feléjük fordulva állt, háttal a fogadónak. Látszólag nyugodtan, kényelmesen támaszkodott a botjára. Egy lépéssel a csoport előtt Hari Coplin állt a bátyjával, Darllal és Billi Congarral. Cenn Buie is ott volt. Láthatóan kényelmetlenül érezte magát. Rand döbbenten vette észre, hogy Hari az öklét rázza Moiraine felé.

– Tűnjenek el Emondmezőről! – kiáltotta a savanyú képű gazda.

A csoportból néhányan egyetértően visszhangozták utána, amit mondott, bár némiképp habozva, és közelebb jönni sem mertek. Tömegesen talán hajlandóak szembeszállni egy aes sedai-jal, de egyikőjük sem akarta magára vonni a figyelmet. Főleg nem egy aes sedai-ét, akinek minden oka megvan rá, hogy megsértődjön.

– Maguk hozták ide azokat a szörnyeket! – harsogta Darl. Meglengette a fáklyáját a feje fölött, mire „Maguk hozták őket” és „A maguk hibája” kiáltások hallatszottak, unokatestvére, Billi vezényletével.

Hari a könyökével oldalba bökte Cenn Buie-t. Az öreg tetőfedő összeszorította a száját, és ferde pillantást vetett rá.

– Azok a dolgok... azok a trallokok soha nem jöttek ide eddig, csak most, amikor maguk – motyogta alig hallhatóan. Savanyú képpel kapkodta ide-oda a fejét, mintha legszívesebben valahol máshol lenne, és éppen azt nézné, hogy juthatna oda. – Maga egy aes sedai. Mi pedig nem kérünk a maga fajtájából itt, a Folyóközben. Az aes sedai-okkal együtt jár a vész. Ha itt marad, csak még több sorscsapás ér minket.

A többi falusi nem reagált a beszédére, mire Hari bosszúsan ráncolta össze a szemöldökét. Egyszer csak kikapta Darl kezéből a fáklyát, és mérgesen a nő felé rázta.

– Tűnj el! – kiáltotta. – Vagy kifüstölünk!

Halotti csönd támadt. Csak a lépések zaja hallatszott, ahogy a falusiak hátráltak. A folyóköziek megvédték magukat, ha kellett, de az erőszak messze nem volt hétköznapi dolog errefelé, az ilyen fenyegetőzés pedig végképp idegen volt tőlük. Legfeljebb az öklüket rázták néha, ha haragudtak valakire. Cenn Buie, Billi Congar és a két Coplin magára maradt, elkülönülten a többiektől. Billi, az arcáról ítélve, maga is szívesebben elhátrált volna.

Hari megdöbbent a támogatás ilyen fokú hiányától, de gyorsan összeszedte magát.

– Tűnj el! – kiáltotta újra. Darl egyetértően visszhangozta, akárcsak Billi, bár utóbbi kissé halkabban. Hari mérgesen jártatta végig a pillantását a többieken. A legtöbben kerülték a tekintetét.

Ekkor Bran al'Vere és Haral Luhhan lépett elő az árnyékból, közelebb jöttek, majd megálltak, távol mind az aes sedai-tól, mind a tömegtől. A polgármester egyik kezében mintegy mellékesen a nagy fapörölyét tartotta, amellyel a csapot szokta a hordókba verni.

– Jól hallottam? Fel akarja gyújtani valaki a fogadómat? – kérdezte barátságosan.

A két Coplin hátrált egy lépést, Cenn Buie pedig oldalt húzódott tőlük. Billi Congar a tömeg közé iszkolt.

– Nem, azt nem – biztosította gyorsan Darl. – Azt nem mondtuk, Bran... ööö, polgármester.

Bran bólintott.

– Akkor talán azt hallottam, hogy a vendégeket akartátok bántani a fogadómban?

– De hát ez egy aes sedai – kezdte mérgesen Hari, de a torkán akadt a szó, mert Haral Luhhan megmozdult.

A kovács egyszerűen csak nyújtózkodott. Feje fölé nyújtotta vaskos karjait, összeszorította súlyos ökleit. Csak úgy recsegtek-ropogtak az ujjai. Hari azonban úgy nézett rá, mintha azok az öklök épp csak egy hajszálnyival kerülték volna el az orrát. Haral karba tette a kezét.

– Bocsáss meg, Hari. Nem akartalak félbeszakítani. Mit is akartál mondani?

Ám Hari válla megroggyant, mintha legszívesebben fejest ugrana önmagába és eltűnne. Úgy nézett ki, nincs több mondanivalója.

– Meg vagyok döbbenve rajtatok, emberek – harsogta Bran. – Kezdjük például veled, Paet al'Caar. Tegnap este eltört a fiad lába, én meg már ma járni láttam vele, csakis Moiraine Sedai-nak köszönhetően. Eward Canwin, te meg úgy feküdtél a hasadon, a hátadon végig egy vágással, mint a pucolásra váró hal. Egészen, míg meg nem gyógyított. Most meg már mintha egy hónapos lenne a sebhely, és ha jól sejtem, hamarosan alig marad nyoma. Na és te, Cenn. – A tetőfedő már éppen araszolt vissza, a tömeg felé, de most megtorpant, kényelmetlenül feszengett Bran pillantásának súlya alatt. – A Falutanács bármely tagjának jelenléte megdöbbentene, de a tiéd még jobban, mint bárki másé. A karod most is hasznavehetetlenül lógna, alaktalan, égett, összezúzott, élettelen rongydarab lenne, ha ő nem segít. Látom, a hálát nem ismered, de hogy még a szégyent se...?

Cenn megemelte a jobb karját, majd dühösen kapta el róla a pillantását.

– Nem tagadhatom, segített – dünnyögte, és úgy tűnt, igenis szégyelli azért magát. – És másoknak is. – Könyörgő hangon folytatta – De hát akkor is aes sedai, Bran. Ha nem miatta jöttek ide a trallokok, akkor ugyan miért? Minekünk itt a Folyóközben semmi szükségünk az aes sedai-okra. Nem kérünk belőlük. Tartsák meg maguknak a problémáikat, tőlünk minél távolabb.

Néhányan, a leghátul, megnyugtató takarásban állók közül kiáltozni kezdtek.

– Nem kérünk az aes sedai-ok problémáiból!

– Küldjük el innen! – zavarjuk el!

– Miért jöttek ide, ha nem miatta?

Bran egyre komorabban nézett, összehúzta a szemöldökét, de mielőtt megszólalhatott volna, Moiraine egyszer csak pörgetni kezdte indafaragású botját a feje fölött. Rand hangosan kapott levegőért, akárcsak a falusiak csoportja, ugyanis a bot mindkét vége fölött fehér lángnyelv jelent meg. Rezzenéstelenül, egyenesen irányultak felfelé, mint két ragyogóan világító lándzsahegy, annak ellenére, hogy a bottal együtt pörögtek. Még Bran és Haral is hátrébb húzódtak. Pár pillanat múlva a nő előre, lefelé lendítette mindkét kezét. Előrenyújtott kezeiben a bot vízszintesen állt. A két fehér láng még mindig égett. Fényesebbek voltak, mint a fáklyák. Mindenki hátrált, a kezével takarta el a szemét a fájdalmas ragyogás elől.

– Idáig jutott hát Aemon vére? – Az aes sedai nem beszélt hangosan, mégis elnyomtak minden más zajt a szavai. – Kisemberek, akik azért vinnyognak, hogy joguk van elrejtőzni, mint a nyulaknak? Elfelejtettétek, kik voltatok, elfelejtettétek, mik voltatok. Én mégis remélem, hogy valami kevés megmaradt bennetek, valami vérben, csontban megbújó emlék. Legalább egy szikra, hogy megacélozzon benneteket a közelgő hosszú éjszakára.

Senki nem szólt. A két Coplin úgy nézett ki, mint aki soha többé nem akarja kinyitni a száját.

– Elfelejtettük, kik voltunk? – kérdezte Bran. – Azok vagyunk, akik mindig is voltunk. Becsületes földművesek, pásztorok, mesteremberek. Folyóköziek.

– Innen délre folyik egy folyó, amit ti Fehér-folyónak hívtok, de messze keletre élnek még olyan népek, amelyek az igazi nevén nevezik. Manetherendrellnek. A Régi nyelven ez annyit tesz, „a hegyi otthon vizei”. Kristálytiszta víz, ami valaha a bátorság és szépség földjén folyt. Kétezer évvel ezelőtt a Manetherendrell olyan csodálatosan szép város falait mosta, hogy rendszeresen látogattak ide ogier kőművesek, csak hogy láthassák, gyönyörködhessenek benne. Tanyákkal, falvakkal volt tele ez az egész vidék, még az is, amit az Árnyak Erdejének hívtok, de még messze azon túl is. És ezeknek a lakói mind úgy gondoltak magukra, mint a Hegyi Otthon népe, Manetheren népe.

– Királyukat Aemon al Caar al Thorinnak hívták, Thorinfia Caarfia Aemonnak. Ledrene ay Ellan ay Carlan volt a királynéja. Aemon nem ismerte a félelmet, olyannyira, hogy a legnagyobb dicséret, amelyet valaki bátorságára mondhattak, az volt, hogy az illetőnek aemonszíve van. Még az ellenségei is használták a kifejezést. Eldrene olyan szép volt, hogy azt mondták, egyedül azért nyílnak a virágok, hogy őt mosolyra fakasszák. Bátorság, szépség, bölcsesség és oly mélységes szerelem, amit még a halál sem tud kioltani. Sírjatok, ha van szívetek, amiért odavesztek, amiért elveszett az emlékük. Sírjatok, amiért elveszett a vérük.

Ekkor elhallgatott. Senki sem szólt. Rand épp olyan lenyűgözve figyelt, mint a többiek, elbűvölte a nő varázslata. Mikor újra megszólalt, valósággal itta magába a szavait, akárcsak a többi jelenlévő.

– Közel két évszázadon át pusztított a Trallok háború szerte a világon, és bárhol dúlt is a csata, Manetheren vörös sasos zászlaja mindig az elsők között vonult a harcba. Manetheren katonái tüske voltak a Sötét Úr lábában. Énekeljetek Manetheren népéről, akik soha nem hajtottak térdet az Árnyéknak. Énekeljetek Manetherenről, a törhetetlen kardról.

– Éppen messze jártak a katonáik, Bekkar mezején, más néven, a Vér mezején, mikor megérkezett a hír, hogy egy trallok hadsereg az otthonuk ellen vonul. Túl messze voltak, csak várhattak az országuk pusztulásának hírére, mert a Sötét Úr erői egyszer és mindenkorra végezni akartak a népükkel. Hisz a legerősebb tölgyfát is elpusztíthatjuk, ha elvágjuk a gyökereit. Túl messze voltak, nem maradt nekik más, csak a gyász. Csakhogy ők a Hegyi Otthon fiai voltak.

– Habozás nélkül, nem is gondolva a távolságra, amelyet meg kell tenniük, hazaindultak, véresen, porosan, egyenesen a csatamezőről, ahol épp csak megnyerték a küzdelmet. Erőltetett menetben haladtak, éjjel-nappal, mert látták, micsoda borzalmakat hagy maga mögött egy trallok hadsereg, és egyikük sem tudott volna aludni, amíg Manetherent is ilyen veszély fenyegeti. Úgy robogtak, mintha szárnya nőtt volna a lábuknak, messzebbre és gyorsabban vonultak, mint barátaik legszebb álmaikban, ellenségeik legsötétebb rémálmaikban gondolták volna. Bármikor máskor önmagában erről a menetelésről is dalokat írtak volna. Amikor végül a Sötét Úr hadserege Manetheren földjéhez érkezett, a Hegyi Otthon fiai ott álltak a határán, háttal a Tarendrell felé.

Valamelyik falusi ekkor halkan felujjongott, de Moiraine folytatta, mintha nem is hallotta volna.

– A Manetheren katonáival szemben felvonult horda oly hatalmas volt, hogy látványuk a legbátrabb szívet is elcsüggesztette volna. Hollók feketítették el az eget, trallokok a földet. Trallokok és emberi szövetségeseik. Trallokok és árnybarátok százezrei, Rémurak parancsnoksága alatt. Éjszaka több tábortüzük lobogott, mint égen a csillag, hajnalban pedig kibontották Ba'alzamon zászlaját. Ba'alzamonét, a Sötétség Szívéét. Ez a Hazugság Atyjának egy ősrégi neve. A Sötét Úr persze akkor is Shayol Ghul-i börtönében raboskodott, hiszen ha szabadon van, az egész emberiség összes hadserege is kevés, hogy megállítsa. De azért jelen volt a hatalma. A Rémurak és valami tömény gonoszság formájában, amitől a fénypusztító lobogó nagyon is odaillőnek tűnt; ami megdermesztette a vele szembenálló emberek lelkét.

– Ennek ellenére nem feledkeztek meg a kötelességükről. Hiszen a folyó túlpartján a szülőföldjük feküdt. Távol kellett tartaniuk az ellenséges hordát és az azt kísérő gonosz hatalmat a Hegyi Otthontól. Aemon hírvivőket küldött ki a szélrózsa minden irányába. Ígéretet kaptak, felmentik őket, ha három napig kitartanak. Három napig egy olyan túlerővel szemben, amely már az első órában könnyedén elsöpörheti őket. Ám valahogyan, véres támadásokkal, kétségbeesett védekezéssel, végigküzdötték az első órát, majd a másodikat, a harmadikat. Három napon át harcoltak, és bár a föld vágóhíddá változott körülöttük, senkit nem engedtek át a Tarendrellen. De a harmadik napon leszállt az éjszaka, és még mindig nem érkezett segítség, de még csak hírnökök sem. Így hát egyedül küzdöttek tovább. Hat napon át. Kilencen. A tizedik napon aztán Aemonban bizonyossággá erősödött az árulás keserű tudata. Senki nem küldött felmentő sereget, ők pedig képtelenek tovább tartani a gázlót.

– Akkor mit csináltak? – kérdezte izgatottan Hari. A fáklyák lángja meg-meglibbent a hideg éjszakai fuvallatban, de senki sem mozdult, senki nem húzta szorosabbra a köpenyét.

– Aemon átkelt a Tarendrellen – mondta Moiraine –, és lerombolta maga mögött a hidakat. Azután mindenhová eljuttatta az országában az üzenetet, hogy meneküljön, ki merre lát, mert tudta, a trallok hordát kísérő erők előbb-utóbb megtalálják a módját, hogyan juttassák át a sereget a folyón. Alig indította útnak a futárokat, a trallokok már meg is kezdték az átkelést. Manetheren katonái folytatták a harcot, hogy az életük feláldozásával néhány órát nyerjenek a népüknek a menekülésre. Manetheren városában Eldrene időközben megszervezte az ország kiürítését, a lakosságnak a legmélyebb erdőkbe, a hegycsúcsok közé rejtését.

– De nem mindenki menekült el. Először apró csermelyként, majd hömpölygő folyamként indultak meg, mígnem valóságos emberáradat vonult, nem a biztonságba, hanem csatlakozni az országukat védő hadsereghez. Juhászok íjakkal, parasztok vasvillával, favágók fejszével. Nők is voltak közöttük, vállukra vetve vitték fegyverüket, ki mit talált. Férjük, jegyesük oldalán mentek a harcba. Mindannyian tudták, hogy soha nem térnek vissza. De a szülőföldjükről volt szó. Az apáiké volt, és egyszer a gyermekeiké lesz; azért mentek, hogy az ellenségnek meg kelljen fizetnie érte. Minden egyes talpalatnyi földet elborított a vér, mielőtt a Sötét Úr seregéé lehetett volna, de végül mégis visszaszorították Manetheren hadseregét, ide, erre a helyre, amelyet ma Emondmezőnek hívtok. Itt zárták körül őket a trallok hordák.

Szomorúan folytatta, szavai a hideg könnyek hangján szóltak.

– Halmokban álltak már a trallok hullák és a renegát emberek holttestei, de mindig újabbak másztak át az iszonyat eme dombjain, újabb és újabb hullámban érkezett a halál, végeérhetetlenül. Itt csak egyféle végkifejlet volt lehetséges. Mire leszállt az éjszaka, egyetlen ember, férfi vagy nő sem élt azok közül, akik napkeltekor a vörös sasos zászló alatt álltak. A törhetetlen kardot szilánkokra zúzták.

– A Ködhegységben Eldrene egyedül maradt Manetheren kiürült városában. Mikor megérezte, hogy Aemon meghalt, a szíve is kedvesével pusztult. Nem maradt más a helyén, mint végtelen bosszúszomj. Bosszút akart a szerelméért, a népéért, a szülőföldjéért. A keserűség, az őrjöngő gyász erejétől hajtva kinyúlt az Igazi Forráshoz; a trallok seregre zúdította az Egyetlen Hatalmat. És a Rémurak mind elpusztultak, ahol éppen voltak. Titkos haditanácson, a csapataik között, bárhol. Egy lélegzetvételnyi idő alatt az összes Rémúr és a Sötét Úr hadseregének összes tábornoka lángra lobbant és elhamvadt. Ahogy a testük a tűz, úgy frissen győzedelmeskedett hadseregük a rettegés martaléka lett.

– Hamarosan mind menekültek, mint vadállatok az erdőtűz elől. Nem gondoltak semmi másra, csak a túlélésre. Ezrek fulladtak a Tarendrellbe, mikor a Rémurak segítsége nélkül akartak átkelni rajta. A Manetherendrell hídjait maguk rombolták le, annyira rettegtek, hogy követheti őket valami megnevezhetetlen iszonyat. Ha embereket találtak, gyilkoltak, ha egy falura bukkantak, felégették, de a menekülés volt az egyetlen igazi céljuk. Míg végül egyetlenegy sem maradt Manetheren földjén. Szétszóródtak, mint homok a forgószélben. A végső bosszú lassabban jött, de nem maradt el. Előbb-utóbb mindannyiukkal végeztek, más népek, más hadseregek, távoli földeken. Vadásztak rájuk, míg végül egy sem maradt életben azok közül, akik Aemon mezején embert öltek.

– De Manetheren népe is nagy árat fizetett. Eldrene többet szívott magába az Egyetlen Hatalomból, mint amit egyetlen ember segítség nélkül valaha is irányíthatna. Ahogy az ellenséges tábornokok meghaltak, vele is végzett a maga idézte erő. A testét elnyelő lángok az üres várost is elborították, még a köveket is elolvasztották. Manetheren helyén csak a hegység csupasz sziklája maradt. A nép viszont megmenekült.

– Tanyáikból, falvaikból, csodálatos városukból semmi sem maradt. Néhányan talán azt mondták volna a helyükben, hogy nincs már itt a számukra semmi, nincs más választásuk, mint más vidékre menekülni, ahol új életet kezdhetnek. Ám ők nem mondtak ilyet. Akkora árat fizettek a szülőföldjükért, vérben és reményben, mint előttük még senki, ezért úgy érezték, most már acélnál is erősebb kötelékek fűzik őket ehhez a földhöz. Ahogy teltek az évek, újabb és újabb háborúk tizedelték meg őket, míg végül teljesen feledésbe merült a világnak ez a sarka, ők maguk pedig a háborút felejtették el. Egy idő után már semmire nem emlékeztek elődjeik haditudásából, harci ismereteiből. Manetherent soha nem építették újra. Égbe nyúló tornyai, csörgedező szökőkútjai álommá váltak, amely lassan elhalványult, eltűnt az emberek tudatából. De a gyermekeik és gyermekeik gyermekei továbbra is megtartották a földjüket. Akkor is, amikor a hosszú évszázadok a miértet rég elmosták már az emlékezetükből. De itt maradtak, és most is itt vannak. Ti vagytok azok. Sirassátok Manetherent! Sirassátok, ami örökre elveszett!

Moiraine botján kialudtak a lángnyelvek. Úgy eresztette maga mellé, mintha legalább ötven kilót nyomna. Egy hosszú pillanatig a szél süvöltése volt az egyetlen zaj. Aztán egyszer csak Paet al'Caar furakodott elő a csoportból, félretolva a két Coplint.

– Én nem ismerem ezt a történetet – mondta a hosszú állú gazda. – Én aztán nem vagyok tüske a Sötét Úr talpában. Valószínűleg soha nem is leszek. De az én Wilem csak maga miatt tud még járni, és emiatt szégyellem magam, hogy itt vagyok. Nem tudom, meg tud-e nekem bocsátani, de akár igen, akár nem, én most megyek. És éntőlem addig maradhat Emondmezőn, ameddig akar.

Gyorsan biccentés, majdnem meghajlás után megfordult, és még egyszer keresztülfurakodott a csoportosuláson. A túloldalra érve elindult haza. Ekkor a többiek is mormogni kezdtek, szégyenkező arccal motyogtak kurta bocsánatkéréseket, aztán szétszéledtek. A Coplinok savanyú képet vágtak, mérgesen forgatták a fejüket, de amikor meglátták a körülöttük állók arcát, szó nélkül eltűntek az éjszakában. Billi Congar még előbb elhúzta a csíkot, az elsők között távozott.

Lan hátrahúzta Randet és becsukta az ajtót.

– Menjünk, fiú. – Az őrző a fogadó hátsó része felé indult. – Gyertek velem, mindketten! Gyorsan!

Rand habozott. Felhúzott szemöldökkel néztek össze Mattel. Moiraine meséje alatt al'Vere mester dhurranjai sem tudták volna elhúzni onnan, de valami még most is fogva tartotta. Valami más. Hiszen ez az igazi kezdet, mikor elhagyja a fogadót, és követi az őrzőt az éjszakába... Megrázkódott. Megpróbálta összeszedni magát. Nincs választása, mennie kell. De még visszajön Emondmezőre, bármilyen messze vezesse is ez az utazás, bármilyen sokáig tartson is.

– Mire vártok? – kérdezte Lan a nagyterem túloldalán nyíló ajtóból.

Mat összerezzent, sietve felé indult.

Rand követte őket a sötét konyhába, majd hátsó ajtón keresztül az istállóudvarra, miközben bőszen igyekezett meggyőzni magát, hogy tulajdonképpen egy csodálatos kaland kezdetén áll éppen.

Tízedik fejezet

Indulás

Az istállót egyetlen lámpa világította meg. Az egyik állás ajtajának oszlopán lógott, félig lehúzott ellenzővel. Halvány fénykört festett maga köré. A legtöbb állás mély árnytengerbe merült. Mikor Rand belépett az istállóudvar felőli kapun, Mat és az őrző sarkában, szalmazizegés hallatszott, majd Perrin ugrott fel az egyik állás elől. Eddig a földön ült, hátát a boksz ajtajának vetve. Vastag, nehéz köpenybe bugyolálta magát.

Lan épp csak egy pillanatra állt meg, míg megkérdezte:

– Körbenéztél, kovács? Mégpedig úgy, ahogy mondtam?

– Körbenéztem – felelte Perrin. – Nincs itt senki, csak mi. Miért akarna bárki is elbújni pont...

– A gondosság és a hosszú élet együtt járnak, kovács. – Az őrző gyorsan körbejártatta a pillantását az árnyékba borult istállón és a fölül nyíló szénapadlás még mélyebb sötétségén, aztán megrázta a fejét. – Erre már nincs idő – morogta félig önmagának. – Moiraine azt üzeni, igyekezzetek.

Azzal, mintha példát akart volna mutatni, gyorsan az öt kikötött lóhoz sietett. Ez utóbbiak felnyergelve, felszerszámozva álltak a fénykör mögött. Köztük volt a fekete csődör és a fehér kanca, amit Rand korábban már látott. A többi ugyan nem volt olyan magas és kecses, mint ezek, de folyóközi mércével azért kétségkívül mind jó lovaknak látszottak. Lan sietősen, de gondosan ellenőrizte előbb a hevedereket, a zablákat, majd a bőrszíjakat, amelyek a nyeregzsákokat, a vizestömlőket és a hengerbe csavart pokrócokat tartották a nyereg mögött.

Rand bizonytalan, ideges mosolyt váltott a barátaival. Igyekezett úgy tenni, mintha valóban alig várná, hogy elinduljanak.

Mat most vette észre az oldalán lógó kardot. Rámutatott.

– Na mi az, belőled is őrző lesz? – nevetett, de rögtön torkán akadt a jókedv. Gyors oldalpillantást vetett Lanra. Az, úgy tűnt, nem vette észre. – Vagy legalábbis kereskedőtestőr – folytatta széles vigyorral, ami alig látszott erőltetettnek. Megemelte az íját. – Tisztességes embernek való fegyver már meg sem teszi neki.

Randnek kedve lett volna előhúzni a kardot, és megsuhogtatni egy kicsit, de Lan jelenléte elbátortalanította. Az őrző még csak felé se nézett, de biztos volt benne, hogy minden körülötte zajló eseménynek tökéletesen a tudatában van. Ehelyett azt mondta megjátszott, eltúlzottan hányaveti hangon:

– Még szükség lehet rá – mintha kardot viselni teljesen hétköznapi dolog lett volna.

Perrin megmozdult, valamit a köpenye alá próbált rejteni. Rand széles övet pillantott meg a kovácslegény dereka körül. Oldalt bőrhurok lógott rajta, amin egy fejszenyél volt áttűzve.

– Hát neked meg mid van? – kérdezte.

– Kereskedőtestőr, az ám – csúfolódott Mat.

A borzas hajú fiú szúrós pillantást küldött felé, jelezve, hogy most már kezdi egy kicsit túlzásba vinni a tréfát, aztán nagyot sóhajtott, és hátrébb húzta a köpenye szélét, megmutatta a fejszéjét. Nem közönséges favágószerszám volt. Egyik felén széles félhold alakú penge, a másikon görbe acéltüske tette legalább olyan szokatlan jelenséggé a Folyóközben, mint Rand kardja. Ennek ellenére úgy nyugtatta rajta a kezét, mintha az ő számára egyáltalán nem lenne már annyira ismeretlen.

– Luhhan mester csinálta olyan két éve, egy gyapjúfelvásárló testőrének. De aztán a fickó nem volt hajlandó annyit fizetni érte, amennyiben megegyeztek, a mester meg kevesebbért nem adta. Akkor ajándékozta nekem – megköszörülte a torkát, és most Rand felé küldött ugyanolyan figyelmeztető pillantást, mint az előbb Matnek –, mikor észrevette, hogy gyakorolok vele. Azt mondta, akár az enyém is lehet, mert ő úgysem tudja használni semmire.

– Gyakorolt vele – pukkadozott Mat. Perrin felkapta a fejét, mire nyugtatólag emelte meg a kezét. – Ha te mondod... Legalább valamelyikünk tudja, hogyan kell használni egy igazi fegyvert.

– Az az íj is igazi fegyver – szólalt meg váratlanul Lan. Egyik kezét magas fekete lova hátán nyugtatta. Komoly arckifejezéssel nézett rájuk. – Akárcsak a parittyák, amelyeket többször is láttam nálatok, falusi fiúknál. Csak mert még soha nem használtátok másra, mint nyúlvadászatra vagy a farkasok elűzésére a juhaitok közeléből, az még nem jelenti, hogy nem azok. Bármi lehet fegyver, ha a férfiban vagy nőben, akinek a kezében van, megvan hozzá az akarat és az elszántság, hogy annak használja. A trallokoktól függetlenül sem árt, ha ezzel tisztában vagytok, mielőtt elhagyjuk a Folyóközt vagy akár csak Emondmezőt, ha élve akartok Tar Valonba jutni.

Jéghideg hangja hallatán, sírkőmerev arca láttán lefagyott a szájukról a mosoly, elakadt a szavuk. Perrin összeszorította a száját; újra eltakarta a fejszét a köpenyével. Mat a lábát bámulta, nagylábujjával az istálló padlóján heverő szalmaszálakkal játszadozott. Az őrző mordult egyet, majd tovább folytatta a felszerelés ellenőrzését. Hosszúra nyúlt a csend.

– Nem igazán olyan, mint a történetekben – szólalt meg végül Mat.

– Ó, dehogynem – mondta savanyúan Perrin. – Trallokok, egy őrző, egy aes sedai. Mi kell ennél több?

– Aes sedai – suttogta Mat olyan hangon, mintha hirtelen nagyon fázni kezdett volna.

– Te hiszel neki, Rand? – kérdezte Perrin. – Úgy értem, mit akarhatnának a trallokok pont tőlünk?

Egy emberként néztek az őrzőre. Lant látszólag teljesen lekötötte a fehér kanca nyereghevederének beállítása, de azért, biztos, ami biztos, távolabb sétáltak tőle, az istálló ajtaja irányába. Mikor kellőképpen messze kerültek, még közelebb is húzódtak egymáshoz, és halkan, majdhogynem suttogva beszéltek.

Rand megrázta a fejét.

– Nem tudom, de abban igaza volt, hogy csak a mi tanyánkat támadták meg. Aztán itt a faluban Luhhan mester házát és a kovácsműhelyt rohanták meg először. Megkérdeztem a polgármestertől. Éppenséggel nem nehezebb elhinni, hogy minket keresnek, mint bármi mást, ami eddig az eszembe jutott. – Ekkor észrevette, hogy mindketten döbbenten nézik.

– Te megkérdezted a polgármestert? – hitetlenkedett Mat. – De hát Moiraine azt mondta, ne szóljunk róla senkinek.

– Nem mondtam meg, miért kérdezem – védekezett Rand. – Mert ti biztos nem mondtátok el senkinek, mi? Senkinek nem árultátok el, hová mentek, he?

Perrin megvonta a vállát.

– Moiraine Sedai ragaszkodott hozzá, hogy ne.

– Üzenetet hagytunk – így Mat. – A családunknak. Reggel majd megtalálják. Ne felejtsd el, az anyám szerint Tar Valon alig egy fokkal jobb Shayol Ghulnál. – Apró kis nevetéssel jelezte, ő aztán nem osztja ezt a nézetet. Nem volt túl meggyőző. – Ha csak gyanítani kezdte volna, hogy azt forgatom a fejemben, odamegyek, megpróbált volna a pincébe zárni.

– Luhhan mester makacs, mint a kő – tette hozzá Perrin. – Luhhan asszonyság meg még rosszabb. Ha láttad volna, ahogy a ház maradványai között kotorászott... Azt mondta, reméli, hogy a trallokok igenis visszajönnek, mert akkor legalább lesz alkalma kezelésbe vennie őket...

– Nézd, Rand – így Mat –, tudom, hogy aes sedai, meg minden, de a trallokok tényleg itt voltak. Azt mondta, ne beszéljünk róla senkinek. Ha egy aes sedai sem tudja, mit kell csinálni ilyen helyzetben, akkor ugyan kicsoda?

– Hát... – vakarta Rand a homlokát. Fájt a feje, nem tudta kiverni belőle az álmát. – Az apám hisz neki. Legalábbis egyetértett, hogy mennünk kell.

Ekkor Moiraine jelent meg az istállóajtóban.

– Te beszéltél az apádnak az utazásunkról? – Tetőtől talpig sötétszürkét viselt, nadrágszoknyát a lovagláshoz. Ezúttal egyetlen ékszert hordott csupán, a kígyós gyűrűt.

Rand a sétabotját vizsgálgatta. Nyoma sem volt rajta koromnak, égésnyomnak, noha nem is olyan rég fényes lángnyelv égett mindkét végén.

– Nem indulhattam el a tudta nélkül.

A nő egy darabig összeszorított szájjal méregette. Végül a többiek felé fordult.

– Esetleg ti is úgy döntöttetek, hogy egy levél nem elég? – Mat és Perrin egymás szavába vágva biztosították, ők csak üzenetet hagytak, ahogy kívánta. Bólintott, intett nekik, maradjanak csöndben, majd szúrósan Randre pillantott. – Ami történt, már a Minta része. Lan?

– A lovak útra készek – mondta az őrző. – A készleteink egészen Baerlonig ki fognak tartani, még marad is valamennyi. Bármikor indulhatunk. Javaslom, hogy most rögtön.

– Nélkülem ugyan nem – surrant Egwene az istállóba, karjai közt nagykendőbe bugyolált csomaggal. Rand majdnem orra bukott a saját lábában.

Lan automatikusan félig kihúzta a kardját, de mikor meglátta, ki az, visszalökte a helyére. Perrin és Mat hadarva győzködték Moiraine-t, hogy nem ők szóltak Egwene-nek. Az aes sedai oda sem figyelt rájuk. Egwene-t nézte, szótlanul. Ujjaival elgondolkozva dobolt az ajkain.

Egwene sötétbarna köpenyének csuklyáját a fejére húzva viselte, de így is jól látszott, milyen kihívóan állja Moiraine tekintetét.

– Mindent magammal hoztam, amire szükségem lehet. Beleértve az ennivalót is. És nem hagyom magam itt hagyni. Valószínűleg soha többé nem lesz alkalmam, hogy lássam a Folyóközön kívüli világot.

– Ez nem pikniktúra a Vízi-erdőbe, Egwene – morogta Mat. A lány összehúzott szemel nézett, mire gyorsan hátrébb lépett.

– Köszönöm, Mat. Ha nem mondod, rá se jövök. Azt hiszitek, csak ti hárman akarjátok látni a nagyvilágot? Éppolyan régen álmodom róla, mint ti, és nem áll szándékomban kihagyni ezt a lehetőséget.

– Hogy tudtad meg, hogy elmegyünk? – kérdezte mérgesen Rand. – De mindegy is, mert semmiképpen nem jöhetsz velünk. Nem szórakozásból megyünk el. A trallokok minket keresnek. – Egwene türelmes pillantást vetett rá, mint aki egy ostoba kisgyerek fecsegését hallgatja. Rand elpirult, sértett önérzetében minden izma megfeszült.

– Először is – közölte vele a lány –, Matet láttam föl-alá lopakodni. Annyira látványosan akart észrevétlen maradni, hogy az már feltűnő volt. Aztán megláttam Perrint, amint azt az idétlen nagy fejszét próbálja elrejteni a köpenye alá. Tudtam, hogy Lan vett egy lovat, és egyszer csak elgondolkoztam, miért kellhet neki még egy. És ha egyet vett, többet is vehetett. Ezt már csak össze kellett adnom azzal, hogy Mat és Perrin úgy lopakodik fel-alá, mint két nagy borjú, ami rókának akarja tettetni magát... Szóval csak egy választ tudtam elképzelni. Nem is tudom, meglepődjek-e vagy sem, hogy téged is itt talállak, Rand, miután annyit áradoztál az álmodozásaidról. Ha Mat és Perrin benne van, sejthettem volna, hogy te sem maradhatsz ki.

– Muszáj mennem, Egwene. És nem csak nekem, mindhármunknak. Különben visszajönnek a trallokok.

– A trallokok! – nevetett hitetlenkedve Egwene. – Ha úgy döntöttél, szeretnél egy kicsit világot látni, hát jól van, de légy szíves kímélj meg az értelmetlen meséidtől.

– Pedig igaz – mondta Perrin.

– A trallokok... – szólalt meg ugyanabban a pillanatban Mat.

– Elég – mondta Moiraine halkan. Mégis mindenki rögtön elhallgatott. – Rájött még valaki más is? – kérdezte lágyan.

Egwene ennek ellenére nagyot nyelt és kihúzta magát, mielőtt válaszolt.

– A tegnapi éjszaka után mindenkinek csak az újjáépítésen jár az esze, meg hogy mi a teendő, ha újra megtörténik. Semmi mást nem vesznek észre, ha nem dugják szándékosan az orruk alá. Én pedig nem mondtam el senkinek, amit gyanítottam. Senkinek.

– Nagyszerű – felelte az aes sedai pillanatnyi gondolkodás után. – Velünk jöhetsz.

Lan arcán egy pillanatra megdöbbenés szaladt át. Rögtön erőt vett a vonásain, és újra nyugodtnak, érdektelennek látszott, de dühödten csattant fel.

– Szó sem lehet róla!

– Most már a Minta része, Lan.

– Nevetséges! Semmi értelme, hogy velünk jöjjön, viszont számtalan oka van, hogy ne.

– Van valami értelme – jelentette ki Moiraine nyugodtan. – A Minta része, Lan. – Az őrző kőarcán semmi nem látszott, de lassan bólintott.

– De Egwene – szólalt meg Rand –, a trallokok üldözni fognak minket. Nem leszünk biztonságban, amíg Tar Valonba nem érünk.

– Ne is próbálj elijeszteni. Megyek, és kész.

Rand jól ismerte ezt a hanghordozást. Akkor hallotta utoljára, mikor a lány annak idején kijelentette, hogy a legmagasabb fákra mászni gyerekeknek való dolog. De azért nagyon jól emlékezett rá.

– Ha szerinted a trallokok elől való menekülés jó szórakozás – kezdte, de Moiraine közbevágott.

– Erre most nincs időnk. Napkeltére olyan messze kell járnunk, amennyire csak lehetséges. Ha itt hagyjuk, még fellármázza a falut, mielőtt egy mérföldet megtehetnénk, márpedig az biztosan felkeltené a Myrddraal figyelmét is.

– Én nem tennék ilyet – tiltakozott Egwene.

– Lovagolhat a mutatványos lován – mondta az őrző. – Majd itt hagyok neki annyi pénzt, amennyiből újat vehet.

– Az nem fog menni – hangzott föl Thom Merrilin zengő hangja a szénapadlásról. Lan kardja ezúttal teljesen előkerült a hüvelyéből, és nem is tette vissza, úgy nézett fölfelé a mutatványosra.

Thom ledobott egy pokróchengert, majd hátára vetette a hangszertokját, vállára pedig tömött nyeregtáskáit.

– Ennek a falunak úgysincs rám szüksége. Tar Valonban viszont még soha nem léptem fel. És bár általában egyedül utazom, a tegnapi éjszaka után semmi kifogásom egy kis társaság ellen.

Az őrző szigorú pillantást vetett Perrinre, aki kényelmetlenül feszengeni kezdett.

– A szénapadláson elfelejtettem körülnézni – dünnyögte.

Mialatt a hosszú lábú mutatványos lemászott a létrán, Lan beszélt, merev udvariassággal.

– Na, ez is a Minta része, Moiraine Sedai?

– Minden a Minta része, öreg barátom – felelte a nő kedvesen. – Nem választhatunk. De majd meglátjuk.

Thom leérkezett az istálló padlójára, megfordult, majd leporolta foltokkal borított köpenyéről a szénát.

– Sőt – mondta most már hétköznapibb hangon, úgy is mondhatnánk, ragaszkodom hozzá, hogy társaságban utazhassak. Számtalan órát töltöttem el, számos korsó sört ittam meg azon tűnődve, vajon hogy érnek majd véget a napjaim. A trallokok kondérja nem szerepelt az elképzeléseim között. – Kérdően nézett az őrző kardjára. – Arra nincs szükség. Nem vagyok szeletelni való sajt.

– Merrilin mester – mondta Moiraine. – Gyorsan kell haladnunk, és szinte bizonyosan végig nagy veszélyben leszünk. A trallokok még mindig a közelben vannak, mi pedig éjszaka fogunk utazni. Biztos, hogy velünk akar tartani?

Thom arcán különös mosollyal nézett végig rajtuk.

– Ha a lánynak nem túl veszélyes, nekem sem lehet az. Különben is, melyik mutatványos nem vállalna egy kis veszélyt, ha Tar Valonban léphet fel cserébe?

Az aes sedai bólintott, mire Lan eltette a kardját. Rand hirtelen eltűnődött, mi történt volna, ha Thom meggondolja magát, vagy Moiraine nem bólint. A mutatványos nekiállt felnyergelni a lovát, mintha neki ilyen gondolatok eszébe sem jutottak volna, de Randnek feltűnt, hogy többször is odapillant Lan kardjára.

– Akkor most már csak az a kérdés – mondta a nő –, hogy honnan szerzünk lovat Egwene-nek?

– A házaló lovai ugyanolyan rosszak, mint a dhurranok – felelte savanyúan az őrző. – Erősek, de lassúak és nehézkesek.

– Bela – mondta Rand, mire olyan pillantást kapott Lantól, hogy már bánta, amiért nem maradt csöndben. De tisztában volt vele, úgysem tudja már lebeszélni a lányt, akkor viszont legalább segít neki. – Bela talán nem olyan gyors, mint a többi, de erős. Néha lovagolom is. Tartani tudja majd a lépést.

Lan a kanca állásába nézett. Közben valamit morgott a bajsza alatt.

– Egy kicsivel talán jobb, mint a többi – jelentette ki végül. – Nem hinném, hogy lenne más választásunk.

– Akkor be kell érnünk vele – mondta Moiraine. – Rand, keress neki nyerget. Gyorsan, gyorsan! Már így is túl sokat késlekedtünk.

Rand sietősen kiválasztott egy nyerget és egy pokrócot a lószerszámos szobából, majd kivezette Belát az állásból. A kanca álmosan, meglepetten nézett hátra, mikor rátette a nyerget. Mindig szőrén lovagolta, nem szokott hozzá a nyereghez. Nyugtatgatóan sugdosott neki, míg meghúzta a hevedert. Az állat türelmesen elviselte a furcsaságot, épp csak a farkával csapkodott egy kicsit.

Rand elvette Egwene-től a csomagját és a nyereg mögé erősítette. Közben a lány felült a lóra, és megigazgatta a szoknyáját. Nem volt kettéosztva lovagláshoz, így a térdéig kilátszott a gyapjúharisnyája. Ugyanolyan puha bőrcipőt viselt, mint a falu többi lánya. Arra sem volt alkalmas, hogy Őrdombig utazzanak benne, nemhogy Tar Valonba.

– Nekem akkor is az a véleményem, hogy nem kéne jönnöd – mondta. – Nem csak kitaláltam, amit a trallokokról mondtam. De megígérem, hogy gondoskodni fogok rólad.

– Lehet, hogy én fogok gondoskodni rólad – mondta könnyed hangon a lány. Bosszús tekintetét látva aztán lehajolt, megsimogatta a fejét. – Tudom, hogy vigyázni fogsz rám, Rand. Majd egymásra vigyázunk. De most jobb, ha inkább azzal foglalkozol, hogy mielőbb a lovad nyergében legyél.

Csak ekkor vette észre, hogy mindenki más a lován ül már, és őrá vár. Egyedül Felhőnek nem volt még lovasa, a magas, fekete farkú szürkének, Jon Thane lovának. Legalábbis eddig Jon Thane-é volt. Gyorsan a nyeregbe mászott, bár nem minden nehézség nélkül, a szürke ugyanis folyton fölkapta a fejét és oldalt táncolt, amikor a kengyelbe tette a lábát. Ráadásul a kardhüvely is a lába közé akadt. Nem véletlenül nem választották a barátai Felhőt. Thane mester gyakran versenyzett a tüzes szürkével a kereskedők lovai ellen, és nem tudott róla, hogy valaha is veszített volna. Igaz, olyat se hallott még, hogy bárkinek is könnyű dolga lett volna, ha Felhőn kellett lovagolnia. Lan hatalmas összeget ajánlhatott, ha rá tudta venni a molnárt az üzletre. Mialatt elhelyezkedett a nyeregben, az állat még hevesebben kezdett táncolni, nyilván alig várta már, hogy vágtázhasson. Határozottan ragadta meg a kantárt. Próbálta meggyőzni magát, hogy nem lesz baj. Talán ha eléggé biztos benne, a lóval is el tudja hitetni.

Egy bagoly huhogott kint az éjszakában. A falusiak mind összerezzentek, mielőtt rájöttek, mi az. Akkor idegesen nevetgélni kezdtek, szégyenkezve néztek össze.

– Legközelebb majd még egy mezei egér elől is felszaladunk a fára – mondta Egwene. Kissé erőltetetten nevetett.

Lan megrázta a fejét.

– Jobb lenne, ha farkasüvöltés lett volna.

– Jobb lenne, ha...?! – kiáltott fel Perrin, de az őrző ráemelte rezzenéstelen tekintetét.

– A farkasok nem szeretik a trallokokat, kovács. A trallokok sem szeretik a farkasokat, de még a kutyákat sem. Ha farkasüvöltést hallottam volna, biztos lennék benne, hogy nem várnak kint ránk trallokok – mondta, azzal kiléptetett a holdfényes éjszakába.

Moiraine habozás nélkül utána indult. Egwene épp csak egy lépéssel lemaradva haladt az aes sedai oldalán. Rand és a mutatványos alkották az utóvédet Mat és Perrin mögött.

A fogadó hátulsó felén csend volt és sötét. Az istállóudvart tarka árnyékokkal töltötte meg a holdfény. A paták halk dobogását gyorsan elnyelte az éjszaka. A sötétségben az őrző is csak egy árnyéknak tűnt, a köpenyének köszönhetően. Csak azért nem húzódtak mindannyian köré, mert ő vezette a menetet. Nem lesz könnyű észrevétlenül kijutni a faluból, gondolta Rand, miközben a kapuhoz közelített. Legalábbis anélkül, hogy a falusiak meglátnák őket. Számos ablakból szűrődött ki halványsárga fény, és bár most nagyon erőtlennek tűntek a fényfoltok a sötétben, időnként emberi alakok mozogtak bennük. A falusiak éberen figyelték, mit hoz a számukra ez az éjszaka. Senki nem akarta, hogy megint meglepetésként érje egy esetleges támadás.

A fogadó körüli mély árnyak közt, mikor már csak egy lépésre volt az istállóudvar kapujától, Lan váratlanul megállt, és hátraintve jelezte, maradjanak csöndben.

A Szekér hídon csizmák dobogtak, itt-ott fémen csillant meg a holdfény a Borforrás irányában. A csizmák átdübörögtek a hídon, majd földön surrogtak, és a fogadóhoz közelítettek. Az árnyékba rejtőzködők hangtalanul álltak. Rand gyanította, a barátai bizonyára túlságosan meg vannak ijedve, hogysem bármilyen zajt merjenek csapni. Akárcsak ő maga.

A léptek a fogadó előtti félhomályban álltak meg, még éppen kívül a nagyterem fényéből kiszűrődő tompa fény sávján. Csak akkor jött rá végre, kik azok, amikor Jon Thane előrébb lépett, széles vállán lándzsával. Terebélyes mellkasán öreg, fémkorongokkal megerősített bőrmellény feszült. Egy tucatnyi férfi követte, mind falusiak vagy a környező tanyákról valók. Néhányan sisakot, vagy páncéldarabokat viseltek, amelyek generációkon át porosodtak a padlásokon. Mindannyiuknál fegyver volt: lándzsa, fejsze, egy-egy rozsdás alabárd.

A molnár belesett a nagyterem ablakán, majd megfordult.

– Itt jó lesz – mondta kurtán. A többiek két girbegurba sort alkottak mögötte, azzal az őrjárat elmasírozott. Úgy nézett ki, mintha legalább három különböző dob ritmusára meneteltek volna.

– Két Ohr'deg trallok játszva elintézné őket – dünnyögte Lan, mikor eltávolodott a lépteik zaja. – De van szemük és fülük. – Megfordította fekete csődörét. – Gyerünk.

Lassan, halkan visszavezette őket az istállóudvarba, majd be a part menti fűzfák közé, bele a Borforrás-patakba. Bármilyen közel is voltak magához a Borforráshoz, a lovak lába körül csillogva hömpölygő patak már itt is elég mély volt, hogy időnként meg-megnedvesítse a lovasok csizmáját.

A túlsó parton felkaptattak. Libasorban haladtak tovább az őrző magabiztos irányítása alatt. Gondosan elkerülték a falu házait. Lan időnként megállt, intett nekik, hogy maradjanak csöndben, bár egyszer sem láttak vagy hallottak semmit, ami erre okot adhatott volna. Mégis, mindegyik alkalommal hamarosan egy újabb falusi őrjárat haladt el ilyenkor mellettük. Lassan közeledtek a falu északi határához.

Rand a magas, csúcsos tetős házakat bámulta a sötétben, próbálta jól az emlékezetébe vésni őket. Na, szép kis kalandozó vagyok, gondolta. Még ki sem ért a falujából, és máris honvágya van. De azért csak nézelődött tovább.

Elhagyták az utolsó házakat is, kiértek a szántóföldekre. A Tarenrév felé vezető Északi úttal párhuzamosan haladtak. Kizárt dolog, gondolta, hogy bárhol is szebb legyen az éjszakai ég, mint a Folyóközben. A tiszta feketeség mintha a végtelenbe nyúlt volna, a miriádnyi csillag, mint átlátszó kristályban elszórt fénypontok. A hold, amiből már csak egy vékony karéjnyi hiányzott, hogy teli legyen, szinte karnyújtásnyira lévőnek tűnt. Ha nyújtózkodik, talán még is érintheti...

Ekkor sötét árny repült át a hold ezüst tányérja előtt. Rand önkéntelenül megrántotta a kantárt, mire a szürke megtorpant. Biztos denevér, gondolta elgyengülten, noha maga is tudta, hogy nem az volt. A denevér gyakori látvány estefelé, amint szúnyogokra és csípekre vadászva libben ide-oda a levegőben. A lény szárnyai talán hasonló alakúak voltak, de egy ragadozó madár lassú, erős szárnycsapásaival mozogtak. És éppen vadászott. A repülésének a pályája, ahogy széles ívekben kanyarodva pásztázott fel-alá, kétséget sem hagyott efelől. De a legrosszabb a mérete volt. Egy denevérnek, ahhoz, hogy ilyen nagynak látszódjon a hold előtt, karnyújtásnyi távolságon belül kell lennie. Megpróbálta megbecsülni, milyen távol lehet, és mekkora. A testének ember nagyságúnak kell lennie, a szárnyainak pedig... Megint elhaladt a hold előtt, majd hirtelen lefelé fordult, mielőtt elnyelte az éjszaka.

Észre sem vette, hogy az őrző visszalovagolt érte, míg meg nem ragadta a karját.

– Mit üldögélsz itt, fiú? Mit bámulsz? Haladnunk kell. – A többiek Lan mögött vártak.

Noha félig-meddig arra számított, azzal vádolják majd, a trallokoktól való félelem elvette a józan eszét, elmondta, mit látott. Azt remélte, Lan majd egy legyintéssel elintézi a dolgot, azt mondja, denevér volt, vagy csak képzelődött.

Az őrző azonban morogva valamilyen furcsa szót mondott, olyan hangon, mintha az rossz szájízt hagyna maga után.

– Draghkar.

Egwene és a többi folyóközi csak idegesen kutatta az eget, a mutatványos azonban halkan felnyögött.

– Igen – jelentette ki Moiraine –, kár is lenne másban reménykednünk. Márpedig ha a Myrddraalnak draghkarja is van, akkor hamarosan tudni fogja, hol vagyunk, ha nem tudja már most. Mostantól gyorsabban kell haladnunk, mint a mezőn át tudnánk. Talán sikerül előbb Tarenrévbe érnünk, mint az Enyésznek, márpedig ő és a trallokjai nem kelnek át a folyón olyan könnyen, mint mi.

– Egy draghkar? – kérdezte Egwene. – Az micsoda?

Thom Merrilin válaszolt, meglehetősen rekedten.

– A Legendák Korának véget vető háborúban rosszabbakat is teremtettek, mint a trallokok vagy a Félemberek.

Moiraine a férfi felé kapta a fejét. Még a sötétség sem tudta elrejteni, milyen fürkésző a tekintete.

Mielőtt bárki kérdezgetni kezdhette volna a mutatványost további részletekért, Lan nekiállt utasításokat osztogatni.

– Mostantól az Északi úton megyünk. Ha kedves az életetek, kövessetek, ne maradjatok le, és maradjatok egymás közelében.

Megfordította a lovát, majd megsarkantyúzta. A többiek szótlanul vágtattak utána.

Tizenegyedik fejezet

Útban Tarenrév felé

Az Északi út keményre döngölt földjén a lovak jobban széthúzódtak egymás mögött; sörényük, farkuk lobogott a holdfényben, ahogy észak felé vágtattak. Patáik egyenletes ütemben kopogtak. Lan vezette a sort. A fekete ló és az árnyékokba olvadó lovas majdnem láthatatlan volt a hideg éjszakában. Moiraine fehér kancája egy ütemben futott a csődörrel, ugyanakkorákat lépett. Halvány, világos nyílvesszőként suhant a sötétben. A többiek szoros sorban követték őket, mintha kötéllel lettek volna összekötve, aminek az őrző tartja a kezében a végét.

Rand volt az utolsó, közvetlenül Thom Merrilin után. A többieket már alig látta. A mutatványos egyszer sem fordult hátra, csak azt figyelte, merre rohan a lova, az nem érdekelte, merről. Ezért, ha trallokok jelennének meg mögöttük, vagy egy Enyész a hangtalan lován, egyedül rajta múlik, hogy időben megtudják a többiek.

Pár percenként hátrafordult, miközben vadul kapaszkodott Felhő sörényébe és a kantárba. A draghkar... Thom szerint rosszabb, mint a trallokok vagy az Enyészek. De az ég üres maradt; a földön is csak sötétséget és árnyakat látott. Árnyakat, amelyek akár egy hadsereget is rejthettek maguk mögött.

Most, hogy a szürke kedve szerint futhatott, az állat valósággal suhant az éjszakában, mint egy kísértet. Könnyedén lépést tartott Lan csődörével. És még gyorsabban akart menni. Utol akarta érni, minden erejével ezen volt. Randnek újra szorosabbra kellett vennie a gyeplőt. Felhő úgy küzdött ellene, annyira ki akart törni, mintha ez is egy verseny volna. Egyfolytában azon igyekezett, hogy átvegye tőle az irányítást. Rand minden csepp erejével a nyeregbe és a kantárba kapaszkodott. Őszintén remélte, a ló nem tudja, mennyire bizonytalannak érzi a helyzetét. Ha rájönne, elveszítené az egyetlen előnyét vele szemben, pedig, már eddig is épp hogy csak az uralma alatt tudta tartani.

Egy idő után már egészen ráhajolt az állat nyakára. Aggodalmasan figyelte Belát és lovasát. Amikor azt mondta, a bozontos kanca lépést tud tartani a többivel, nem vágtára gondolt. Most is csak úgy nem maradt le, hogy gyorsabban futott, mint gondolta volna, hogy valaha is képes lehet. Lan nem akarta, hogy Egwene velük tartson. Vajon lelassítana-e, ha Bela elkezdene lemaradozni? Vagy megpróbálná hátrahagyni a lányt? Az aes sedai és az őrző úgy gondolták, ő és a barátai valamiért fontosak, de bármennyit beszélt is Moiraine a Mintáról, szerinte Egwene nem számít túl sokat nekik.

Ha Bela lemarad, ő is hátra marad vele, bármit mondjon is a nő vagy Lan. Még ha a nyomukban is vannak a trallokok meg az Enyész. És a draghkar. Teljes szívével, minden kétségbeesésével kiáltott magában Belának, hogy fusson, mint a szél. Megpróbálta a puszta akaraterejével meggyorsítani. Fuss! Bizsergett a bőre, úgy érezte, belülről fagynak meg a csontjai, aztán mindjárt szétrobbannak. A Fény segítsen meg, vágtass! És Bela vágtatott.

Csak suhantak és suhantak észak felé az éjszakában, míg maga az idő is kivehetetlen vibrálássá mosódott össze. Időnként tanyák fényei villantak elő, majd gyorsan eltűntek, mintha csak a képzelet szüleményei lettek volna. Néha éles kutyaugatás halkult el gyorsan mögöttük, vagy hirtelen ért véget, amikor az állat úgy döntött, sikeresen elkergette őket. Vágtattak a sötétségben, amelyet csak a halvány holdfény enyhített kissé. A sűrű feketeségben az út menti fák teljesen váratlanul, fenyegetően magasodtak föléjük, majd rögtön el is tűntek. Egyébként viszont egyenletes, jellegtelen semmi látszott körülvenni őket. Csak néha-néha hallatszott egy magányos bagoly gyászos huhogása az egyenletes patadobogáson keresztül.

Lan egyszer csak lelassított, majd megállította a csapatot. Rand már nem tudta volna megmondani, mennyi ideje indultak el, de a lába iszonyúan sajgott a nyeregszorítástól. Előttük, az éjszakában, fények csillogtak, mintha szentjánosbogarak felhője lebegne egyhelyben a fák között.

Értetlenül meredt a fénypontokra. Aztán döbbenten kapott levegőért. A szentjánosbogarak ablakok voltak, egy domb oldalát és tetejét borító házak ablakai. Őrdomb. Alig tudta elhinni, hogy ilyen messzire jutottak már. Valószínűleg senki nem tette még meg előttük ilyen gyorsan az utat. Rand és Thom Merrilin Lan példáját követve leszálltak a lóról. A szürke nyakát, vállát tajték borította. Alig lehetett megkülönböztetni füstszínű szőrétől. Egy biztos, gondolta Rand, Felhő aznap éjszaka már senkit nem visz tovább.

– Bármennyire is szeretném már ezeket a falvakat magam mögött tudni – jelentette be Thom –, pár órányi pihenés bizony nem jönne most rosszul. Gondolom, van annyi előnyünk, hogy megengedhessük magunknak, igaz?

Rand nyújtózkodott, csípőre tett kézzel hajlítgatta hátra a derekát.

– Ha az éjszaka hátralévő részét amúgy is Őrdomb közelében töltjük, akkor ezzel az erővel akár fel is mehetünk a faluba.

Egy kósza szellő dallam töredéket hozott a dombtetőn álló házak felől, és ínycsiklandó ételszagot, amelytől rögtön összefolyt a szájában a nyál. Őrdombon még mindig ünnepeltek. Náluk nem jártak trallokok, nem zavarták meg Bel Tine-t. Egwene-t kereste a szemével. A lány Belának támaszkodva állt. Egészen magába roskadt a fáradtságtól. A többiek is lefelé kászálódtak a lovukról. Mindannyian sóhajtoztak, nagyokat nyögtek, nyújtózkodtak. Csak az őrzőn és az aes sedai-on nem látszott nyoma a kimerültségnek.

– Hát, el tudnék viselni egy kis éneklést – jegyezte meg fáradtan Mat. – Meg egy kis birkapástétomot is a Fehér Vaddisznóban – egy kis szünet után hozzátette: – Sosem jártam még Őrdombon túl. A Fehér Vaddisznó közelébe sem jön a Borforrás fogadónak.

– Á, a Vaddisznó sem olyan rossz – mondta Perrin. – Én is elfogadnék egy birkapástétomot. Meg rengeteg forró teát, hogy felmelegítsem egy kicsit a csontjaimat. Már egészen átfagytak.

– Nem állhatunk meg, amíg át nem keltünk a Tarenen – mondta Lan ellentmondást nem tűrő hangon. – Legfeljebb néhány percre.

– Na de a lovak – tiltakozott Rand. – Ha még ma éjszaka tovább akarunk menni velük, halálra hajszoljuk őket. Moiraine Sedai, maga biztosan...

Már előbb is látta, hogy a nő lótól lóig sétált, de eddig nem tulajdonított neki nagy jelentőséget. Nem is igen figyelt oda, mit csinál. Most viszont éppen mellette haladt el, súrolta is a vállát, és Felhő nyakára tette a kezét. Rand elhallgatott. A ló egyszer csak halkan nyihogva kapta fel a fejét. Majdnem kirántotta a kantárt a kezéből. Egy lépésnyire oldalra táncolt, olyan frissen, mintha egy hetet töltött volna istállóban. Moiraine szó nélkül ment tovább Belához!

– Nem tudtam, hogy ilyesmire is képes – mondta Rand halkan Lannak, vöröslő arccal.

– Pedig neked kellett volna a leginkább gyanítanod – felelte az őrző. – Hiszen láttad, mit tett az apáddal. Mindenkinek el fogja tüntetni a fáradtságát. Előbb a lovakét, aztán a tiéteket.

– A mienket? És maga?

– Nekem nem kell, birkapásztor. Nincs rá szükségem. Egyelőre. És a magáét sem. Amit másokkal meg tud tenni, magával nem. De így legalább csak egyetlen ember utazik fáradtan. Jobb, ha imádkozol, hogy ne fáradjon ki túlságosan, mielőtt Tar Valonba érnénk.

– Mihez ne fáradjon ki túlságosan?

– Igazad volt Belával kapcsolatban, Rand – szólt oda Moiraine a kanca mellől. – Erős szíve van, és legalább olyan makacs, mint ti, folyóköziek mind. Bármilyen különösnek hangozzon is, ő látszik a legkevésbé kimerültnek az összes ló közül.

Sikoly hasított az éjszakába, mintha leszúrtak volna valakit, majd terjedelmes szárnyak húztak el közvetlenül a csapat fölött. Az elsuhanó alak mintha maga a megtestesült éjszaka lett volna, összesűrűsödött árnyak tömegének tűnt. A lovak rémülten nyihogva ágaskodtak.

A draghkar szárnyai kavarta levegőt Rand szinte nyálkásnak érezte, mintha a legsötétebb rémálmának homályos, nyirkos sötétjéből előkúszó férgek érintették volna a testét. De még igazán elborzadni sem volt ideje, mert Felhő, kirobbanó erővel vetette a magasba magát, majdnem olyan hangos sikollyal, mint a draghkaré volt. Vadul dobálta magát, mintha valami láthatatlanul rátapadó dolgot akarna lerázni. Rand a gyeplőbe kapaszkodott, de a szürke egyszerűen felemelte a földről, majd fel-alá vonszolta. Úgy nyihogott, mintha farkasok tépnék a csánkját.

Valahogy sikerült megtartania a gyeplőt. Legalább annyira másik keze, mint a lábai segítségével nagy nehezen talpra kászálódott. Ugrálva, botladozva követte a lovat, nehogy megint elrántsa. Kétségbeesetten, szaggatottan lélegzett. Nem engedheti elszabadulni Felhőt. Vadul utána kapott. Épp hogy csak, de sikerült belekapaszkodnia a kantárba a ló pofájánál. A szürke felágaskodott, őt is a levegőbe emelte. Elszántan kapaszkodott, és reménykedett, hogy majd csak lenyugszik előbb-utóbb az állat.

Olyan erővel csapódott a földre, hogy minden csontja belerázkódott, de Felhő végre lecsillapodott, bár továbbra is szélesre tágult orral, forgó szemekkel remegett. Merev lábakkal állt. Ő maga is reszketett, félig a kantáron lógott. Ez a földre zuhanás ezt az ostoba állatot is elkábíthatta, gondolta. Vett három-négy mély, reszkető lélegzetet. Csak akkor volt végre képes körülnézni, vajon mi történt a többiekkel.

Teljes zűrzavar uralkodott a táborban. Mindannyian táncoló lovak fején szorították a kantárt, próbálták nyugtatgatni az állatokat – nem sok sikerrel –, miközben azok össze-vissza vonszolták őket. Az eredmény: vadul áramló ló- és embertömeg. Csak kettőjüknek nem volt látszólag semmi baja a hátasával. Moiraine egyenes derékkal ült a nyeregben, a fehér kanca kecsesen lépkedett távolabb a zűrzavartól, mintha semmi rendkívüli nem történt volna. Lan a földön állt, az eget kémlelte, egyik kezében karddal, a másikban gyeplővel. A nyurga, fekete csődör csendesen álldogált mellette.

Őrdombról már nem hallatszott a vigadozás zaja. Bizonyára a falubeliek is hallották a sikolyt. Rand mindamellett biztos volt benne, hogy egy darabig figyelnek, talán ki is néznek, mi okozhatta a különös zajt, de hamarosan folytatni fogják a mulatságot. Hamarosan aztán el is felejtik az incidenst. Emlékét elnyomja majd a sok dal, az étel, a tánc és a furulyaszó. Talán ha majd meghallják az Emondmezőn történtek hírét, néhányuknak újra eszébe jut a dolog, és eltűnődnek, mi okozhatta. Ekkor megszólalt egy hegedű. Hamarosan egy furulya is csatlakozott hozzá. A település folytatta az ünneplést.

– Lóra! – parancsolta kurtán Lan. Eltette a kardját, és maga is a csődörére pattant. – A draghkar nem mutatta volna meg magát, ha nem közölte volna már a tartózkodási helyünket a Myrddraallal. – Újabb fülsértő sikoly hallatszott a messzi magasból. Kissé halkabb volt, de semmivel sem kevésbé ijesztő. Őrdombon megint sorra elhallgattak a hangszerek. – Mostantól követ minket, hogy a Félember folyamatosan tudja, merre járunk. Az utóbbi szintén nem lehet már messze.

A lovak újra tele voltak energiával, és ráadásul időközben halálra is rémültek, kirúgtak, eltáncoltak a nyeregbe szállni próbáló lovasaik elől. Először Thom Merrilinnek sikerült sűrű káromkodások közepette a lova hátára tornásznia magát, de a többiek is hamarosan követték a példáját. Egyvalaki kivételével.

– Igyekezz, Rand! – kiáltotta Egwene. A draghkar újra sikoltott, mire Bela vágtatott néhány lépést, mielőtt a lánynak sikerült megállítania. – Siess!

Rand összerezzent. Ráébredt, ahelyett, hogy nyeregbe próbált volna szállni, az éjszakai eget kémlelte, abban a hiú reményben, hogy kiszúrhatja a rémes kiáltások forrását. Ráadásul, teljesen önkéntelenül, a tudtán kívül előhúzta Tam kardját, mintha meg akarna küzdeni a repülő szörnnyel.

Elvörösödött. Ezúttal örült, hogy az éjszaka elrejti. Nehézkesen a helyére dugta a pengét – nem volt könnyű, a másik kezével közben a gyeplőt kellett tartania –, majd gyorsan a többiekre pillantott. Moiraine, Lan és Egwene még mindig őt nézték, bár nem lehetett benne biztos, mennyit láttak a holdfényben. A többieket, úgy látszott, túlságosan lefoglalja a lovaik megfékezése, semhogy vele törődhetnének. A nyeregkápára tette a kezét, majd egyetlen nekirugaszkodással a nyeregben termett, mintha egész életében ezt gyakorolta volna. Ha valamelyik barátja észrevette, amit a karddal csinált, később még biztos hallani fog róla. De ezen elég lesz majd akkor aggódni.

Alig ült a lovára, már el is indultak, megint vágtában, észak felé, át a kupola alakú dombon. A faluban kutyák csaholtak utánuk, gyors átszáguldásuk nem maradt teljesen észrevétlen. De az is lehet, hogy a kutyák már a nyomunkban haladó trallokokat szagolták meg, gondolta. Az ugatás és a falu fényei hamarosan mögöttük maradtak.

Egy csomóban vágtattak, épp csak nem ütköztek egymásba a lovak. Lan megint kiadta az utasítást, hogy oszoljanak szét, de senki nem akart egy kicsit sem egyedül maradni az éjszakában. A magasból üvöltés hallatszott. Az őrző végül föladta, hagyta, hadd lovagoljanak szoros alakzatban.

Rand közvetlenül Moiraine és Lan mögött haladt. Szürke lova minden erejét megfeszítve próbált az őrző feketéje és az aes sedai takaros kancája közé furakodni. Kétoldalt Egwene és a mutatványos kísérte. A barátainak jutott a hátsó sor. Felhő, akit a draghkar kiáltásai is hajtottak, olyan gyorsan vágtatott, hogy Rand már képtelen lett volna bármit is tenni a lelassítására. Igaz, nem is állt szándékában ilyesmi. A szürke mégsem tudott egy lépéssel sem közelebb kerülni a két másik lóhoz.

A draghkar kihívó sikolya betöltötte az éjszakát.

A szívós Bela előrenyújtott nyakkal suhant. Farka, sörénye vadul lobogott a saját menetszelében. Egyetlen lépéssel sem maradt le a nagyobb lovaktól. Az aes sedai bizonyára többet tett annál, mint egyszerűen eltüntette a fáradtságát.

Egwene arcán a holdfényben látszott: izgatottan, boldogan mosolyog. Hajfonata a lovak farkához hasonlóan lengedezett mögötte. Szeme nem csak a holdfénytől csillogott, Rand ebben egész biztos volt. Döbbenten tátotta el a száját, de szinte azonnal félrenyelt egy csípet. Vad köhögésben tört ki.

Lan kérdezhetett valamit, mert Moiraine egyszer csak túlkiabálta a szél süvítését és a patadobogást.

– Az nem megy! Főleg nem egy vágtató lovon ülve! Nem olyan könnyű megölni őket, még akkor sem, ha jó célpontot nyújtanak. Nincs más választásunk, vágtatunk és reménykedünk!

Ködfoszlányon galoppoztak át. Ritkás páracsík volt, alig ért a lovak csánkjáig. Felhő két lépéssel már át is jutott rajta. Rand pislogott. Nem volt benne biztos, nem csak képzelte-e. Hiszen túl hideg az éjszaka, semhogy köd gyűlhetne. Újabb szakadozott szürke folt suhant el, ezúttal mellettük. Ez már nagyobb volt, mint az első. És folyamatosan nőtt, mintha a földből bugyogna elő a pára. Fölöttük a draghkar dühödten üvöltötte el magát. Egy pillanatra az egész csapatot köd burkolta be, aztán már túl is haladtak rajta. Majd megint. A jeges felhő hideg nedvességet hagyott hátra Rand kezén és arcán. Aztán egyszer csak szürkésfehér ködfal bukkant fel előttük, és egy pillanat múlva már el is nyelte őket. Olyan sűrű volt, hogy még a patadobogás is csak egész tompán hallatszott, a fentről érkező kiáltások pedig mintha egy falon hatoltak volna át. Épp csak ki tudta venni kétoldalt Egwene és Thom Merrilin alakját.

Lan nem lassított.

– Ettől függetlenül még mindig nyilvánvaló, hogy csak egyvalami lehet az úti célunk! – kiáltotta. Tompán csengett a hangja, nem lehetett megállapítani, melyik irányból érkezett.

– A Myrddraalok ravaszak – felelte Moiraine. – Majd ellene fordítom a saját ravaszságát.

Szótlanul lovagoltak tovább.

Ég és föld egyaránt palaszürke ködbe veszett, mígnem a lovasok, most már maguk is árnyak csupán, mintha az éjszakai felhőkben lebegtek volna. Még a saját lovaik lábát sem látták.

Rand fészkelődni kezdett a nyeregben, önkéntelenül megpróbált elhúzódni a ködtől. Tudni, hogy Moiraine képes bizonyos dolgokra, sőt, akár látni is, amint éppen ilyesmit csinál, az egy dolog; ha viszont a saját bőrén érzi egy ilyen természetfölötti praktika eredményét, ezt a különös, jeges nedvességet, az már egész más. Azon már közel sem olyan könnyű napirendre térni. Ekkor rájött, egy ideje levegőt sem mert venni, mire mindenféle idiótának lehordta magát. Nem lovagolhat Tarenrévig levegővétel nélkül. A nő az Egyetlen Hatalmat használta Tamon, aki erre rendbe jött. Mégis komoly akaraterőre volt szüksége, hogy kifújja a visszatartott levegőt, és belélegezzen. Sűrű, párás volt a lég, de egyébként teljesen olyan, mint egy ködös éjszakán. Épp csak hidegebb. Ezzel próbálta nyugtatgatni magát, de nem volt benne biztos, igazán elhiszi-e.

Lan most már kifejezetten arra biztatta őket, hogy maradjanak közel egymáshoz, így látták a szomszédjaik halvány körvonalát a nedves, jeges szürkeségben. A vad vágtából azonban még mindig nem engedett az őrző. Továbbra is lóhalálra hajszolta fekete csődörét. Moiraine-nel az oldalán úgy vezették a csapatot a ködben, mintha ők tökéletesen látnák, mi van előttük. A többiek kénytelenek voltak megbízni bennük, követni őket. És reménykedni.

Már nem üldözték őket a fülrepesztő sikolyok, lassan elhalkultak mögöttük, ahogy robogtak; majd eltűntek, de ez sem vigasztalta őket túlzottan. Nem láttak semmit a környező tájból, sem az erdőt, sem a tanyákat, a holdat, de még magát az utat sem. Még mindig hallottak néha kutyaugatást, tompán, távolian a szürke homályban, de ezen kívül csak a lovaik patadobogása hallatszott. A jellegtelen szürkeség teljesen egyforma volt, bármennyi utat tettek is meg. Semmi nem mutatta, mennyi idő telhetett el, legfeljebb a hátukban, combjukban erősödő fájdalom.

Rand meg volt győződve róla, hogy már órák óta lovagolnak így. Görcsösen szorongatta a gyeplőt, míg végül már nem volt benne biztos, el tudja-e még valaha engedni. Afelől is kétségei voltak, képes lesz-e még egyenes derékkal járni. Csak egyszer nézett vissza. Homályos árnyékok suhantak mögötte a ködben, de még a számukban sem lehetett biztos. Sem abban, hogy tényleg a barátai-e azok. A hideg nedvesség átáztatta a köpenyét, a kabátját, még az ingét is, sőt, szerinte már egészen a csontjaiig jutott. Csak az arcába vágódó szélből tudta, hogy nem egyhelyben állnak, meg abból, ahogy a lova ütemesen hol kinyújtózkodott, hol felgörbítette a hátát. Biztosan órák teltek már el.

– Lassíts – kiáltotta hirtelen Lan. – Állj!

Rand úgy meglepődött, hogy Felhő Lan és Moiraine lova közé furakodott, és még vagy egy tucat lépést megtett előre, mire meg tudta állítani.

Mindkét oldalt házak derengtek elő a ködből. Furcsa, szokatlanul magas épületek voltak. Sosem járt még erre, de elbeszéléseket hallott már a helyről. Azért tűntek ilyen nyúlánknak, mert magas, vöröskő alapokon álltak. Ez szükséges elővigyázatosság volt, tavasszal ugyanis a Ködhegységben olvadó hó miatt a Taren mindig kilépett a medréből. Tarenrévbe értek.

Lan elügetett mellette a fekete csatalóval.

– Azért ennyire nem kell túlbuzgónak lenni, birkapásztor.

Rand magyarázkodás nélkül, szégyenkezve állt vissza a helyére. Fülig vörösödött. Ebben a pillanatban cseppet sem bánta, hogy olyan sűrű a köd.

Magányos kutya ugatta meg őket, a sűrű szürkeségben láthatatlanul, majd elszaladt. Itt-ott fény gyulladt az ablakokban, ahogy a korán kelők ébredeztek. A kutyán és a lovaik tompa patadobogásán kívül semmi nem zavarta meg az éjszaka utolsó órájának csendjét.

Nem sok tarenrévivel volt alkalma találkozni. Próbált visszaemlékezni arra a kevéske információra, amit róluk tudott. Ritkán merészkedtek az általuk csak „alsó falvaknak” nevezett három délebbi településre. Ha mégis, állandóan fenn hordták az orrukat, mintha valami rossz szagot éreznének a levegőben. Annak a néhánynak, akivel találkozott, mindnek különös neve volt, mint például Dombtető vagy Kőcsónak. A tarenréviek általában véve ravasz, csalafinta népségként váltak hírhedtté. Ha kezet fogtál egy tarenrévivel, mondta a népi mondás, jobb, ha megszámolod az ujjaidat.

Lan és Moiraine egy magas, sötét színű ház előtt álltak meg. Semmiben sem különbözött az összes többitől. A köd füstként kavargott az őrző körül, amikor az leugrott a nyeregből, és felsietett a bejárati ajtóhoz vezető lépcsősoron. Az ajtó alsó széle pont fejmagasságban volt nekik, így, lovon ülve. A legfelső fokra érve Lan az öklével kezdett dörömbölni.

– Én meg eddig azt hittem, hogy csendet akar – dünnyögte Mat. Lan megállás nélkül zörgött tovább. A szomszéd ház ablakában fény gyulladt, és valaki mérgesen kiáltott feléjük, de az őrző csak folytatta a dörömbölést.

Egyszer csak felpattant az ajtó (befelé nyílt), és egy hosszú, bokáig érő bő hálóruhát viselő, mezítlábas férfi jelent meg az ajtónyílásban. Az egyik kezében olajlámpát tartott, amely hosszúkás arcot, hegyes állat és orrot világított meg. Mérgesen nyitotta ki a száját, de benne rekedt a szó. Döbbenten kapkodta jobbra-balra a fejét. Kimeredt szemmel bámulta a ködöt.

– Ez meg mi? – csattant fel. – Ez meg mi? – Fagyos szürke páracsápok kúsztak be az ajtón. Gyorsan hátrébb lépett előlük.

– Magastorony mester – mondta Lan. – Pont magára van szükségem. Át akarunk kelni a kompján.

– Szerintem még csak nem is látott még magas tornyot – kuncogott Mat. Rand intett, maradjon csendben. A hegyes képű fickó magasabbra emelte a lámpáját, gyanakodva bámult le rájuk.

Néhány pillanat múlva megszólalt.

– A komp csak nappal közlekedik. Nem éjszaka. Éjszaka soha. Főleg nem ebben a ködben. Jöjjenek vissza, mikor felkelt a nap és felszállt a köd.

Már éppen fordult volna meg, amikor Lan elkapta a csuklóját. A révész dühösen nyitotta a száját, de ekkor arany csillant meg a lámpafényben. Az őrző egyesével számolta le egyik érmét a másik után a markába. Magastorony a pénz csilingelését hallva megnedvesítette az ajkát, lassan egyre közelebb hajolt a tenyeréhez, mintha nem hinne a szemének.

– És még egyszer ennyi – mondta Lan –, mikor biztonságban a túlpartra értünk. De most rögtön indulunk.

– Most? – A menyétképű ember az alsó ajkát kezdte rágcsálni. Zavartan toporgott, a kinti ködös éjszakát nézte. Aztán bólintott. – Hát jó. Akkor most rögtön. Jól van, elengedheti a csuklóm. Fel kell keltenem a húzólegényeimet. Remélem, nem gondolta, hogy egyedül fogom áthúzni a kompot?

– A kompnál várok – mondta Lan színtelen hangon. – Egy darabig. – Azzal eleresztette a révészt.

Magastorony mester azonnal a mellkasához kapta maroknyi aranyát, majd beleegyező bólintás kíséretében, gyorsan bevágta az ajtót a csípőjével.

Tizenkettedik fejezet

Átkelés a Tarenen

Lan lejött a lépcsőn, majd kiadta a csapatnak az utasítást, hogy szálljanak le a lóról, és vezessék utána az állatokat a ködben. Megint kénytelenek voltak abban bízni, hogy az őrző tudja, merre megy. Rand lábai körül gomolygott a köd. A lábfeje egyáltalán nem is látszott, hiszen egy méter volt a látótávolság. Alig tudta kivenni a társait, pedig itt nem is volt olyan sűrű a pára, mint a városon kívül.

Még mindig nem járkált rajtuk kívül senki az éjszakában. Időközben valamivel több ablakból szűrődött ki fény, de a sűrű ködben legtöbbjükből csak elmosódó, fényes folt látszott, de nem egyszer még annyi sem, hanem csupán valamivel világosabb volt a szürkeség abban az irányban. Más házak, amelyekhez közelebb haladtak el, ezért jobban látták őket, mintha felhőtengeren lebegtek volna, vagy a semmi közepéből nőttek volna ki. A szomszédjaikból ugyanis semmi sem látszott, akár azt is lehetett volna hinni, mérföldekre nincs más épület.

Rand mereven, nehézkesen lépkedett. A hosszú lovaglástól elgémberedett, kegyetlenül sajgott a lába. Azon morfondírozott, nem mehetne-e innen inkább gyalog Tar Valonig. Nem mintha ebben a pillanatban a járás bármivel is kellemesebb lenne, mint a lovaglás, de pillanatnyilag a lábfeje volt az egyetlen testrésze, ami nem fájt. És a gyaloglást mégiscsak megszokta.

Csak egyszer szólalt meg bárki is elég hangosan, hogy ő is tisztán hallja.

– Neked kell megoldanod – felelte Moiraine Lan egy kérdésére, amelyből egy szót sem értett. – Így is túl sokra fog emlékezni, és ezen nem segíthetünk. Ha engem is megjegyez magának...

Rand morcosan igazgatta meg most már teljesen átázott köpenyét a vállán. Vigyázott, hogy mindig a többiek közelében maradjon. Mat és Perrin magukban dörmögtek. Időnként elharaptak egy-egy kiáltást, amikor valami láthatatlan akadályba rúgtak. Thom Merrilin is mogorván dünnyögött, egy-egy szó érthető is volt belőle, ilyesmik, mint „meleg étel”, „tűz” és „forralt bor”. Sem az őrző, sem az aes sedai nem látszott tudomást venni róla. Egwene szótlanul masírozott előre, kihúzott háttal, felemelt fejjel. Persze meglehetősen nehézkes menetelés volt ez is, ugyanis ő sem szokott a lovagláshoz.

Na, most aztán megkapja a kalandot, amelyre vágyott, gondolta Rand házsártosan. Márpedig amíg izgalmas dolgok történnek vele, egyszerűen észre sem fogja venni az ilyen mellékes apróságokat, mint a köd, az átázott ruhája vagy a hideg. Úgy látszik, egész másképp látja a dolgokat az ember, ha maga kereste a kalandot, mint ha úgy kényszerült bele. A történetekben a ködön át lovaglás, a főhős nyomában egy draghkarral és még a Fény tudja, mi egyébbel, talán még borzongatóan izgalmas is lehet. Nos, Egwene talán kellemesen izgul, ő azonban csak a nyirkos hideget érezte, és kifejezetten örült, hogy végre egy falu van körülötte, még ha csak Tarenrév is az.

Egyszer csak valami magasnak és melegnek ütközött a félhomályban: Lan ménjének. Az őrző és Moiraine megállt. A társaság többi része követte a példájukat. Megveregették lovaik nyakát, legalább annyira a saját, mint az állatok megnyugtatására. Itt valamivel ritkább volt a köd, tisztábban látták egymást, mint jó ideje bármikor. De a távolabbi tárgyakból már nem igen tudtak kivenni semmit. A lábfejüket még mindig alacsonyan hömpölygő sűrű pára takarta el. A házakat mind elnyelte a szürkeség.

Óvatosan előrébb vezette Felhőt néhány lépéssel. Meglepve hallotta, hogy deszkákon dobog a lába. A komp mólója. Sietősen visszább hátrált, a szürkével együtt. Hallott már róla, milyen egy tarenrévi móló. Egy híd, amely sehová sem vezet, csak néha a komphoz. A Taren pedig a tudomása szerint széles és mély, tele veszélyes áramlatokkal, amelyek a legerősebb úszót is lehúzhatják. Valószínűleg sokkal szélesebb, mint a Borforrás-patak, gondolta. Ez meg a köd együtt... Igazi megkönnyebbülés volt, amikor végre újra földet érzett a csizmája talpa alatt.

– Pszt! – intette őket csendre élesen az őrző. Perrin mellette termett, hátrébb igazította a köpenyét, hogy jól látsszon a harci fejszéje. Rand engedelmesen, bár értetlenül dobta a vállára a köpenyét, láthatóvá téve a kardját. Mire Lan visszaért a lovához, táncoló fénypontok jelentek meg a ködben. Hamarosan a közeledő léptek tompa zaja is hallhatóvá vált.

Hat durva szövetruhát viselő férfi követte egykedvűen Magastorony mestert. A kezükben fáklyát tartottak; a láng körül egy darabon kitisztult a köd. Mikor megálltak, az emondmezei csapat minden tagja jól látható volt, körülöttük viszont szürke ködfal húzódott, amely még a szokottnál is sűrűbbnek tűnt, ugyanis a fáklyák fénye visszaverődött róla. A révész végigmustrálta őket. Keskeny fejét félredöntötte. Az orrcimpái ki-kitágultak. Úgy nézett ki, mint egy szaglászó, csapdát sejtő menyét.

Lan látszólag kényelmesen a lovának támaszkodva állt, de kezét tüntetően a kardja hosszú markolatán tartotta. Rand úgy érezte, az őrző olyan most, mint egy ívbe hajlított acélpenge vagy a lecsapni készülő kígyó.

Gyorsan ő is hasonló pózt vett fel – legalábbis szintén a kardjára tette a kezét. Lan halálosan veszélyesnek tűnő ernyedtségét meg sem próbálta utánozni. Ha megpróbálnám, valószínűleg egyszerűen kinevetnének.

Perrin meglazította a fejszéje nyelét a bőrhurokban, és látványosan megvetette a lábát. Mat a tegezén nyugtatta a kezét, bár Rand nem tartotta valószínűnek, hogy miután órákat töltöttek ebben a párában, túl feszes maradt volna a húr. Thom Merrilin színpadias mozdulattal előrelépett, feltartotta üres kezét, sőt, még lassan körbe is forgatta. Aztán hirtelen látványos, tekervényes mozdulatot tett, amelynek végén egy tőr jelent meg pörögve az ujjai között. Egy darabig még táncoltatta a kezében. Végül csattanva a tenyerébe csapódott a nyele, és, mintha mi sem történt volna, egykedvűen nekiállt a körmét tisztogatni vele.

Moiraine felől mély, elismerő nevetés hallatszott. Egwene tapsolni kezdett, mintha a Fesztiválon lettek volna. Aztán láthatóan maga is rádöbbent, hogy ez most nem éppen a helyes reakció volt, és gyorsan, szégyenkezve abbahagyta. De azért a szája sarka egyszer-egyszer mosolyra rándult még.

Magastorony viszont egyáltalán nem úgy nézett ki, mint aki jól szórakozik. Thomra meredt, majd hangosan megköszörülte a torkát.

– Említés történt további aranyról az átkelésért. – Megint végignézett rajtuk, barátságtalan, ravasz arckifejezéssel. – Amit előre adtak, az viszont már biztos helyen van, hallják? Sosem találják meg.

– A többi aranyat is rögtön kézhez kapja – mondta Lan –, amint a túloldalra értünk. – Megrázta az övéről lógó bőrerszényt. Hallani lehetett az érmék csörgését.

A révész tekintete pár pillanatig ide-oda cikázott, de végül bólintott. – Akkor vágjunk bele – dünnyögte, azzal peckesen kisétált a mólóra, hat segédjével a nyomában. A köd eloszlott körülöttük, ahogy mozogtak, majd mögöttük újra összezárult. Rand gyorsan a többiek után indult, akiknek hűlt helyét máris kígyózó ködcsápok kezdték betölteni.

Maga a komp magas oldalfalú bárka volt. Széles rámpán keresztül lehetett rá felszállni, amely felhajtva a hajó hátsó korlátjává alakult. Kétoldalt, fejmagasságban, egy-egy karvastagságú kötél feszült. Ezeknek egyik vége a móló végén álló masszív cölöpökhöz volt rögzítve, a másik ködbe veszett a folyó fölött. A révész segédjei a komp pereméhez erősített vasállványokba tűzték a fáklyáikat; megvárták, amíg mindenki a fedélzetre vezeti a lovát, majd felhúzták a rámpát. A lábuk alatt minden lépésre hangosan nyikorogtak a deszkák, a hajó ide-oda dülöngélt, ahogy elhelyezkedtek rajta.

Magastorony félhangon dünnyögött, hogy nyugtassák meg a lovaikat és maradjanak középen, ne állják el a vontatók útját. Majd a segédjeivel kezdett kiabálni, folyamatosan rajtuk élesítette a nyelvét, amíg felkészítették a kompot az átkeléshez. Azok azonban, mintha meg sem hallották volna, mondhatott bármit, ugyanazzal a kelletlen lassúsággal dolgoztak végig. Különben sem teljes szívvel pörlekedett velük. Gyakran mondat közepén is elhallgatott, magasra tartotta a fáklyáját, és a köd mélyét fürkészte. Egy idő után végképp abbahagyta a kiabálást, inkább előrement az orrba, és most már le sem vette a szemét a folyót borító kavargó páráról. Sokáig mozdulatlanul állt, amíg az egyik vontató meg nem érintette a karját, mire rémülten rezzent össze.

– Mi az? Á, te vagy az. Készen vagytok? Ideje. Na, akkor meg mire vártok? – Széles ívben meglendítette a karját, mit sem törődve vele, hogy egy fáklya van a kezében, és a lovak ijedten hőkölnek hátra. – Köteleket eloldozni! Vonókötélhez! Mozgás! – A segéd lomhán elindult teljesíteni a parancsait. Magastorony visszafordult, tovább meresztgette a szemét a ködbe, előrefelé. Szabad kezét idegesen dörgölte a kabátja elejébe.

Mikor a rögzítőköteleket kioldozták, a komp megrándult, majd még egyszer, amikor a vonókötelek nem engedték tovább sodródni. A vontatók, mindkét oldalt hárman, a hajó elejébe mentek, megragadták a vonókötelet, majd egész testükben megfeszülve, nehézkesen megindultak a tat felé. Valahányszor a folyó fölött gomolygó ködre tévedt a pillantásuk, aggodalmasan dünnyögtek.

A móló hamarosan láthatatlanná vált. Közelebb húzódott hozzájuk a köd, szürke páracsápok kígyóztak be a fáklyák közötti térbe. A bárkát meg-megbillentette az áramlat. Ezen kívül semmi nem mozdult körülöttük, csak a vontatók lépkedtek lassan végig a tatig. Mikor odaértek, visszamentek az orrba, és kezdték elölről. Mindenki hallgatott. A falusiak olyan közel csoportosultak a hajó közepéhez, ahogy csak tudtak. Hallomásból tudták ugyan, hogy a Taren sokkal szélesebb, mint a patakok, amelyeket ismertek, ebben a ködben viszont egyenesen végtelennek tűnt.

Rand egy idő után közelebb húzódott Lanhoz. Ez a folyó, amin nem lehet átgázolni, sem átúszni, sőt, még csak nem is látszik a túlpartja, meglehetősen idegessé tette az embert, mikor sosem látott még szélesebb vagy mélyebb vizet, mint a Vízi-erdő apró kis tavacskái.

– Tényleg megpróbáltak volna kirabolni minket? – kérdezte halkan. – Úgy viselkedett, mintha inkább ő tartana attól, hogy mi raboljuk ki.

Az őrző a révészre nézett, majd a segédeire – úgy tűnt, egyikük sem figyel –, csak azután válaszolt.

– A sűrű ködben nem lettek volna tanúk... Nézd, ha várhatóan nem derül fény a tettükre, sok ember hajlamos úgy bánni az idegenekkel, ahogy máskor, tanúk előtt nem tennék. Márpedig minél könnyebben forral valaki rosszat az idegennel szemben, annál hamarabb feltételezi róla, hogy az is tervez valamit ellene. Ráadásul ez a fickó... Azt hiszem, még az anyját is eladná leveshúsnak a trallokoknak, ha megfelelő összeget kapna érte. Kissé meglep, hogy ezt kérdezed. Hallottam, mit mondanak az emondmezeiek a tarenréviekről.

– Igen, de... Hát, mindenki azt mondja, hogy... De azért nem gondoltam volna, hogy tényleg...

Rand úgy döntött, jobb, ha ezentúl fel sem tételezi, hogy megértheti a faluján kívüli emberek gondolkodásmódját.

– Mi van, ha elmondja az Enyésznek, hogy átkeltünk a komppal? – szólalt meg végül. – Talán még a trallokokat is áthozza utánunk.

Lan gunyorosan nevetett.

– Idegent kirabolni egy dolog, Félemberekkel összeszűrni a levet viszont már egész más tészta. Tényleg el tudod képzelni, hogy trallokokat vegyen a hajójára, különösen ebben a ködben? Vagy hogy akár szóba álljon egy Myrddraallal, ha nem kényszerítik rá? Erre még ő sem kapható. Amint meglátná őket, úgy elszaladna, egy hónapig nem állna meg. Nem hinném, hogy Tarenrévben különösebben aggódnunk kéne az árnybarátok miatt. Nem, errefelé nincsenek. Biztonságban vagyunk... legalábbis egy ideig. Ezektől biztosan. Vigyázz.

Magastorony abbahagyta a köd fürkészését; hátrafordult. Hegyes arcát előretolta, a fáklyáját a magasba emelte. Úgy nézett kettejükre, mint ha most látná őket először tisztán. A vontatók lába alatt nyikorgott a fedélzet. A révész hirtelen összerezzent, ráébredt, hogy ők is nézik, látják: ő meg őket figyeli. Gyorsan visszaugrott a korláthoz, és tovább fürkészte a túlsó partot. Már ha azt kereste annyira a ködben.

– Hallgass – mondta Lan, olyan halkan, hogy Rand is alig értette. – Rossz idők járnak, most különösen óvatosnak kell lenned, ha trallokokról, árnybarátokról vagy a Hazugság Uráról akarsz beszélni, főleg, ha idegen fülek is hallhatják. Az ilyesminek rosszabb következménye is lehet, mint hogy sárkányagyart mázolnak az ajtódra.

Randnek amúgy sem volt már kedve tovább kérdezősködni. Most még az eddiginél is sötétebben látta a világot. Árnybarátok! Mintha az Enyészekkel, a trallokokkal és a draghkarral nem lenne elég bajuk. A trallokokat legalább látásból fel lehet ismerni.

Egyszer csak elmosódott, sötétebb foltok derengtek fel előttük a ködben. A komp a túlsó parti mólónak ütközött. A vontatók rögtön az orrba siettek, gyorsan kikötötték a hajót, majd leengedték az elülső rámpát. Mat és Perrin hangosan kijelentették, hogy a Taren fele olyan széles sincs, mint hallották. Lan partra vezette a lovát, nyomában Moiraine-nel. A többiek követték őket. Mikor utolsóként Rand is lelépett a fedélzetről, oldalán Felhővel, Bela mögött, Magastorony mester hangosan kiáltott utánuk.

– Hé, álljanak csak meg! Hé! Hol az aranyam?

– Mindjárt megkapja – hallatszott Moiraine hangja valahonnan a ködből. Rand csizmája most már a mólón dobogott. – És még egy ezüstmárkát minden emberének, a gyors átkelésért.

A révész habozott, úgy dugta előre a képét, mintha veszélyt szimatolna, de az ezüst említésére a vontatók is felélénkültek. Néhányan előbb felkaptak egy fáklyát, de mind gyorsan ledübörgött a rámpán, mielőtt Magastorony szóhoz jutott volna. Ezt látván végül mogorva képpel, de ő is követte a legénységét.

Felhő patái tompán dobogtak a ködben, ahogy Rand lassan a part felé haladt. A szürke köd itt is éppolyan sűrű volt, mint a túlparton. A móló szárazföld felőli végén az őrző érméket osztott Magastorony és a segédei fáklyájának fénykörében. Mögöttük idegesen összetömörülve ácsorgott az egész csapat, Moiraine kivételével. Az aes sedai a víz szélén állt, és kifelé, a folyó felé nézett, bár hogy ugyan mit láthatott, arról Randnek elképzelése sem volt. Hirtelen megborzongott. Szorosabbra vonta maga körül a köpenyét, bármennyire át is volt ázva. Hiszen most már a Folyóközön kívülre értek. Sokkal messzebb érezte magát a hazájától, mint a folyó szélessége.

– Tessék – mondta Lan, azzal átadta az utolsó érmét is Magastoronynak. – Ahogy megállapodtunk. – Nem kötötte vissza az erszényt a derekára. A menyétképű férfi kapzsi tekintettel meredt a tömött bőrzacskóra.

Hangos reccsenés hallatszott. A móló megrázkódott. Magastorony felkapta a fejét, a komp felé. A bárkát eltakarta előlük a köd. Csak a fedélzeten maradt fáklyák látszottak: két elmosódott fénypont. A móló felnyögött, aztán mennydörgésszerű reccsenés után a két fényfolt megrándult, majd forogni kezdett. Egwene felsikoltott. Thom káromkodott.

– Elszabadult! – üvöltötte Magastorony. Megragadta a vontatóit, és a móló másik vége felé kezdte lökdösni őket. – Elszabadult a komp, idióták! Kapjátok el! Kapjátok el!

A segédek pár lépésnyit előretántorodtak mesterük lökdösésétől, aztán megvetették a lábukat. A bárkán maradt fáklyák halvány fénypontjai gyorsabban kezdtek forogni egymás körül, majd még gyorsabban. Örvényleni kezdett fölöttük a köd, mintha egy forgószél szívta volna magába a párát. A móló megrázkódott, fülsiketítő recsegés, durrogás kezdődött, ahogy a komp lassan darabokra tört.

– Tölcsérörvény! – tátotta a száját az egyik vontató.

– A Tarenen nincsenek tölcsérörvények – mondta Magastorony tompa hangon. – Soha nem volt tölcsérörvény...

– Szerencsétlen esemény – mondta Moiraine síri hangon. Most csak egy árnyék látszott belőle a ködben. Időközben visszafordult a folyó felől.

– Igen, szerencsétlen dolog – értett egyet Lan érzelemmentes hangon. – Úgy tűnik, egy ideig senkit nem tud átvinni a folyón. Igazán kellemetlen, hogy éppen a mi szolgálatunkban vesztette el a kenyerét. – Újra az erszényébe nyúlt; amit mindvégig a kezében tartott. – Tessék, ez talán kárpótolja.

Magastorony egy darabig döbbenten meredt a Lan kinyújtott tenyerén fekvő aranyakra – fényesen csillogtak a fáklyafényben –, majd megroskadt a válla, miközben a szeme a többiek között cikázott, akiket áthozott a folyón. Az emondmezőiek csendben álltak, alakjuk elmosódott a ködben. Végül egy rémült, artikulálatlan üvöltéssel kikapta a pénzt Lan kezéből, megpördült, és elszaladt. Rögtön elnyelte a szürkeség. A húzólegényei csak egy lépésnyivel maradtak le tőle. Hamarosan az ő fáklyáik fénye is eltűnt a ködben, a folyásiránnyal ellenkező irányban.

– Nincs miért tovább maradnunk – mondta az aes sedai, mintha semmi rendkívüli nem történt volna. Megfordította fehér kancáját, majd elindult vele felfelé a partszéli lejtőn.

Rand a folyó felé bámult, noha a sűrű párában semmi sem látszott belőle. Éppenséggel lehetett véletlen. Igaz, azt mondta, itt nincsenek tölcsérörvények, de... Ekkor ráébredt, hogy egyedül maradt. Gyorsan ő is felkapaszkodott az enyhén lejtő parton.

Alig tett meg három lépést, a sűrű köd hirtelen eloszlott. Megtorpant. Visszanézett. Közvetlenül alatta, egy a parttal párhuzamosan futó vonal egyik felén tömött szürke köd gomolygott, a másikon viszont semmi sem takarta a tiszta éjszakai égboltot. Még mindig teljes volt a sötétség, bár a hold éles körvonala azt mutatta, nincs már messze a hajnal.

Az őrző és az aes sedai a határvonaltól nem messze beszélgettek a lovaik között állva. A többiek külön csoportot alkotva álldogáltak. Még a holdfényes sötétségben is jól látható volt, mennyire idegesek. Minden szem Lanra és Moiraine-re szegeződött, és mintha Egwene kivételével mindannyian két félelem között őrlődtek volna: aggódtak, hogy szem elől veszthetik a férfit és a nőt, de közelebb menni sem mertek. Rand a lány felé indult. Az utolsó pár lépést kocogva tette meg. Egwene rávigyorgott. A szeme mintha megint nem csak a holdfénytől csillogott volna.

– Úgy követi a folyót, mintha ceruzával húzták volna meg a határát – mondta éppen Moiraine elégedett hangon. Jó, ha tíz nő van egész Tar Valonban, aki segítség nélkül képes lenne erre. Főleg egy vágtató lovon ülve.

– Nem mintha elégedetlenkedni akarnék, Moiraine Sedai – szólalt meg Thom Merrilin szokatlanul bátortalanul –, de nem lett volna jobb, ha kicsit tovább takar el minket? Mondjuk Baerlonig? Ha a draghkar tesz egy kört a folyó innenső oldalán, mindent elveszítünk, amit a köddel nyertünk.

– A draghkarok nem túl okosak, Merrilin mester – mondta az aes sedai szárazon. – Félelmetesek, halálosan veszélyesek, éles a szemük, de intelligenciából nem sok jutott nekik. Egyszerűen közli majd a Myrddraallal, hogy a folyó innenső partja tiszta, de magát a folyót mindkét irányban mérföldeken át köd borítja. A Myrddraal tudni fogja, mekkora extra erőfeszítésembe kerülhetett ez. Fel kell tételeznie, hogy esetleg a folyón lefelé menekülünk, és ez lelassítja. Meg kell osztania az erőit. A köd elég sokáig ki fog tartani ahhoz, hogy ne lehessen biztos benne, nem tettünk-e meg legalább néhány mérföldet csónakon. A folyó helyett Baerlon irányába is meghosszabbíthattam volna a ködöt, de akkor a draghkar pár óra alatt át tudná kutatni a folyót, és a Myrddraal biztosan tudhatná, merre megyünk.

Thom elgondolkodva pukkantott egyet a szájával, majd megrázta a fejét.

– Elnézést kérek, aes sedai. Remélem nem sértettem meg.

– Ööö, Moi... ööö aes sedai – kezdte Mat, majd elhallgatott, jól hallhatóan nagyot nyelt. – A komp... ööö... maga... szóval... Nem értem, miért... – végül feladta, elhallgatott. Olyan csend lett, hogy a leghangosabb zaj, amit Rand hallott, a saját légzése volt.

Moiraine csípős szavai vetettek véget a hallgatásnak.

– Mind folyton magyarázatot akartok, de ha minden lépésemet elmagyaráznám, nem maradna időm semmi másra. – A holdfényben az aes sedai valahogy magasabbnak látszott. Valósággal föléjük tornyosult.

– Egyet mondok. Feltett szándékom, hogy biztonságban Tar Valonba juttassalak benneteket. Ennyit épp elég tudnotok.

– Ha tovább álldogálunk itt – jegyezte meg Lan –, a draghkarnak nem kell végigkutatnia a folyó környékét. Ha jól emlékszem... – nem fejezte be a mondatot, inkább elindult felfelé az emelkedőn. Kantárszáron vezette a lovát.

Mintha az őrző elindulása felszabadított volna valamit a mellkasában, Rand mély lélegzetet vett. Úgy hallotta, a többiek is megkönnyebbülten sóhajtanak, még Thom is. Eszébe jutott egy régi mondás. Előbb köpd szemen a farkast, mint hogy egy aes sedai-jal húzz ujjat. Ám a feszültség mégis csökkent. Moiraine már nem tornyosult senki fölé – sőt, a mellkasáig is alig ért.

– Gondolom, nem pihenhetünk egy keveset – mondta reménykedő hangon Perrin. Utolsó szava ásításba fulladt. A Belának rogyva álló Egwene fáradtan sóhajtott.

Ez volt az első hang a lány szájából, amely a legkisebb mértékben is panaszra utalhatott, mióta elindultak. Talán kezd már rájönni, hogy ez mégsem egy izgalmas kaland. Aztán eszébe jutott, hogy vele ellentétben ő nem aludta át a napot.

– Igazán szükségünk van a pihenésre, Moiraine Sedai – mondta. – Végül is átlovagoltuk az éjszakát.

– Akkor javaslom, nézzük, mit tartogat számunkra Lan – felelte a nő. – Gyertek.

Felvezette őket a parton, a folyó mentén húzódó erdőbe. Lombtalan ágak sűrűje fogta el a holdfény nagy részét, még mélyebbé téve az árnyakat. A Tarentől jó százhossznyira sötét halmot találtak egy tisztás szélén. Egy sok évvel korábbi áradás alámosott egy egész sor csarabfát, majd a kidőlt fákat nagy, össze-vissza halomba hordta össze. A végeredmény: látszólag szilárd, faágakból, törzsekből, gyökerekből álló tömeg. Moiraine megállt. Egyszer csak fény szűrődött ki a halomból, közvetlenül a föld fölött.

Aztán, egy fáklyacsonkot tartva maga elé, Lan mászott elő az ágtömegből. Kiérve kiegyenesedett.

– Nem volt váratlan vendég – mondta Moiraine-nek. – A fa, amit hagytam, még mindig száraz, úgyhogy raktam egy kis tüzet. Melegben alszunk.

– Előre tudta, hogy megállunk itt? – kérdezte meglepetten Egwene.

– Valószínű helynek tűnt. Szeretek előre gondolkodni. Néha hasznos.

Moiraine elvette tőle a fáklyát.

– Gondoskodnátok a lovakról? Ha készen vagytok, mindenki fáradtságával kapcsolatban megteszem, amit tudok. De most először Egwene-nel akarok beszélni. Egwene?

Rand nézte, ahogy a két nő leguggol, és eltűnik a nagy fahalom alatt. Volt ott egy alacsony nyílás, bemászni sem volt könnyű rajta. Hamarosan már a fáklya fénye sem látszott.

Lan zabostarisznyákat és némi zabot is csomagolt mindannyiuknak, de amikor le akartak nyergelni, megállította őket. Béklyókat szedett elő, amelyeket ugyancsak mindenki csomagjába bekészített.

– Jobban kipihennék magukat nyereg nélkül, de ha gyorsan kell távoznunk, nem biztos, hogy lesz időnk felszerszámozni őket.

– Nekem egyáltalán nem is tűnnek fáradtnak – mondta Perrin, aki éppen azon próbálkozott, hogy a lova pofájára húzza a zabostarisznyát. Nem sok sikerrel. Az állat mindig felkapta a fejét, mielőtt becsatolhatta volna a szíjakat. Randnek is gondjai voltak Felhővel, három sikertelen kísérlet után tudta csak a szürke orrára húzni a vászonzsákot.

– Pedig azok – mondta Lan. Eddig a csődöre megbéklyózásával foglalkozott, most felegyenesedett. – Ó, persze tudnának még vágtatni. Ha akarnánk, teljes sebességgel rohannának, míg holtan nem esnének össze a kimerültségtől, amelyet addig még csak nem is éreznének. Jobban örültem volna, ha Moiraine Sedai nem teszi velük, amit tett, de szükség volt rá. – Megpaskolta a csődör nyakát, mire az bólintott egyet, mintha nyugtázni akarná az őrző érintését. – A következő napokban lassan kell majd mennünk velük, amíg erőt gyűjtenek. Lassabban, mint szeretném. De ha szerencsénk van, nem túl lassan.

– Ezt...? – Mat megint nagyot nyelt. – Hát erre gondolt? Amikor a fáradtságunkról beszélt?

Rand megpaskolta Felhő nyakát. Maga elé meredt. Bármennyire is segített Tamon, ő nem vágyott rá, hogy az aes sedai a Hatalmat használja rajta. Fény segíts, hiszen lényegében beismerte, hogy ő süllyesztette el a kompot.

– Valami hasonlóra – nevetett kissé kényszeredetten Lan. – De nektek nem kell félnetek, hogy halálra futjátok magatokat. Hacsak nem fordulnak sokkal rosszabbra a dolgok. Gondoljatok rá úgy, mint egy plusz éjszakányi alvásra.

Ekkor a draghkar éles sikolya visszhangzott fel a ködborította folyó felett. Még a lovak is megdermedtek. Még egyszer felhangzott a rémítő hang, most már közelebbről, majd megint. Rand úgy érezte, mintha tűket szurkálnának a koponyájába. Aztán halkulni kezdtek az üvöltések, majd teljesen elhallgattak.

– Szerencsénk van – suttogta Lan. – A folyón keres minket – rövid vállrándítás után újra normális hangon szólalt meg. – Menjünk be. Jól esne már egy kis forró tea, és valami étel, amivel megtölthetem a hasamat.

Rand mászott be elsőnek a nyíláson, négykézláb. Rövid folyosószerűség vezetett a halom mélyére. Mikor a végére ért, megállt, még mindig négykézláb. Szabálytalan alakú tér nyílt előtte, fatörzsekkel határolt barlang, elég nagy, hogy mindannyian kényelmesen elférjenek benne. A mennyezet túl alacsony volt, hogy a nők kivételével bármelyikük fel tudjon egyenesedni. A középre összehordott nagy kavicsokra rakott tűz füstje egyenesen felfelé szállt, át a fatörzsek között. Az ágak között bőven elég levegő jutott be, hogy meglegyen a szellőzése, de ahhoz túl sűrű volt a szövevény, hogy a lángok fényéből bármi is kijusson. Moiraine és Egwene törökülésben ültek, egymással szemben, a tűz mellett. A kabátjuk oldalt hevert, ledobva.

– Az Egyetlen Hatalom – mondta éppen az aes sedai – az Igazi Forrásból ered, a Teremtésben is felhasznált erőből, amit a Teremtő az idő kerekének forgatására alkotott. – Összetette maga előtt a kezét, egymásnak nyomta a két tenyerét. – A saidin, az Igazi Forrás hímnemű fele, és a saidar, a nőnemű fél egymás ellen dolgoznak, de ugyanakkor együtt is, így hozzák létre ezt az erőt. A saidint – emelte oldalt, majd ejtette maga mellé egyik kezét – beszennyezte a Sötét Úr érintése. Olyan ez a szennyezés, mint vékony réteg avas olaj, amely szétterül a víz felszínén. Maga a víz most is tiszta, de nem lehet érinteni anélkül, hogy a rontást is meg ne érintenék. Csak a saidart lehet biztonságosan használni.

Egwene háttal ült Randnek. Az arcát nem látta, de a lány mindenesetre izgatottan hajolt előre.

Ekkor Mat bökte meg hátulról, és morgott valamit. Gyorsan bement a terembe, hogy utat adjon a többieknek. A két nő nem törődött vele. A többiek is megérkeztek, ledobálták nedves köpenyüket, majd leültek a tűzhöz a kezüket melengetni. Az utolsónak bemászó Lan vizestömlőket és bőrzsákokat vett elő egy, a „barlang” falából nyíló, kisebb zugból, majd egy lábost a csomagjából, és nekiállt teát főzni. Ő nem figyelt a nők társalgására, de Rand barátai nem forgatták már a tűz fölött a kezüket; nyíltan lesték Moiraine minden szavát. Thom úgy tett, mintha egyedül díszesen faragott pipája megtömése érdekelné, de ő is elárulta magát, ugyanis kissé a nők felé hajolt. Moiraine és Egwene mintha észre sem vették volna, hogy nincsenek már egyedül.

– Nem – felelte az aes sedai valamilyen kérdésre, amelyről Rand lemaradt –, az Igazi Forrás sohasem fogy el, mint ahogy a malom sem használja el a folyót. A Forrás a folyó, az aes sedai-ok a malom.

– És tényleg azt gondolja, hogy meg tudnám tanulni? – kérdezte Egwene. Csak úgy ragyogott az arca izgatottságában. Rand még sosem látta ilyen gyönyörűnek, egyben ilyen elérhetetlennek. – Lehetne belőlem aes sedai?

Rand fölugrott. Rögtön jól beverte a fejét egy fatörzsbe. Thom Merrilin elkapta a karját, visszahúzta.

– Ne légy ostoba – mormogta a mutatványos. A nőkre nézett – egyikükön sem látszott, hogy bármit is észrevettek volna –, majd együttérzően a fiúra pillantott. – Ezen már nem változtathatsz, fiam.

– Gyermekem – mondta lágy hangon Moiraine –, nagyon kevesen képesek megtanulni az Igazi Forrás érintésének módját, az Egyetlen Hatalom használatát. Egy részük magasabb szintre képes eljutni ily módon, mások már alacsonyabbon megrekednek. Te azon maroknyi nő közé tartozol, akiknek tanulniuk sem kell. Akkor is meg fogod érinteni az Igazi Forrást, ha nem akarod. De a Tar Valonban szerezhető tudás nélkül sosem leszel képes igazán irányítani. Talán túl sem éled a próbálkozást. Azok a férfiak, akikben meg van a képesség a saidin érintésére, természetesen mind meghalnak, ha a Piros ajah meg nem találja és meg nem szelídíti őket...

Thom felmordult, Rand pedig kényelmetlenül feszengeni kezdett. Azok a férfiak, akikről a nő beszélt, ritkán fordultak elő – egész eddigi életében háromról hallott összesen, és, a Fénynek hála, egyik sem volt folyóközi –, de a károk, amelyeket okoztak, mielőtt az aes sedai-ok rájuk találtak, mindig elég jelentősek voltak, hogy messze terjedjen a hírük. Mint a háborúké, vagy az olyan földrengéseké, amelyek egy egész várost leromboltak. Sosem értette igazából, mi az ajahok szerepe. A történetek szerint aes sedai társaságok voltak, amelyek, úgy tűnt, leginkább egyfolytában egymás ellen szervezkednek, egymással civakodnak. De egy dologban minden történet egyetértett. A Piros ajah legfontosabb feladatának egy újabb Világtörés elkerülését tekintette, és ezt úgy akarták elérni, hogy vadásztak minden férfira, aki csak álmodni is mert az Egyetlen Hatalom használatáról. Mat és Perrin úgy néztek ki, mint akik hirtelen mégiscsak szívesebben lennének otthon, az ágyukban.

– ...de némelyik nő is meghal. Nehéz útmutatás nélkül megtanulni a Hatalom használatát. Azok a nők, akiket nem találunk meg, gyakran... Szóval, a világnak ezen a részén, néha javasasszonyok lesznek a falujukban. – Az aes sedai szünetet tartott, majd némi gondolkodás után így folytatta: – Az ősi vér erős Emondmezőn, és az ősi vér dalol. Abban a pillanatban tudtam, ki vagy, amint megláttalak. Nincs az az aes sedai, aki egy fókuszálni tudó, vagy az átváltozása közelében álló nő jelenlétében azonnal ne érezné meg azt. – Némi kotorászás után az öve mellett nyíló zsebéből előhúzta az aranyláncon függő kék követ, amelyet korábban a hajában viselt. – Te nagyon közel állsz már az átváltozásodhoz, az első érintéshez. Jobb, ha az én irányításom alatt történik meg. Ilyen módon elkerülheted... a kellemetlen mellékhatásokat, amelyeken a segítség nélkül átváltozók keresztülmennek.

Egwene elkerekedett szemmel bámult a kőre, újra és újra megnedvesítette az ajkát idegességében.

– Ez... Ebben van a Hatalomból?

– Természetesen nincs – vágta rá Moiraine. – Dolgoknak nincs hatalmuk, gyermekem. Még az angreal is csak egy eszköz. Ez csak egy szép kék kő. De világítani is tud. Tessék.

Egwene kinyújtotta remegő kezét. A nő az ujjai hegyére fektette a követ. Vissza akart húzódni előle, de az aes sedai Egwene mindkét kezét az egyik sajátjába fogta, a másikat pedig gyengéden a lány halántékához érintette.

– Nézz a kőre – mondta halkan. – Jobb így, mint egyedül ügyetlenkedni. Tisztítsd meg az elméd, ne maradjon benne más, csak ez a kő. Ürítsd ki az agyad, hagyd magad sodródni. Csak a kő létezik, és az üresség. Elkezdem. Sodródj, hagyd, hogy én irányítsalak. Ne gondolj semmire. Lebegj.

Rand a térdébe vájta az ujjait, olyan erővel szorította össze a száját, hogy belefájdult az állkapcsa. Nem sikerülhet neki. Nem szabad.

A kő felvillant, pillanatnyi kék ragyogás, amely alig jelent meg, rögtön el is tűnt. Nem volt fényesebb, mint egy szentjánosbogár, a fiú mégis úgy rándult össze, mintha fájdalmasan vakító lett volna. Egwene és Moiraine a kő mélyére szegezték a tekintetüket, kifejezéstelen arccal. Újabb villanás, majd még egy, míg végül az azúr fény folyamatosan pulzált, szívként lüktetett.

Az aes sedai az, gondolta kétségbeesetten. Moiraine csinálja. Nem Egwene.

Egy utolsó, halvány villanás után a kő újra egyszerű ékszerré változott. Rand visszafojtotta a lélegzetét.

A lány még egy ideig a kő belsejébe bámult, majd felnézett az aes sedai-ra.

– Azt hiszem... éreztem... valamit, de... Talán tévedett velem kapcsolatban. Sajnálom, hogy rám pazarolta az idejét.

– Semmit nem pazaroltam el, gyermekem – mondta a nő apró, elégedett mosollyal. – Az utolsó fény egyedül a tiéd volt.

– Tényleg? – kiáltott fel Egwene, aztán rögtön újra elkomorodott. – De hát az alig látszott.

– Most úgy viselkedsz, mint egy ostoba falusi lány. A legtöbben, akik Tar Valonba jönnek, sok hónapi tanulás után képesek csak arra, amit most csináltál. Te messzire eljuthatsz. Talán egészen az Amyrlin trónig is egy napon, ha elég szorgalmasan tanulsz, és keményen dolgozol.

– Úgy érti...? – Egwene ujjongó örömkiáltást hallatva vetette magát Moiraine nyakába. – Ó, köszönöm! Rand, hallottad? Aes sedai leszek!

Tizenharmadik fejezet

Válaszutak

(térkép)

Mielőtt aludni tértek volna, Moiraine sorban mindegyikőjükhöz odatérdelt, a fejükre tette a kezét. Lan morgott egy kicsit, hogy neki nincs rá szüksége, nem kéne rá vesztegetnie az erejét, de azért nem próbálta megállítani. Egwene kíváncsian várta, milyen érzés lesz, Mat és Perrin viszont láthatóan féltek tőle, de nem mertek nemet mondani sem. Thom elhúzódott az aes sedai keze elől, de az ellentmondást nem tűrő tekintettel ragadta meg a férfi ősz fejét. A mutatványos összehúzott szemöldökkel, feszülten feküdte végig az egészet. Mikor végzett, a nő gúnyos mosollyal vette le róla a kezét. Thom még mérgesebben nézett, de láthatóan felfrissült. Mint mindannyian.

Rand visszahúzódott az egyenetlen fal egy beugrójába. Remélte, ott nem veszik észre. Abban a pillanatban, amint az ágtömegnek támasztotta a fejét, le akartak csukódni a szemei, de erőt vett magán. Mindenképpen látni akarta, mit csinál Moiraine. Szájához szorított ököllel nyomott el egy ásítást. Nincs neki másra szüksége, csak egy-két óra alvásra, gondolta, és olyan friss lesz, mint indulás előtt. Az aes sedai azonban nem feledkezett meg róla.

A nő ujjainak hűvös érintésétől összerezzent.

– Nekem nem... – kezdte, majd döbbenten kerekedtek el a szemei. Úgy ömlött ki belőle a kimerültség, mint lyukas hordóból a bor. A sajgás, a fájdalom tompa emlékké halványult az izmaiban, majd eltűnt. Leesett állal bámult az aes sedai-ra. Az elmosolyodott, és levette róla a kezét.

– Kész – mondta. Fáradt sóhajjal egyenesedett fel. Randnek rögtön eszébe jutott, hogy magával nem tudja ugyanezt megtenni a nő. És tényleg, épp csak ivott egy kis teát, elutasította a sajtot és a kenyeret, amelyet Lan próbált ráerőltetni, majd összegömbölyödött a tűz mellett. Amint maga köré igazgatta a köpenyét, láthatóan rögtön mély álomba zuhant.

A többiek is, Lan kivételével, mind ledőltek, ahol éppen találtak annyi helyet, hogy kinyújtóztathassák a tagjaikat, és nyomban elaludtak, bár Rand elképzelni sem tudta, miért. Ő a maga részéről úgy érezte, mintha épp most töltött volna puha ágyban egy egész éjszakát. Mégis, amint az ágfalhoz támasztotta a fejét, elnyomta az álom. Mikor Lan egy óra múlva fölrázta, olyan friss volt, mintha három napig pihent volna egyfolytában.

Az őrző mindannyiukat felkeltette, Moiraine kivételével. Ha bármelyikük túl nagy zajt csapott, ami megzavarhatta volna az álmát, mérgesen csittegett. Ennek ellenére nem hagyta, hogy túl sokáig a kényelmes fabarlangban maradjanak. Mielőtt a napkorong saját átmérőjének kétszeresével járt a láthatár fölött, nyoma sem volt, hogy valaha is ott jártak volna; mindannyian lovon ültek, és északnak, Baerlon felé indultak. Lassan haladtak, hogy ne erőltessék túl a lovakat. Az aes sedai-nak meglehetősen karikásak voltak a szemei, de azért egyenes derékkal, biztosan ült a lovon.

A hátuk mögött a folyót még mindig sűrű köd takarta. A szürke párafal fel sem vette az erőtlen nap gyenge próbálkozását, hogy fölmelegítse és eloszlassa. A Folyóköz sem látszott tőle. Pedig Rand folyton hátra-hátranézett lovaglás közben, reménykedett, hogy még egyszer megpillanthatja a szülőföldjét, legalább egy kis darabját, még ha csak Tarenrévet is. Végül aztán a fák eltakarták a folyót, ködfalastul.

– Soha nem hittem volna, hogy egyszer ilyen messzire kerülök otthonról – szólalt meg ekkor. – Emlékeztek, amikor Őrdomb még nagy távolság volt? – Egész pontosan két napja. Most már egy egész örökkévalóságnak tűnik.

– Egy-két hónapon belül visszajövünk – mondta Perrin elszoruló torokkal. – Gondoljatok csak bele, mennyi mindent mesélhetünk.

– Még a trallokok sem üldözhetnek örökké – így Mat. – A fene egye meg, csak nem. – Nagy sóhajjal fordult újra előre. Kissé megroskadt a nyeregben, mintha egy szót sem hinne el abból, amit mondott.

– Férfiak! – horkant fel Egwene. – Végre megkaptátok a kalandot, amelyről annyit locsogtatok, erre máris a hazatérésről álmodoztok.

Büszkén magasra emelte a fejét, de Randnek feltűnt, hogy egy kissé mintha reszketett volna a hangja, most, hogy a Folyóköz eltűnt szem elől.

Sem Moiraine, sem Lan nem próbálta vigasztalni őket, semmi olyat nem mondtak, hogy persze, természetesen vissza fognak jönni. Megpróbált nem gondolni arra, mit jelenthet ez. Még így, kipihenten is épp eléggé tele van már kétségekkel, semmi szüksége újabbakra. Kényelmesen elhelyezkedett, görnyedt derékkal ült a nyeregben, és árról álmodozott, hogy Tammal együtt terelgetik a nyájat egy dús, tömött pázsittal borított legelőn, miközben pacsirták dalolnak a tavaszi reggel szépségéről. Aztán egy emondmezei kiruccanásról, Bel Tine-ról, amilyen azelőtt volt: tánc a Zöldön, gondtalanul. Legfeljebb arra kellett vigyáznia, nehogy elvétsen egy tánclépést.

Majdnem egy hétbe került, mire Baerlonba értek. Lan folyton a lassúságuk miatt morgolódott, pedig ő diktálta az ütemet, és gondosan vigyázott, hogy a többiek tartsák is magukat hozzá. Magával és csődörével, Mandarbbal – azt mondta, ez Pengét jelent az Ősi Nyelven – már nem volt olyan kíméletes. Legalább kétszer akkora távolságot tett meg egy nap, mint ők. Hol előrevágtatott – ilyenkor változó színű köpenye vadul lobogott mögötte a szélben –, hogy felderítse előttük a terepet, hol hátramaradt ellenőrizni, követi-e őket valaki. Ha bárki más próbált lépésnél gyorsabb haladásra váltani, azonnal fejmosást kapott, amiért nem bánik jól a hátasával. Rögtön az illető orra alá dörgölte, hogy vajon mire mennének gyalog, ha mégis megjelennének a trallokok. Még Moiraine sem volt biztonságban a nyelvétől, ha hagyta, hogy fehér kancája ügetni kezdjen. A kancát Aldiebnek hívták, ami az Ősi Nyelvben Nyugati Szelet jelent. Ezzel érkeznek a tavaszi esők.

Az őrző felderítőútjai során egyszer sem talált arra mutató jelet, hogy üldöznék őket, vagy csapdát állítottak volna nekik. Kizárólag Moiraine-nek mondta el, mit látott, és neki is nagyon halkan, nehogy másvalaki is meghallja. Az aes sedai aztán közölte a többiekkel mindazt, amiről úgy ítélte, nekik is tudniuk kell. Rand eleinte legalább annyit nézett hátra, mint előre. Nem ő volt az egyetlen. Perrin gyakran fogdosta a fejszéjét, Mat pedig jó ideig húrra fektetett nyílvesszővel lovagolt. De egyszer sem tűntek föl mögöttük trallokok, sem fekete köpenyes alakok. Az ég is draghkarmentes maradt. Lassan, fokozatosan kezdtek hinni abban, hogy sikerült végleg lerázni az üldözőiket.

Pedig nem sok fedezék akadt, amerre mentek, még az erdők legsűrűbb részein sem. A Tarentől északra éppúgy nem akart vége szakadni a télnek, mint a Folyóközben. Erdei- és ezüstfenyő-csoportok, itt-ott egy-egy illatos lázcserje és babér tarkította az egyébként kopár, szürke, lombtalan erdőt. Még a bodza sem kezdett rügyezni. A barna mezőkön a tavalyi füvet egészen laposra préselte télen a hó; csak itt-ott látszott egy-egy zöld hajtás. És az is nagyrészt csalán volt, bogáncs vagy büdösfű, akárcsak Emondmezőn. Az erdő kopár talaján még mindig maradt némi hó az árnyékosabb részeken és az örökzöldek alsó ágai alatt. Mindenki szorosan magára tekerve viselte a köpenyét, a gyenge napfénynek ugyanis nem volt melege, az éjszakai hideg viszont csontig hatolt. Itt sem volt több madár, mint a Folyóközben. Még hollók sem.

Bár lassan haladtak, cseppet sem komótosan. Az Északi út – továbbra is így hívta magában, bár gyanította, könnyen lehet, hogy errefelé, a Tarentől északra már valami egész más neve van – most is szinte egyenesen északnak haladt, de Lan ragaszkodott hozzá, hogy ők folyton változtassák az útirányukat. Kígyózva haladtak, hol erre, hol arra fordultak. Legalább annyi időt töltöttek az erdőben, mint a keményre döngölt földúton. Egy falu, tanya vagy az emberi civilizáció bármely egyéb jelére mérföldeket kerültek. Igaz, meglehetősen ritkán kényszerültek ilyesmire, a vidék ugyanis jóformán lakatlan volt. Az egész első nap nem látta semmi nyomát – persze az úttól eltekintve – hogy valaha is járt ember errefelé. Rádöbbent, hogy amikor a Ködhegység lábáig utazott, talán akkor sem volt olyan messze a legközelebbi emberi településtől, mint most.

A első tanya, amit megpillantott – nagy faház, magas istálló; mindkettőn csúcsos, nyurga zsúptető, füstölgő kőkémény –, egészen megdöbbentette.

– Teljesen olyan, mint otthon – mondta Perrin. Összehúzott szemmel figyelte a távoli épületeket. Alig látszottak még a fák között. Emberek mozogtak a tanyaudvaron. Egyelőre nem vették észre az idegeneket.

– Dehogyis – így Mat. – Egyszerűen csak túl messze vagyunk, hogy észrevegyük a különbségeket.

– Mondom, hogy ugyanolyan.

– Pedig nem lehet. Végül is most már a Tarentől északra járunk.

– Csönd legyen, ti ketten! – morogta Lan. – Nem szeretnénk, ha meglátnának minket, ugye nem felejtettétek el? Erre. – Nyugatnak fordult, hogy az erdőben kerüljék meg a tanyát.

Rand még visszanézett egyszer. Perrinnek igaza van, gondolta. A tanya teljesen ugyanolyannak tűnt, mint az Emondmező környékiek. Egy kisfiú éppen vizet húzott a kútból, néhány nagyobb gyerek a juhokat gondozta a karámban. Még szárítópajta is volt a dohánynak. De Matnek is igaza volt. A Tarentől északra vagyunk már. Nem lehet teljesen ugyanolyan. Minden nap megálltak, mielőtt teljesen besötétedett volna, hogy legyen idejük megfelelő táborhelyet találni. Olyat, ami lejtős, hogy ne álljon meg rajta a víz, és szélvédett helyen van. A szél ugyanis ritkán ült el teljesen, legfeljebb irányt változtatott. A tábortüzük mindig apró volt, és úgy elrejtették, hogy már pár lépésről sem látszott. Amint felforrt a tea, már ki is oltották, a parazsat eltemették.

Az első táborhelyükön, napnyugta előtt, Lan nekiállt tanítani a fiúkat a fegyvereik használatára. Az íjjal kezdte. Miután végignézte, ahogy Mat három nyilat küld egy emberfejnyi görcsbe, egy százlépésnyire álló halott csarabfa odvas törzsén, kijelentette, hogy most a többiek jönnek. Perrin megismételte Mat teljesítményét, Rand pedig felidézte a lángot és az űrt, elérte a tökéletes nyugalmat és koncentrációt, amikor az íj a teste részévé válik (vagy ő lesz az íj része), azzal pontosan középre lőtte mindhárom vesszőt, olyan közel egymáshoz, hogy összeért a hegyük.

– Hát, ha mindannyiótoknak lenne íjatok – mondta az őrző gúnyosan, amikor mindhárman vigyorogni kezdtek –, és a trallokok hajlandóak lennének nem menni túl közel hozzátok, hogy használhassátok is őket... – Rögtön lefagyott az arcukról a vigyor. – Lássuk, mit taníthatok nektek arra az esetre, ha mégis közel mennének.

Először Perrint oktatta egy kicsit széles fejű fejszéje használatára. Olyan valakire emelni a fejszét, akinek, vagy aminek fegyvere van, egészen más, mint fát vágni vagy képzelt ellenfelek felé suhogtatni. Egy sor gyakorlatot végeztetett a nagydarab kovácslegénnyel – védés, hárítás, ütés –, majd, amíg az gyakorolt, ugyanazt elmagyarázta Randnek is a karddal kapcsolatban. Szó sem volt arról a vad ugrálásról és vagdosásról, ahogy a kardpárbajt mindig elképzelte. Ehelyett sima, gördülékeny, egymásba kapcsolódó mozdulatok sorára tanította. Majdnem olyan volt az egész, mint valami tánc.

– Nem elég mozgatni a pengét – mondta Lan –, bár néhányan azt hiszik. Az elmének is nagy szerepe van. Sőt, az a legfontosabb. Ürítsd ki az elméd, juhász. Tüntesd el belőle a gyűlöletet, a félelmet, mindent. Égesd hamuvá az érzelmeid. Ti is figyelhettek, rátok is vonatkozik. Ez mindig igaz, fejszénél, íjnál, lándzsánál, botnál, de még a pusztakezes harcnál is.

Rand döbbenten meredt rá.

– A láng és az űr – mondta meglepett hangon. – Erre gondol, ugye? Az apám már megtanított rá.

Az őrző kifürkészhetetlen arckifejezéssel nézett rá.

– Tartsd úgy a kardot, ahogy mutattam, birkapásztor. Még én sem tudok egy földtúró parasztból egyetlen óra alatt kardmestert csinálni, de annyit talán elérünk, hogy ne vágd le a saját lábad.

Rand sóhajtott, majd két kézzel függőlegesen állította maga előtt a kardot. Moiraine közönyösen nézett, de a következő este szólt Lannak, hogy folytassa a leckéket.

A vacsora mindig ugyanaz volt, akárcsak a reggeli és az ebéd: kovásztalan kenyér, sajt és szárított hús. Csak annyi volt a különbség, hogy este forró tea is volt, amellyel leöblíthették, nem kellett sima vízzel beérniük. Alkonyat után Thom szórakoztatta őket. Lan nem hagyta, hogy hárfázzon vagy furulyázzon – semmi szükség, hogy fellármázza az egész környéket, mondta az őrző –, így hát csak zsonglőrködött és történeteket mesélt. Olyanokat, mint a „Mara és a három ostoba király” vagy a több száz, Anláról, a bölcs tanácsadóról szóló meséből egyet-egyet, máskor valami dicsőséggel és kalanddal telit, mint a „Nagy Hajtóvadászat a Kürtért”, de csupa olyat, amelyben a végén minden jóra fordul, és a hősök boldogan hazatérnek.

Ám hiába volt békés körülöttük a táj, hiába nem jelentek meg soha trallokok az erdőben, nem keringtek draghkarok a felhők között, Rand úgy érezte, valahogy mégis mindig sikerült növelniük a mindannyiójukban felgyülemlett feszültséget, ahányszor csak fennállt a veszélye, hogy az esetleg megszűnik.

Például ott volt az a reggel, amikor Egwene felébredt, és nekiállt kibontani a haját. Rand a szeme sarkából figyelte, miközben éppen feltekerte a pokrócát. Minden este mindenki a pokrócaiba burkolózott, amint kioltották a tábortüzet, kivéve Egwene-t és az aes sedai-t. A két nő ilyenkor mindig félrevonult egy-két órára beszélgetni. Akkor tértek csak vissza, amikor a többiek már elaludtak. Mialatt Felhőt nyergelte, majd felkötötte a nyeregtáskáit és a pokrócokat, Egwene kifésülte a haját. Pontosan százszor húzta végig rajta a fésűt. Számolta. Akkor elrakta, szabadon lógó haját szétterítette a hátán, majd felhúzta a csuklyáját.

– Mit csinálsz?! – kérdezte tőle döbbenten. A lány rásandított, de nem válaszolt. Ekkor jött rá, hogy tulajdonképpen két napja most szólt hozzá először. A fabarlangban töltött éjszaka óta nem is beszéltek. De ez most nem tarthatta vissza. – Egész életedben arra vártál, hogy befonva viselhesd a hajad, most meg lemondasz róla? Miért? Csak mert ő sem fonja be a magáét?

– Az aes sedai-ok nem fonják a hajukat – felelte egyszerűen. – Illetve csak akkor, ha olyan kedvük van.

– De te nem vagy aes sedai. Te Egwene al'Vere vagy Emondmezőről, és a Nőkör görcsöt kapna, ha most látna.

– A Nőkor dolgaihoz neked semmi közöd, Rand al'Thor. Különben is, aes sedai leszek. Amint Tar Valonba érünk.

Felhorkant.

– „Amint Tar Valonba érünk”. De miért? A Fény szerelmére, ezt áruld el! Te nem vagy árnybarát.

– Miért, szerinted talán Moiraine Sedai árnybarát? Igen? – pördült felé dühödten a lány, ökölbe szorított kezekkel. Már azt hitte, mindjárt megüti. – Azok után, hogy megmentette a falut? Miután megmentette az apádat?

– Én nem tudom, micsoda, de akármi is legyen, az a többiről még nem mond semmit. A történetek...

– Nőj már föl, Rand! Felejtsd el a történeteket! Használd végre inkább a szemed meg a fejed!

– A szemem nagyon jól látta, ahogy elsüllyesztette a kompot! Na ezt tagadd le! Ha egyszer te a fejedbe veszel valamit, képtelenség jobb belátásra téríteni, még ha valaki egyértelműen be is bizonyítja, hogy a vízen próbálsz járni. Ha nem lennél ilyen Fényvakította bolond, te is belátnád...

– Szóval bolond vagyok?! Hadd mondjak neked egy-két dolgot, Rand al'Thor! Te vagy a legcsökönyösebb, legfafejűbb...

– Mi az, mindenkit fel akartok ébreszteni tíz mérföldes körzetben? – kérdezte az őrző.

Rand tátott szájjal, döbbenten állt. Egy szót sem volt képes kinyögni. Csak most jött rá, hogy egy ideje torkaszakadtából kiabált. Nem csak ő, mindketten.

Egwene fülig vörösödött, majd sarkon fordult.

– Férfiak! – morogta, úgy tűnt, legalább annyira az őrzőnek, mint neki, azzal elviharzott.

Rosszat sejtve fordult a tábor felé. Mindenki őt nézte, ahogy sejtette, nem csak az őrző. Mat és Perrin sápadtan, Thom feszülten, mint aki készen áll bármelyik pillanatban harcolni vagy menekülni. Moiraine. Az aes sedai arca kifejezéstelen maradt, de a tekintete mintha egyenesen a lelke mélyébe fúródott volna. Kétségbeesetten próbált visszaemlékezni, pontosan mit is mondott az aes sedai-okról és az árnybarátokról.

– Ideje indulnunk – mondta Moiraine. Aldieb felé fordult. Rand úgy remegett, mintha épp most szabadult volna ki egy halálos csapdából. Talán így is volt, gondolta.

Két éjszakával később, a parázsló tűz mellett Mat lenyalta az utolsó sajtmorzsákat is a kezéről, majd így szólt:

– Tudjátok, szerintem végképp leráztuk őket.

Lan éppen valahol az éjszakai sötétségben mászkált, körbenézett a környéken. Moiraine és Egwene félrevonultak a szokott beszélgetéseik egyikére. Thom pipával a szájában bóbiskolt. A tábortűz egyedül a három fiatalemberé volt.

Perrin elgondolkozva kotorászott a parázsban egy bottal.

– Ha leráztuk őket, miért jár Lan annyit felderíteni?

Rand már majdnem elaludt. Most oldalt fordult, háttal a tűznek.

– Még Tarenrévnél leráztuk őket. – Mat hanyatt dőlt, összekulcsolta a feje mögött a kezét, és a csillagos eget bámulta. – Már ha tényleg minket üldöztek egyáltalán.

– Szerinted talán a draghkar csak azért jött utánunk, mert kedvelt minket?

– Én azt mondom, kár tovább aggódnunk a trallokok meg ehhez hasonlók miatt – folytatta Mat, mintha Perrin meg sem szólalt volna. – Jobb, ha inkább elkezdünk egy kicsit azzal törődni, hogy világot lássunk. Elvégre kint vagyunk a nagyvilágban, ahonnan a történetek származnak. Szerintetek például milyen lehet egy igazi város?

– Pont Baerlonba megyünk – mondta álmosan Rand, de Mat felhorkant.

– Persze, persze, Baerlon. De én láttam al'Vere mester régi térképét. Ha Caemlynbe érve délnek fordulunk, az út egyenesen Illianba visz, meg még azon is túl.

– Mi olyan különleges Illianon? – ásított Perrin.

– Hát például, először is, nincs tele aes sed...

Torkán akadt a szó. Rand szeméből hirtelen kiment az álom. Moiraine ma korábban jött vissza a táborba. Egwene is vele volt, de nem őt nézték, hanem a tűz fénykörének szélén álló aes sedai-t. Mat még mindig a hátán feküdt, tátott szájjal, döbbenten meredt rá. A nő szemében úgy csillogott a lángok vöröse, mintha egy pár tükörsima, fekete kőgolyó lett volna a szemgödreiben. Rand azon tűnődött, mennyi ideje állhat ott.

– A fiúk csak... – kezdte Thom, de Moiraine a szavába vágott.

– Néhány nap pihenés, és máris hajlandóak vagytok feladni – nyugodt, érzelemmentes hangja éles ellentétben állt a szemével. – Egy-két nap nyugalom, és máris elfelejtettétek Télestét.

– Nem felejtettük el – mondta Perrin. – Csak... – Az aes sedai továbbra sem emelte fel a hangját, de ugyanúgy félbeszakította, mint a mutatványost.

– Tényleg mindannyian, így éreztek? Készek vagytok Illianba szaladni, és megfeledkezni trallokokról, Félemberekről, draghkarokról egyaránt? – Körbejártatta rajtuk a tekintetét – ez a különös csillogás a hétköznapi hanggal párosulva nagyon nyugtalanította Randet –, de senkinek nem hagyott alkalmat, hogy megszólaljon. – A Sötét Úr üldöz titeket, és ha hagyom, hogy elkóboroljatok, ahová csak akartok, el is kap. Amit a Sötét Úr el akar érni, azt én, ha csak lehet, megakadályozom. Úgyhogy jól figyeljetek, és tudjátok, hogy igazat beszélek. Előbb pusztítalak el titeket magam, mint hogy hagynálak a Sötét Úr kezébe kerülni.

Randet a hangja győzte meg. Annyira nyugodt volt, gyakorlatias. Tudta, az aes sedai tényleg megteszi, amit mondott, ha szükségesnek találja. Nehezen aludt el azon az éjszakán. És nem csak ő. Még a mutatványos is csak jóval azután kezdett el horkolni, hogy az utolsó szem parázs is kialudt. Moiraine ezúttal nem ajánlotta fel, hogy segít.

Az aes sedai és Egwene közti beszélgetések fájó pont voltak Rand számára. Ahányszor csak eltűntek a sötétségben, különvonultak a többiektől, furdalni kezdte a kíváncsiság, vajon mit beszélhetnek, mit csinálhatnak. Mit tehet az aes sedai szegény Egwene-nel?

Egyik este megvárta, amíg a többiek mind elalszanak. Thom úgy horkolt, mintha egy jó vastag, görcsös tölgyet fűrészelne. Óvatosan kiosont a táborból. A pokrócát maga köré tekerte. Bevetette minden csepp rutinját, amelyet nyúlra vadászva szerzett, és olyan halkan lopakodott, mintha maga is csak egy lenne a holdfény vetette halvány árnyékok közül. Végül egy magas csarabfa mögé guggolt. Moiraine és Egwene hallótávolságon belül ültek egy kidőlt fatörzsön. Kis lámpás világította meg őket.

– Csak kérdezz – mondta éppen az aes sedai –, és ha tudok, válaszolok. De meg kell értened, hogy számtalan dolog van, amelynek a befogadására nem vagy még kész. Ezeket csak akkor tanulhatod meg, ha ismersz már bizonyos dolgokat, amelyekhez megint másokat kell megértened előbb. De azért csak kérdezz.

– Az öt Hatalom – mondta a lány lassan, elgondolkozva. – A Föld, a Szél, a Víz, a Tűz, és a Szellem. Nem tűnik túl igazságosnak, hogy a férfiak az erősebbek a Földben és a Tűzben. Miért pont az övék a két legerősebb hatalom?

– Tehát ezt gondolod, gyermekem? – nevetett Moiraine. – De van-e szerinted olyan kő, amelyet a szél és a víz el ne tudna koptatni, van-e olyan erős tűz, amelyet a víz ne tudna kioltani, a szél elfújni?

Egwene egy darabig hallgatott, nagylábujjával a földet turkálta.

– És ők... ők voltak azok, akik... akik megpróbálták kiszabadítani a Sötét Urat és a Kitaszítottakat, ugye? A férfi aes sedai-ok? – Mély levegőt vett; valamivel határozottabb hangon folytatta. – A nőknek semmi közük nem volt az egészhez. A férfiak őrültek meg, és törték szét a világot.

– Te félsz – mondta Moiraine zordan. – Ha Emondmezőn maradsz, javasasszony lehetett volna belőled, idővel. Ez volt Nynaeve terve, nem igaz? Vagy ülhettél volna a Nőkörben, és irányíthattad volna a falu életét, miközben a Falutanács váltig meg lett volna győződve arról, hogy ők az igazi urak. De te megtetted az elképzelhetetlent. Elhagytad Emondmezőt, a Folyóközt, kalandvágyból. Vágytál rá, hogy megtehesd, de ugyanakkor most már félsz is. De makacsul nem engeded, hogy erőt vegyen rajtad a félelmed. Különben nem kérdezted volna meg, hogyan lesz egy nőből aes sedai. Különben nem dobtad volna sutba a szokást és az illemet.

– Nem! – tiltakozott Egwene. – Nem félek! Éppen, hogy szeretnék aes sedai lenni.

– Jobban jársz, ha félsz, de remélem, képes leszel tartani magad ehhez a meggyőződésedhez. Kevés nőben van meg manapság a képesség, hogy aes sedai legyen, de még kevesebben akarnak is azok lenni. – Moiraine hangja olyan tónust öltött, mintha magában rágódna valamin. – Főleg nem kettő egy faluban. Az ősi vér tényleg nagyon erős a Folyóközben.

Az árnyékok közt Rand megmozdult. A lába alatt megreccsent egy gally. Azonnal megdermedt, de egyik nő sem nézett körül.

– Kettő? – kiáltott fel Egwene. – Ki a másik? Kari az? Kari Thane? vagy Lara Ayellan?

Moiraine bosszúsan csettintett a nyelvével, majd szigorú arccal így szólt. – Felejtsd el, hogy egyáltalán említettem. Az ő útja másfelé vezet, attól félek. Törődj a magad helyzetével. Te sem választottál könnyű utat.

– Nem fogok visszafordulni.

– Majd meglátjuk. Azért mégis arra vársz, hogy megnyugtassalak, de nem tudlak, legalábbis nem úgy, ahogy szeretnéd.

– Nem értem.

– Azt szeretnéd hallani, hogy az aes sedai-ok jók, tisztaszívűek, hogy azok a legendabéli gonosz férfiak okozták a Világtörést, nem a nők. Nos, férfiak tették, de semmivel sem voltak gonoszabbak, mint bármelyik férfi. Egyszerűen megőrültek. Az aes sedai-ok, akiket Tar Valonban megismersz majd, egyszerű emberek, ugyanolyanok, mint a többi nő, eltekintve a különleges képességtől, amely mindannyiunk közös ismertetőjele. Bátrak és gyávák, erősek és gyengék, kedvesek és kegyetlenek, melegszívűek és hidegek. Attól, hogy aes sedai-já válsz, nem lesz más ember belőled.

Egwene nagyot fújt.

– Hát, azt hiszem, ettől tényleg féltem. Hogy megváltoztathat a Hatalom. Meg a trallokoktól is. És az Enyésztől. És... Moiraine Sedai, a Fény nevére, miért jöttek a trallokok Emondmezőre?

A nő oldalra kapta a fejét. Egyenesen Rand rejtekhelye felé nézett. A fiúnak elakadt a lélegzete. Az aes sedai tekintete megint olyan kemény volt, mint amikor megfenyegette őket. Úgy érezte, könnyedén áthatol a csarabfa sűrű ágai között, és rászegeződik. Fény! Mit csinál, ha rámtalál így, hallgatózás közben?

Lassan hátrált, megpróbált beleolvadni a mélyebb árnyékokba. Közben a nőkön tartotta a szemét, így nem látta, hová lép; egy gyökérbe akadt a lába. Épp csak sikerült visszanyernie az egyensúlyát; majdnem egy kiszáradt bokorba zuhant. A száraz ágak zörgése majdnem olyan jól elárulta volna, hogy ott van, mintha tűzijáték-rakétákat gyújt. Lihegve mászott az aljnövényzet közt, négykézláb. Legalább annyira a szerencsén múlott, hogy nem csapott zajt, mint bármin, amit tett. Olyan vadul kalapált a szíve, hogy már komolyan attól félt, a végén még azt hallja meg Moiraine. Ostoba barom! Kihallgatni egy aes sedai-t!

A többiekhez érve sikerült csendben visszaosonnia a helyére. Ott a földre vetette magát, és gyorsan az álláig rántotta a takarót. Lan megmozdult, de csak helyezkedett egy kicsit, sóhajtott, majd aludt tovább. Rand hosszan, halkan engedte ki a tüdejéből a levegőt.

Pár pillanat múlva Moiraine tűnt föl a sötétségben. A tábortól pár méterre megállt, végignézett az alvó alakokon. A holdsugár halvány fénykoszorúval vette körbe az alakját. Rand becsukta a szemét, és egyenletesen lélegzett. Rémülten várta, mikor hall közeledő lépteket. De nem hallott. Mire kinyitotta a szemét, a nő eltűnt.

Mikor végre sikerült elaludnia, lidérces álmai voltak. Az összes emondmezei férfi kijelentette, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Minden nő kék kristályt viselt a hajában, mint Moiraine.

Többé nem próbálta kihallgatni Egwene és az aes sedai beszélgetéseit.

Lassú utazásuk a hatodik napjához érkezett. A halvány napkorong lassan süllyedt a fák teteje felé. Az erőtlen napfény egy csepp meleget sem adott. A magasban maroknyi ritkás felhő úszott észak felé. A szél hirtelen felerősödött egy időre. Rand dünnyögve húzta feljebb a nyakán a köpenyét. Kezdett kételkedni benne, hogy valaha is Baerlonba érnek. Az átkelés óta legalább akkora utat tettek már meg, mint a Tarenrév és a Fehér-folyó közti távolság, de valahányszor rákérdezett, mikor érnek már a városba, Lan mindig azt felelte: hamarosan, már alig van valami hátra. Ettől úgy érezte magát, mintha eltévedt volna.

Lan bukkant föl előttük a fák között. Épp az egyik felderítőútjáról tért vissza. Meghúzta a kantárt, lelassított, majd Moiraine-hez léptetett. Összedugták a fejüket.

Rand elfintorodott, de nem kérdezett semmit. Lan ilyenkor minden kérdést egyszerűen elengedett a füle mellett.

A többiek közül csak Egwene-en látszott, hogy egyáltalán észrevette a férfi visszaérkezését. Annyira megszokták az állandó eltünedezéseit, hogy már nem is figyeltek rá. Mindenesetre a lány sem szólt hozzá. Az aes sedai talán kezdett úgy tenni, mintha Egwene lenne az emondmezőiek vezetője, de ettől még nem vonták be a megbeszélésbe, amikor az őrző jelentést tett a nőnek. Mat íja most Perrinnél volt. Ők sem szóltak egy szót sem. Minél messzebb jutottak a Folyóköztől, annál kitartóbban ereszkedett közéjük a csend. A lovak lassan, lépésben baktattak, így Mat gyakorolni tudta a zsonglőrködést. Három kavicsot dobált Thom Merrilin felügyelete alatt. A mutatványos is minden este leckéket adott, akárcsak Lan.

Az őrző a mondókája végére ért. Moiraine hátrafordult a nyeregben, a csapatra nézett. Rand próbált nem megdermedni, amikor rátéved a pillantása. Jól látta, hogy rajta egy leheletnyivel hosszabban időzött a nő szeme, mint másokon? Volt egy olyan rémítő érzése, hogy az aes sedai tudja, ki hallgatózott azon az éjszakán.

– Hé, Rand! – kiáltotta Mat. – Már négyet is tudok! – Rand válaszul csak intett, hátra sem fordult. – Mondtam, hogy előbb érem el a négyet, mint te. Én... Oda nézz!

Épp egy dombtetőre értek. Alattuk, alig egy mérföldnyi kopár erdőn túl, ott feküdt Baerlon. Rand levegőért kapott. Eltátotta a száját, de közben mosolyogni is próbált.

Hat méter magas palánkfal vette körül a várost. Itt-ott egy-egy őrtorony szakította meg. A falon belül cserép- és palatetőkön csillant meg az alkonyati napfény. Halvány füstcsíkok szálltak a magasba a kémények erdejéből. Egyetlen zsúptető sem látszott sehol. Kelet felé széles út indult a városból, akárcsak nyugatra. Mindkettőn vagy egy tucat ekhósszekér és legalább még egyszer annyi ökrösszekér araszolt a palánk felé. A környéken mindenfelé tanyák tarkították a tájat, legsűrűbben északra. Délre csak egy-két helyen irtották ki az erdőt. De Randet a legkevésbé sem érdekelték a tanyák, legyenek bár északon, délen, vagy akárhol. De hisz ez nagyobb, mint Emondmező, Őrdomb és Lovasd együttvéve! Sőt talán minden folyóközi falunál együttvéve, Tarenrévet is beleértve.

– Szóval ilyen egy város – mondta áhítatosan Mat. Előredőlt a lova nyakán, úgy lesett lefelé a völgybe.

Perrin csak a fejét rázta.

– Hogy tud ennyi ember egy helyen élni?

Egwene meg csak bámult.

Thom Merrilin Matre nézett, majd égre meresztett szemekkel horkantott fel.

– Még hogy város!

– És te, Rand? – kérdezte Moiraine. – Neked mi a véleményed Baerlonról, így, első látásra?

– Az a véleményem, hogy nagyon messze vagyunk már otthonról – mondta lassan. Mat élesen felnevetett.

– És még sokkal messzebb kell mennetek – mondta az aes sedai. – Sokkal messzebb. De hát nincs más választásotok, legfeljebb az, hogy folyton menekültök, rejtőzködtök, majd megint menekültök, egész hátralévő életetekben. Ami valószínűleg nem is lenne túl hosszú, ha ezt az utat választanátok. Jobb, ha ez mindig az eszetekbe jut, ha nehéz helyzetbe kerülünk. Nincs más választásotok.

Rand, Mat és Perrin összenéztek. Az arckifejezésükből ítélve barátai ugyanarra gondoltak, amire ő. Hogy mondhat ilyet a nő? Hogy lehetne egyáltalán választásuk annak tudatában, amivel korábban megfenyegette őket? Az aes sedai már választott helyettünk.

Moiraine folytatta, mintha számára nem lett volna egyértelmű, mi jár a fejükben.

– Itt újra veszélyben leszünk. Vigyázzatok, mit beszéltek azokon a falakon belül. Trallokokat, Félembereket meg ehhez hasonlókat például semmiképpen ne is említsetek. A Sötét Úrra még csak gondolnotok sem szabad. Baerlonban némelyek még annyira sem szeretik az aes sedai-okat, mint az emondmezeiek, és árnybarátok is előfordulhatnak esetleg. – Egwene levegőért kapkodott, Perrin pedig valamit dünnyögött a bajsza alatt, de Moiraine nyugodtan folytatta. – Kerülnünk kell a feltűnést, amennyire csak lehetséges.

Lan köpenyt cserélt, levette változó árnyalatú szürkészöld köpenyét, és egy egyszerű sötétbarnát vett fel helyette. Ez utóbbi dísztelen volt, de elegáns szabással, jó szövetből készült. A színjátszó ruha egyik nyeregtáskájába került. Jókora helyet foglalt; a bőrzsák, amelybe tette, feszesen dudorodott a nyerge mögött.

– Itt nem a saját nevünkön ismernek minket – folytatta az aes sedai. – Engem itt Alysnak hívnak, Lant pedig Andrának. Jegyezzétek meg. Jól van. Igyekezzünk, hogy a falakon belül legyünk, mielőtt ránk esteledik. Baerlon kapui napnyugtától napkeltéig zárva vannak.

Elindultak lefelé, az erdőn át, a palánk irányába. Lan vezette a sort. Vagy fél tucat tanya mellett haladtak el – egyik sem feküdt túl közel az úthoz, és a környékükön tevékenykedő emberek egyike sem látszott észrevenni őket. Az Északi út – akárhogy hívják is errefelé – széles vaspántokkal megerősített, súlyos fakapuban ért véget. Zárva volt, noha még nem ment le a nap.

Lan a falhoz lovagolt. Megrángatta a kapu mellett lógó kirojtosodott kötelet. Valahol belül megszólalt egy csengő. Ráncos arc jelent meg a fal tetején. A viharvert vászonsapkát viselő férfi gyanakvóan lesett lefelé két cölöp lefűrészelt vége között. Jó háromhossznyi magasságban lehetett a fejük fölött.

– Mi ez az egész, he? Túl késő van, ez a kapu ilyenkor már zárva van. Mondom, túl késő. Menjenek körbe, a Fehérhídi kapuhoz, ha mindenáron... – Moiraine előrébb léptetett, hogy a fal tetején leselkedő férfi jobban láthassa. Az őr ráncai nyomban ritkás fogú vigyorrá mélyültek. Zavarba jött, úgy látszott, nem tudja eldönteni, beszélgessen-e, vagy inkább a munkáját végezze előbb. – Nem tudtam, hogy a nagyságos asszony az! Várjon! Rögtön lent vagyok. Csak várjon! Jövök már. Jövök.

A fej eltűnt, de az őr kiáltásai továbbra is hallatszottak, ha tompábban is, hogy maradjanak, ahol vannak, mindjárt jön. A jobb oldali kapu hangos nyikorgással nyílni kezdett. Nem használhatják túl gyakran, gondolta Rand. Épp csak akkorára nyílt, hogy egy ló beférjen. A kapuőr kidugta a nyíláson a fejét, megint rájuk villantotta gereblyevigyorát, majd eltűnt az útból. Elsőként Lan léptetett be, utána Moiraine, majd Egwene.

Rand Bela után ügetett Felhővel. Keskeny utcán találta magát. Magas fakerítések és raktárak határolták. Ez utóbbiak több szint magasságba emelkedtek, egyetlen ablak sem volt rajtuk. Széles kapuik gondosan bezárva. Moiraine és Lan időközben már a földön álltak, a ráncos arcú kapuőrrel beszélgettek, így hát Rand is leszállt a lováról.

Az alacsony, igencsak toldozott-foldozott köpenyt és kabátot viselő férfi a markában gyürködte a vászonsapkáját. Ahányszor csak megszólalt, meghajolt. A fejét ingatva meredt a csapat Lan és Moiraine mögött gyülekező tagjaira.

– Alvidéki népek – mondta. Elvigyorodott. – Mondja csak, Alys asszonyság, csak nem döntött úgy, hogy most már gyűjteni fogja a szalmás hajú alvidéki népeket? – Ekkor látta meg Thom Merrilint. – Maga viszont nem birkapásztor. Emlékszem, néhány napja engedtem ki. Igen, igen. Mi az, tán nem szerették arrafelé a trükkjeit, mutatványos? He?

– Remélem, nem felejtett el megfeledkezni róla, hogy minket is kiengedett, Avin mester – mondta Lan, és egy érmét nyomott a kapus szabad kezébe. – Meg azt is, hogy beengedett.

– Ugyan már, erre semmi szükség, Andra mester. Semmi szükség. Bőven eleget adott, amikor kimentek. Bőven. – Azért mindenesetre eltüntette a pénzt, olyan ügyesen, mintha maga is mutatványos lenne. – Senkinek nem beszéltem róla, és ezután sem fogok. Különösen nem a fehérköpenyeknek – fejezte be haragos tekintettel. Csücsörített, köpni készült, de Moiraine-re tévedt a pillantása. Inkább nyelt egyet.

Rand felhúzta a szemöldökét, de nem szólt. Akárcsak a többiek, bár Mat láthatóan nehezen vett erőt magán. A Fény Gyermekei, csodálkozott magában Rand. A kereskedők és testőreik meglehetősen különböző szemszögből meséltek a Gyermekekről, elbeszéléseikben a csodálattól a gyűlöletig a legváltozatosabb hangnemben említették őket. Abban viszont mind egyetértettek, hogy a Gyermekek legalább annyira gyűlölik az aes sedai-okat, mint az árnybarátokat. Vajon ez még több bajt jelent?

– Gyermekek vannak Baerlonban? – kérdezte döbbenten Lan.

– De még mennyire – bólintott nagyot a kapuőr. – Aznap jöttek, amikor maguk elmentek, ha jól emlékszem. Senki sem szereti őket itten. De nem ám. Persze legtöbben nem vallják be nyíltan.

– Nem mondták, hogy miért jöttek? – fürkészte a kapus arcát Moiraine.

– Hogy mért vannak itt, nagyságos asszony? – Avin annyira meglepődött, hogy most még meghajolni is elfelejtett. – Hát persze, hogy megmondták... Ó, kiment a fejemből. Hiszen maguk az alvidéken jártak. Nyilván nem hallottak arrafelé semmit, legfeljebb birkabégetést. Azt mondták, a ghealdani dolgok miatt jöttek. Tudja, a Sárkány, illetve a fickó, aki Sárkánynak mondja magát... Szóval azt mondják, a fickó felbolydítja a gonoszt. Amiben éppenséggel magam sem kételkedem. Azt állítják, azért vannak itt, hogy eltapossák a lángra kapó gonoszt. Csak éppen ez a Sárkány lenn van, Ghealdanban, nem itt. Ez is csak egy ürügy, hogy mások dolgába szólhassanak, énszerintem. Máris sárkányagyar került néhány ajtóra. – Ezúttal nem tartotta vissza magát, kiköpött.

– Ezek szerint sok bajt csináltak? – kérdezte Lan, mire Avin vadul rázta a fejét.

– Nem mintha nem akarnának, szerintem, csak éppen a kormányzó sem bízik bennük jobban, mint én. Egyszerre legfeljebb tízet enged közülük a falakon belülre. Gondolhatják, majd felrobbannak miatta. A többiek észak felé táboroznak, a közelben, úgy hallottam. Az a kevés, aki bejön, az meg csak peckesen vonul fel-alá a fehér köpenyében, fenn hordja az orrát, és csúnyán néz a jóravaló népekre. Járj a Fényben, azt mondják, és ez parancs. Többször is majdnem összeverekedtek a bányászokkal meg a kocsisokkal meg az olvasztárokkal, meg minden. Kis híján még az őrséggel is. De a kormányzó nyugalmat akar, és eddig az is volt. Ha gonoszra akarnak vadászni, akkor, kérdezem én, miért nincsenek északon, Saldaeában? Úgy hallottam, arrafelé éppen valami zűr van. Vagy mehetnének délre is, Ghealdanba. Ott éppen nagy csata volt, azt mondják. Mégpedig ugyancsak nagy.

Moiraine halkan levegőért kapott.

– Úgy hallottam, aes sedai-ok mentek arrafelé.

– Úgy is van, nagyságos asszony – Avin megint hajlongani kezdett. – Ghealdanba mentek, így van, és pont ebből lett a csata, úgy hallottam. Azt mondják, egy részük meg is halt. Talán mind. Tudom, hogy sokan nem bírják az aes sedai-okat, de én azt mondom, ugyan ki állít meg egy hamis Sárkányt, ha ők nem? He? Meg azokat az istenverte bolondokat, akik azt hiszik, hogy férfi aes sedai lehet belőlük, vagy valami ilyesmi. Velük mi lenne? Na persze, van, aki azt mondja – na nem a fehérköpenyek, tévedés ne essék, mint ahogy én sem –, hogy ez a fickó talán mégis az Újjászületett Sárkány. Úgy hallottam, képes egyre s másra. Használni tudja az Egyetlen Hatalmat. Ezernyi követője van.

– Ne legyen ostoba! – csattant fel Lan, mire Avin ráncos arca sértett kifejezésbe gyűrődött.

– Én csak azt mondom, amit hallottam, nem igaz? Csak amit másoktól hallottam, Andra mester. Azt mondják, néhányan, hogy keletre és délre vonul a hadseregével. Tear felé. – Mélyebbre vette a hangját, mint aki nagy titkot árul el. – Azt mondják, a Sárkány Népének nevezte el őket.

– A nevek még nem jelentenek sokat – mondta türelmesen Moiraine. Ha aggasztotta is valami a hallottakból, kifelé nem mutatta. – Maga is hívhatja Sárkány Népének akár az öszvérét is, ha olyan kedve van.

– Na, az nem valószínű, nagyságos asszonyom – nevetett Avin. – Amíg fehérköpenyek mászkálnak a városban, addig biztos nem. De nem hinném, hogy bárki más is jó szemmel nézne egy ilyen névre. Értem, hogy gondolta, de... ó, nem. Az én öszvéremet ugyan nem.

– Kétségkívül bölcs döntés. De most már mennünk kell.

– Ne aggódjon, nagyságos asszony – hajolt meg mélyen Avin. – Nem láttam senkit. – A kapuhoz szaladt, gyorsan a helyére rángatta. – Nem láttam senkit és semmit.

A kapu tompa puffanással csapódott be. Egy erre a célra szolgáló kötéllel a helyére húzta a keresztrudat.

– Igazság szerint, nagyságos asszony, ez a kapu napok óta nem volt nyitva.

– A Fény világítson meg, Avin – mondta Moiraine.

Elindult az utcán. A többiek követték. Rand egyszer hátranézett. Avin még mindig a kapu előtt állt. Úgy tűnt, egy érmét fényesítget a köpenye szélével, és közben nevet.

Keskeny, alig kétszekérnyi széles földutakon vezetett az útjuk. Senki nem járt arrafelé rajtuk kívül. Mindenütt raktárak, néha magas fakerítések. Rand egy ideig a mutatványos mellett haladt.

– Thom, mi volt ez az egész Tearrel meg a Sárkány Népével? Tear egy város, egész délen, a Viharok tengere partján, nem?

– A Karaethon ciklus – mondta kurtán a mutatványos. Rand felvonta a szemöldökét. – A Próféciák a Sárkányról.

– A Folyóközben senki nem mondja el a... azokat a történeteket. Legalábbis Emondmezőn biztos nem. A javasasszony elevenen nyúzná meg, aki megpróbálná.

– Gondolom, meg is tenné. Kitelik tőle – mondta gunyorosan Thom. Moiraine felé pillantott. A nő a csapat elején haladt Lannal. Látván, hogy nem hallhatja, mit beszélnek, folytatta. – Tear a Viharok tengerének legnagyobb kikötővárosa. Az erődöt, amely védelmezi, Tear Kövének hívják. Azt mondják, a Kő volt az első vár, amelyet a Világtörés után építettek. És azóta sem esett el soha. Pedig nem egy hadsereg próbálta bevenni. Az egyik prófécia szerint Tear Köve soha nem fog elesni, egészen addig, amíg a Sárkány Népe nem érkezik a Kő alá. Egy másik azt mondja, a Kő csak akkor esik el, ha a Sárkány forgatja az Érinthetetlen Kardot. – Elhúzta a száját. – A Kő eleste lesz az egyik legfőbb bizonyítéka a Sárkány újjászületésének. Adja a Fény, hogy erre ne kerüljön sor, amíg rég el nem porladtam már.

– Az Érinthetetlen Kard?

– Igen, így szól a legenda. Azt nem tudom, valóban kard-e. De akármi is legyen, a Kő Szívében őrzik, az erőd fellegvárában. Senki nem láthatja, csak Tear nagyurai, ők pedig nem beszélnek róla, mi van bent. Főleg nem mutatványosoknak.

Rand a homlokát ráncolta.

– Szóval a Kő nem eshet el, amíg nem a Sárkány forgatja a kardot, dehát hogy is tudná, amíg az erőd el nem esett? Ezek szerint a Sárkánynak Tear valamelyik nagyurának kell lennie?

– Na, hát arra ugyan nincs sok esély – nevetett a mutatványos. – Tear még Amadornál is jobban gyűlöl mindent, ami a Hatalommal kapcsolatos. Márpedig Amador a Fény Gyermekeinek a központja.

– De hát akkor hogyan teljesülhetne a prófécia? Tőlem akár soha ne szülessen újra a Sárkány, de egy olyan jövendölésnek, amely semmiképpen nem teljesülhet be, nincs sok értelme. Inkább olyan történetnek tűnik, amelyet azért írtak, hogy meggyőzzék az embereket, hogy sosem fog újra születni. Erről van szó?

– Szörnyen sokat kérdezel, fiam. Egy olyan prófécia, amely könnyen beteljesül, ugyan nem sokat ér, nem igaz? – Felélénkült a hangja. – No, megérkeztünk, bár azt nem tudnám megmondani, hová.

Lan egy fejmagasságig érő kerítés mellett állt meg. Látszólag semmiben nem különbözött a többitől, amit maguk mögött hagytak. Éppen a tőre hegyét feszegette két léc közé. Egyszer csak elégedetten felmordult, meghúzta az egyik deszkát, és a kerítés egy szakasza kinyílt, mint egy kapu. Valóban kapu volt, csak éppen nem úgy tervezték, hogy kívülről is nyitható legyen. A fém kallantyú, amelyet Lan a tőrével emelt meg a résen keresztül, ezt mutatta.

Moiraine azonnal belépett, maga után húzva Aldiebet. Lan intett a többieknek, hogy kövessék. Ő maga utolsóként vonult be, majd bezárta maga után a kaput.

A kerítés túloldalán Rand egy fogadó istállóudvarán találta magát. A konyha felől hangos sürgés-forgás, csörömpölés hallatszott, de ami leginkább megragadta, az az épület mérete volt: legalább kétszer akkora alapterületű volt, mint a Borforrás fogadó, ráadásul négyszintes. Az ablakoknak jóval több, mint a fele mögül szűrődött ki lámpafény a mélyülő szürkületben. Elámult. Micsoda különös város lehet ez, ha ennyi idegen van benne!

Amint mind beértek az udvarra, három, piszkos vászonkötényt viselő férfi jelent meg a hatalmas istálló széles, boltíves kapujában. Egyikük – egy cingár, inas fickó, az egyedüli, akinek nem volt vasvilla a kezében – előrelépett, folyamatosan hadonászva.

– Mi van itt?! Mi van itt?! Arról nem jöhetnek be! Körbe kell menniük, a főbejárathoz!

Lan megint az erszényéhez nyúlt, de abban a pillanatban testes, pocakos férfi sietett elő a fogadóból. Legalább olyan széles volt a dereka, mint al'Vere mesternek. Fülei fölött mindkét oldalt elállt a haja, rakoncátlan tincsek meredeztek minden irányba. Ragyogó fehér köténye cégérnél is látványosabban hirdette: ő a fogadós.

– Semmi gond, Mutch – mondta. – Semmi gond. Ezek itt bejelentett vendégek. Gyerünk, gondoskodjatok a lovaikról. Mégpedig jól.

Mutch mogorván dörgölte meg öklével a homlokát, majd intett két társának, jöjjenek segíteni. Rand és a többiek sietősen lecsatolták a nyeregtáskáikat és a pokrócaikat. Közben a fogadós Moiraine-hez fordult. Mélyen meghajolt előtte, majd őszinte mosollyal szólította meg.

– Isten hozta, Alys nagyságos asszony. Isten hozta. Örülök, hogy látom, magát is, meg Andra mestert is. Nagyon örülök. Hiányzott már a társasága. Igazán nagyszerű beszélgetőpartner. Bizony hiányzott. Meg kell mondanom, aggódtam, hogy így az alvidékre megy, meg minden. Mármint, úgy értem, ilyen időjárásban, mint mostanában, hogy nem akar vége szakadni a télnek, és a farkasok mindjárt a fal mellett üvöltenek éjszakánként. – Ekkor mindkét kezét kerek hasára csapta. – Én meg csak itt fecsegek – ingatta a fejét –, ahelyett, hogy behívnám magukat.. Jöjjenek! Jöjjenek! Meleg étel, puha ágy, erre van most szükségük. És mindkettőből itt találják a legjobbat egész Baerlonban. A legeslegjobbat.

– És, felteszem, forró fürdőt is kapunk, ugye, Fitch mester? – kérdezte Moiraine. Egwene heves bólogatással jelezte, mennyire egyetért. – Igen, igen, az jó lenne!

– Fürdő? – kérdezte a fogadós. – De még mennyire! A legforróbb és legjobb egész Baerlonban. Jöjjenek! Isten hozta önöket a Szarvas és Oroszlánban. Isten hozta önöket Baerlonban.

Tizennegyedik fejezet

A Szarvas és Oroszlán

A fogadó belülről pontosan olyan nyüzsgő volt, mint azt kívülről, a zajok alapján sejteni lehetett. Sőt, még annál is jobban. Az Emondmezőről jött csapat követte Fitch mestert a hátsó ajtón át. Hamarosan hosszú kötényt viselő, étellel, itallal teli tálcákat magasba tartó férfiak és nők folyamatos áramát kellett kerülgetniük. A felszolgálók gyors bocsánatkérést mormoltak, ha valakinek az útjába kerültek, de egy pillanatra sem lassítottak le. Egyikük végighallgatta Fitch mester sietősen elhadart utasításait, majd futva távozott.

– Attól félek, a fogadó majdnem teljesen tele van – mondta a fogadós Moiraine-nek. – Szinte a tetőgerendáig. Akárcsak az összes többi fogadó, az egész városban. Ez után a tél után... Nos, amint járhatóvá váltak annyira az utak, hogy lejöhessenek a hegyekből, egyszerűen elárasztottak, de szó szerint elárasztottak minket a bányákból és a kohóktól az emberek. Mind rettenetesebbnél rettenetesebb dolgokról mesél. Farkasokról, meg még annál is rosszabbakról. Olyan meséket, amilyeneket egész télre összezárt emberek szoktak kitalálni. Annyian jöttek ide, hogy szerintem a hegyekben már nem maradt egy se. De egy percig se féljenek. Egy kicsit talán zsúfoltan vagyunk, de magának és Andra mesternek megteszem, amit tudok. Na és persze a barátaiknak is. – Egyszer-kétszer kíváncsian jártatta végig a tekintetét Randen és a többieken. Thom kivételével a ruháikról szinte ordított, hogy vidékiek, de a mutatványos köpenye Thomot is furcsa útitárssá tette „Alys nagyságos asszony” és „Andra mester” számára. – Megteszem, amit tudok, nyugodtak lehetnek.

Rand elképedve nézte maga körül a nyüzsgést, miközben próbálta elkerülni, hogy nekiütközzenek, bár egyik felszolgáló sem úgy nézett ki, mint akit igazából ilyen veszély fenyegetne. Közben egyfolytában azon merengett, hogy al'Vere mester és a felesége egyedül látják el a Borforrás fogadót, legfeljebb a lányaik segítenek néha egy kicsit.

Mat és Perrin kíváncsian nyújtogatták a fejüket a nagyterem irányába, ahonnan nevetés, éneklés és jókedvű kiáltozás hulláma áradt feléjük, ahányszor csak kinyílt a folyosó végén álló széles csapóajtó. Az őrző morgott valami olyasmit, hogy megnézi, mi újság, aztán zord arccal eltűnt az ajtó mögött, elnyelte a kicsapó hangzavar.

Rand szívesen követte volna, de jobban vágyott egy forró fürdőre. Most rögtön is szívesen vett volna egy kis társaságot, nevetést, de a nagyteremben tartózkodók bizonyára jobban viselnék a jelenlétét, miután megtisztálkodott. Mat és Perrin láthatóan ugyanúgy éreztek, mint ő. Mat időnként lopva vakaródzott is.

– Fitch mester – mondta Moiraine. – Úgy hallom, fénygyermekek vannak Baerlonban. Nem lesz ebből baj?

– Ó, sose aggódjon miattuk, Alys nagyságos asszony. Csak a szokásos trükkjeiket próbálják elsütni. Például, hogy kijelentik, aes sedai van a városban. – Moiraine felhúzta az egyik szemöldökét, mire a fogadós kitárta húsos karjait. – Ne aggódjon. Nem először próbálkoznak vele. Baerlonban nincs aes sedai, és ezt a kormányzó is tudja. A fehérköpenyek persze azt hiszik, ha találnak egyet, pontosabban, ha ráfogják egy nőre, hogy az, az emberek majd ki fognak állni amellett, hogy mind bejöhessenek a falakon belülre. Hát, némelyek talán hajlandóak is lennének rá. Bizony, jó páran. De legtöbben tudják, mire megy ki a játék valójában, és támogatják a kormányzót. Senki sem vágyik rá, hogy végig kelljen néznie, amint egy szerencsétlen, ártalmatlan öreg nőt bántalmaznak csak azért, hogy a Gyermekeknek ürügyük legyen maguk mögé állítani a csőcseléket, és szabadon garázdálkodhassanak.

– Ezt örömmel hallom – mondta Moiraine kissé gunyorosan. A fogadós karjára tette a kezét. – Min itt van még? Ha igen, szeretnék beszélni vele.

Rand nem hallotta Fitch mester válaszát, mert néhány szolga lépett oda hozzájuk, hogy a fürdőbe vezesse őket. Moiraine és Egwene egy molett nővel tűnt el. Utóbbi nagy halom törölközőt tartott a kezében, és barátságosan mosolygott. A mutatványos, Rand és a barátai azon kapták magukat, hogy egy alacsony, vékony, sötétbarna hajú, Ara nevű fickót követnek.

Rand megpróbálta Baerlonról kérdezgetni, de a férfi ritkán válaszolt egynél több szóval, kivéve egyszer, amikor megjegyezte, hogy furcsa akcentussal beszél. Aztán már fel is tűnt a fürdőterem, mire Rand rögtön megfeledkezett róla, hogy az előbb még beszélgetni akart. Egy tucat magas, vörösréz fürdődézsa állt körben a csempepadlón, amely enyhén lejtett a nagy kőfalú terem közepén lévő lefolyó felé. Minden dézsa mögött egy zsámolyon gondosan összehajtogatott, vastag törölköző és nagy szappandarab feküdt. Az egyik fal mentén egy sor vaskondérban melegedett a víz. A helyiségben uralkodó meleghez a szemközti falon terpeszkedő tágas kandallóban égő rönkök is hozzájárultak.

– Majdnem olyan jó, mint a Borforrás fogadó otthon – szólalt meg Perrinből a lokálpatrióta, még ha az igazsághoz nem is volt sok köze a megjegyzésnek.

Thom felnevetett.

– Úgy tűnik, véletlenül egy Coplint is magunkkal hoztunk – kuncogott Mat.

Rand gyorsan lecsúsztatta magáról a köpenyét, majd ledobta a ruháit. Ara közben feltöltött négy rézdézsát. Mire mindannyiuknak a földön hevert az összes ruhája, mindenkinek hozott egy nagy vödör forró vizet és egy merőkanalat. Amint ezzel végzett, leült az ajtó mellé egy zsámolyra, a falnak vetette a hátát, karba tette a kezét, és láthatóan a gondolataiba merült.

Egyikük sem volt beszédes kedvében, mindenkit lekötött, hogy az egy hét alatt összegyűlt piszkot leszappanozza és a merőkanál segítségével leöblítse magáról. Aztán bemásztak a dézsáikba. Ara jó forróra keverte a vizet; lassan, elégedett nyögések kíséretében ereszkedtek bele. A már kezdetben is meleg teremben lassan felforrósodott, gőzzel telt meg a levegő. Sokáig egy hang sem hallatszott, kivéve egy-egy felszabadult sóhajt, ahogy fokozatosan ellazultak a sok lovaglástól már egészen görcsös izmaik, és kiázott belőlük a tagjaikat átjáró hideg, amelyről, már azt hitték, sosem szabadulnak meg tőle.

– Kívánnak még valamit? – kérdezte váratlanul Ara. Igazán nem volt alapja, hogy mások akcentusát firtassa; ő is és Fitch mester is úgy beszélt, mintha kásával lenne tele a szájuk. – Még egy törülközőt? Még egy kis forró vizet?

– Semmit – mondta Thom zengő hangon. Csukott szemmel, hanyag kézmozdulattal intett a szolgának: elmehet. – Menj, és élvezd az estét. Később majd gondoskodom róla, hogy több, mint kielégítő jutalmat kapj a szolgálataidért – mondta, azután még mélyebbre merült a vízben, míg végül már csak a szeme és az orra látszott ki belőle.

Ara tekintete a dézsák mögött álló zsámolyokra tévedt, ahová a ruhájukat és a holmijaikat pakolták. Az íjon is megállt a szeme, de a leghosszabban Rand kardján és Perrin fejszéjén nyugtatta a pillantását.

– Az alvidéken is zűr van? – szólalt meg hirtelen. – A Folyóknál, vagy hogy is hívják.

– Fo-lyó-köz-ben – szótagolta Mat. – Folyóköz a neve. Ami meg a gondokat illeti, hát...

– Hogy érti, hogy az alvidéken is? – kérdezte Rand. – Miért, itt van valami zűr?

Perrin csak a fürdővizével és a pihenéssel törődött.

– Nagyszerű – mormolta.

Thom viszont kissé kijjebb emelkedett a dézsából, és kinyitotta a szemét.

– Itt? – horkant fel Ara. – Zűr? Néha hajnaltájt kitör a verekedés a bányászok között az utcákon, de az még nem zűr. Vagy... – elhallgatott, végignézett rajtuk. – A ghealdanihoz hasonló zűrre gondoltam – mondta végül. – Á, gondolom semmi. Nincs arrafelé semmi, csak birkák, mi? Már elnézést. Úgy értem, nyugalmas arrafelé. Mindamellett furcsa egy tél volt ez a mostani. Különös dolgok történtek a hegyekben. Valamelyik nap hallottam, hogy északon trallokok törtek Saldaeába. De hát az már a Határvidék, nem igaz? – Mikor elfogyott a mondanivalója, egy darabig még nyitva maradt a szája. Pár pillanat múlva aztán hirtelen becsukta. Mintha meglepődött volna, hogy ennyit beszélt.

Rand a „trallokok” szó hallatán egyszerre ideges lett. Úgy próbálta elleplezni, hogy kicsavarta a feje fölött a mosdóruhát. Mikor a fickó nyugodtan folytatta a mondókáját, megkönnyebbült. De nem mindenki tartotta a száját.

– Trallokok? – nevetett Mat. Rand lefröcskölte, de a barátja egyszerűen csak letörölte az arcát, és vigyorogva folytatta. – Na, majd én mondok egy-két dolgot a trallokokról.

Thom most szólalt meg először, amióta a dézsájába mászott.

– Inkább ne, jó? Kicsit unom már, hogy folyton a saját történeteimet kell végighallgatnom tőled.

– Thom mutatványos – mondta Perrin, mire Ara lesújtó pillantással jutalmazta.

– Láttam a köpenyét. Fellép? – kérdezte a férfit.

– Várjunk csak egy percet! – tiltakozott Mat. – Mi ez az egész, hogy én Thom történeteit mondom? Mindannyian...?

– Észrevehetnéd már, hogy egyszerűen nem tudod olyan jól előadni őket, mint ő – vágott gyorsan a szavába Rand.

– Hiába teszel hozzá, hiába próbálod átalakítani, hogy jobb legyen, egyszerűen sehogy sem akar összejönni a dolog – fejelte meg Perrin.

– Különben is, folyton belegabalyodsz – tette hozzá Rand. – Jobb, ha inkább Thomra hagyod a mesélést.

Mind olyan gyorsan beszéltek, hogy Ara csak nézett rájuk, még a száját is eltátotta. Mat is csak bámult, mintha meg lenne győződve arról, hogy egyszerre csak valahogy mindenki megőrült volna körülötte. Rand már nem is tudta, hogyan fogja be a száját, ha még egyszer megszólal, anélkül hogy rá kéne vetnie magát.

Ekkor felpattant az ajtó. Lan lépett be, vállára vetett köpennyel. Hűvös légáramlat kísérte, ami egy pillanatra megritkította a gőzt.

– No – mondta az őrző a kezét dörzsölgetve. – Ez az, amire már nagyon vártam. – Ara felemelt egy vödröt, de Lan leintette. – Ne, majd én mindent elintézek magamnak. – Az egyik zsámolyra dobta barna köpenyét, azzal kituszkolta a szolgát a teremből, mit sem törődve az ellenkezésével, és becsukta mögötte az ajtót. Pár pillanatig ott maradt, félrehajtott fejjel hallgatózott. Mikor feléjük fordult, jeges hangon szólalt meg, pillantása szinte ledöfte Matet. – Még jó, hogy pont most értem vissza, te kis parasztkölyök. Sosem figyelsz arra, amit mondanak neked?

– Én nem csináltam semmit! – tiltakozott Mat. – Csak a trallokokról akartam beszélni, nem... – Az őrző tekintete láttán inkább elhallgatott, ijedten húzódott hátrébb a dézsában.

– Ne beszélj a trallokokról – mondta zordan Lan. – Ne is gondolj rájuk. – Mérgesen felhorkant, majd nekiállt feltölteni magának egy dézsát. – Vér és hamu, igazán tudhatnád, hogy a Sötét Úrnak mindenütt lehetnek szemei és fülei, még ott is, ahol a legkevésbé számítanál rá. Amellett, ha a Fény Gyermekei megtudnák, hogy trallokok üldöznek, bármire képesek lennének, hogy a kezeik közé kaparinthassanak. Az ő szemükben ez már szinte egyenlő is azzal, hogy árnybarát vagy. Talán nem vagy hozzászokva, de amíg oda nem érünk, ahová megyünk, ne bízz senkiben, hacsak Alys asszony vagy én mást nem mondunk. – Moiraine álnevét jól megnyomta, mire Mat összerezzent.

– Volt valami, amit a fickó nem akart elmondani nekünk – jegyezte meg Rand. – Valami, amiről úgy gondolta, hogy bajt jelenthet, de nekünk inkább nem árulta el, mi az.

– Valószínűleg a Gyermekek – mondta Lan, miközben újabb vödör forró vizet öntött a dézsájába. – A legtöbben veszélyesnek tartják őket. Néhányan viszont nem, és nem ismer annyira minket, hogy kockáztasson. Ki tudja, akár rohanhatunk egyenesen a fehérköpenyekhez, beárulni.

Rand a fejét ingatta. Ez a hely már most sokkal rosszabbnak tűnt még Tarenrévnél is.

– Azt mondta, trallokok vannak... Saldaeában, ugye? – szólalt meg Perrin.

Lan földhöz vágta a kiürült vödröt. Az hangos csattanással csapódott a csempének.

– Neked is muszáj azokról beszélned? A Határvidéken mindig vannak trallokok, kovács. Inkább azon jártasd az eszed, hogy annyira sem akarjuk felhívni magunkra a figyelmet, mint egér a szántóföldön. Erre koncentrálj! Moiraine mindannyiótokat élve akar Tar Valonba juttatni, és el is juttatunk, ha rajtunk múlik, de ha bajt hoztok rá...

A fürdés hátralévő része mély hallgatásban telt. Öltözködés közben sem szólt senki.

Mikor kiléptek a fürdőből, Moiraine már ott állt a folyosó végén, egy karcsú lány oldalán. Utóbbi nem sokkal volt magasabb, mint ő. Legalábbis Rand úgy gondolta, hogy lány lehet. Sötét haját ugyanis rövidre vágva viselte, és férfiruhában volt. Az aes sedai mondott valamit, mire a lány végigmérte őket, majd bólintott Moiraine-nek, és távozott.

– Nos – mondta a nő, amikor közelebb értek –, biztos vagyok benne, hogy a fürdéstől mindannyiótoknak megjött az étvágya. Fitch mester privát ebédlőt bocsátott a rendelkezésünkre. – Mialatt az ebédlőbe vezette őket, könnyed fecsegessél ütötte el az időt: a szobáikról, a zsúfoltságról a városban, meg hogy a fogadós abban reménykedik, Thom megtiszteli a nagytermet a jelenlétével meg egy kis zenével és egy-két történettel. A lányt nem említette. Ha lány volt egyáltalán.

A privát ebédlőben lakkozott tölgyasztal várta őket. Tizenkét szék állt körülötte. A padlót vastag szőnyeg borította. Mikor beléptek, Egwene, aki eddig a kandalló előtt állt és a vígan ropogó tűz előtt melengette a kezét, feléjük fordult. Haja tisztán, frissen csillogva, kifésülve omlott a vállára. Randnek bőven volt ideje gondolkozni a fürdőteremben a hosszú hallgatás alatt. Lan állandó feddései, hogy ne bízzanak senkiben, de még inkább az a tény, hogy Ara nem mert megbízni bennük, ráébresztették, hogy tulajdonképpen mennyire egyedül maradtak ők négyen. Tényleg úgy néz ki, gondolta, hogy nem bízhatnak senkiben, csak magukban. És, ha már itt tartunk, abban sem volt biztos, Moiraine-ben és Lanban mennyire bízhatnak. Nem, bennük sem. Csak magukban. Egwene viszont továbbra is csak Egwene maradt. Moiraine azt mondta, amúgy is megérintette volna az Igazi Forrást. Ez nem rajta múlik, tehát nem az ő hibája. És hát mégiscsak Egwene, nem valami idegen.

Már nyitotta volna a száját, hogy bocsánatot kérjen, de a lány teste megfeszült, és elfordult, mielőtt egy szót is szólhatott volna. Morcosan meredt a hátára. Visszanyelte, amit mondani készült. Hát jó. Ha ő így akarja, nincs mit tennem.

Ebben a pillanatban Fitch mester rontott a szobába. Négy, az övéhez hasonlóan hosszú és fehér kötényt viselő nő nyüzsgött be utána. Nagy tálcán három sült csirkét hoztak, ezenkívül ezüstneműt, porcelántányérokat, letakart edényeket. A nők nyomban teríteni kezdtek, a fogadós viszont Moiraine felé fordult, és meghajolt.

– Bocsánatáért esedezem, Alys nagyságos asszony, hogy ilyen sokáig várakoztattam, de amennyi vendég a fogadóban van, csoda, hogy egyáltalán bárkit ki tudunk szolgálni. Attól félek, az étel sem az igazi. Csak csirke, némi fehérrépa és tyúkborsó, no meg egy kis sajt utóételnek. Nem, hát sajnos ez közel sem az a fajta vacsora, amelyet szégyenkezés nélkül szolgálhatnánk fel. Igazán sajnálom.

– Valóságos lakoma – mosolygott Moiraine. – Ezekben a nehéz időkben igazi lakoma ez, Fitch mester.

A fogadós megint meghajolt. Fürtökben elálló kócos haja – úgy nézett ki, mintha állandóan a hajába túrna vagy szándékosan borzolná föl – kissé komikussá tette a gesztust, de vigyora annyira barátságos, ragadós volt, hogy ha el is nevette volna magát valaki, vele nevetett volna, nem rajta.

– Nagyon köszönöm, Alys nagyságos asszony. Nagyon köszönöm. – Mikor felegyenesedett, elkomorult, és köténye szélével gyorsan letörölt egy porszemet az asztalról, noha Rand nem látta, hogy bármi is lett volna ott.

– Egy évvel ezelőtt persze nem tettem volna ilyet önök elé. Jó Fény, de még mennyire nem. De ez a tél... Igen. A tél. Kezdenek kiürülni a pincéim, a piac meg majdhogynem üres. És hát ki hibáztathatná a tanyasiakat? Kicsoda? Kétségkívül nem lehet tudni, mikor lesz legközelebb termés. Azt bizony senki meg nem tudná mondani. A birkahúst, a marhát, amely az emberek asztalára kéne, hogy kerüljön, a farkasok rabolják el, és...

Ekkor láthatóan ráébredt, hogy ez nem igazán az a fajta beszéd, amelyet egy nyugodt vacsora előtt szívesen hallanának a vendégei.

– De már megint elkalandoztam. Folyton csak fecsegek, mint valami vénember. Mint egy vénember. Mari, Cinda, menjünk, hadd egyenek nyugodtan ezek a jóemberek. – Kihessegette a felszolgálónőket, majd megint Moiraine felé pördült, és ismét meghajolt. – Remélem ízlik majd a vacsora, Alys nagysága. Ha bármire szüksége lenne, csak szóljon, és máris intézkedem. Csak szóljon! Örömömre szolgál, hogy vendégül láthatom önt és Andra mestert. Örömömre. – Még egyszer mélyen meghajolt, majd távozott. Óvatosan, hang nélkül csukta be maga után az ajtót.

Lan egész idő alatt a falnak dőlve, laza tartásban álldogált, mint aki majdnem álltában elbóbiskol. Most ellökte magát; két hosszú lépéssel az ajtónál termett. Rátapasztotta a fülét. Hosszú ideig így maradt; talán harmincig is el lehetett volna számolni, mégpedig lassú, komótos számolással, mire megint megmozdult. Akkor hátrébb lépett, majd hirtelen feltépte az ajtót, és kidugta a fejét a folyosóra.

– Elmentek – jelentette ki végül, azzal becsukta az ajtót. – Nyugodtan beszélhetünk.

– Tudom, mindig azt mondogatja, ne bízzunk senkiben – szólalt meg Egwene –, de ha még a fogadósra is gyanakszik, akkor miért maradunk itt?

– Nem gyanakszom rá jobban, mint bárki másra. Igaz, amíg Tar Valonba nem érünk, mindenkire gyanakszom. Ott már csak minden második emberre fogok.

Rand mosolyogni kezdett, azt hitte, az őrző tréfál. Aztán észrevette, Lan arcán semmi jele, hogy viccelődne. Tényleg Tar Valonban is gyanakodna az emberekre. Hát még ott sem lesznek biztonságban? Sehol sem?

– Csak túloz – nyugtatgatta őket Moiraine. – Fitch mester jó ember, őszinte, megbízható. Csakhogy szeret beszélni, és a legnagyobb jóakarattal is kicsúszhat véletlenül a száján valami, aminek nem kéne, olyan fülek előtt, amelyek jobb lenne, ha nem hallanák. Különben is, olyan fogadóban még nem szálltam meg, ahol a szobalányok fele ne hallgatózna néha, hogy aztán több időt töltsön pletykálkodással, mint ágyazással. Gyerünk, foglaljunk helyet, mielőtt kihűl az étel.

Körülülték az asztalt. Moiraine került az asztalfőre, Lan az ellenkező végére. Egy ideig mindenkit elfoglalt a tányérja megtöltése, nem beszélgettek. Talán nem volt egy lakoma, de egy heti kovásztalan kenyér és szárított hús diéta után annak tűnt.

Egy idő után Moiraine megkérdezte:

– Mit hallottál a nagyteremben? – Mindenki kezében megállt a kés, a villa, minden szem az őrző felé fordult.

– Nem sok használhatót. Avinnak igaza volt, legalábbis a szóbeszéd alapján. Ghealdanban csata volt, és Logain győzött. Tucatnyi különböző pletyka kering ezzel kapcsolatban, de ebben mind egyetért.

Logain? Biztos a hamis Sárkányt hívják így. Ez volt az első alkalom, amikor valaki néven nevezte Rand előtt. Lan szinte olyan hangon beszélt róla, mintha személyesen ismerné.

– Az aes sedai-ok? – kérdezte Moiraine halkan, mire a férfi megrázta a fejét.

– Nem tudom. Néhányan azt mondják, mind meghaltak, mások szerint egy sem. – Felhorkant. – Van, aki egyenesen azt állítja, átálltak Logainhez. Nincs semmi megbízható forrás. Amellett nem akartam túl nagy érdeklődést mutatni.

Moiraine a gondolataiba merült.

– Igen. Nem sok használható – mondta végül. Nagyot sóhajtott, azzal megint visszatért a figyelme az asztaltársasághoz. – Na és a jelenlegi helyzetünkkel kapcsolatban?

– Itt már jobb újságokkal is szolgálhatok. Semmi különös esemény, semmi furcsa idegen, aki Myrddraal is lehetne, trallokok pedig végképp biztos, hogy nem jártak erre. A fehérköpenyeket pedig lefoglalja, hogy minél több borsot törjenek Adan kormányzó orra alá. Észre sem fognak venni minket, hacsak nem hirdetjük ki szándékosan, hogy itt vagyunk.

– Nagyszerű. Ez egybevág azzal, amit a fürdőslány mondott. A pletykának is megvan a maga haszna. Na most – fordult az egész asztaltársaság felé. – Hosszú út áll még előttünk, de ez az első hét sem volt könnyű, úgyhogy azt javaslom, csak holnapután hajnalban induljunk tovább. A fiatalok mind vigyorogtak; lesz idejük megnézni egy igazi várost, életükben először. Moiraine elmosolyodott, de azért hozzátette:

– Mit szól ehhez Andra mester?

Lan szobormerev arccal nézett vissza a vigyorgó falusiakra.

– Hát jó; ha a változatosság kedvéért mostantól észben tartjátok, amit mondtam.

Thom felhorkant.

– Ha ezek a falusi népek elszabadulnak a... városban... – morogta a bajsza alatt, majd megint felhorkant, és ingatni kezdte a fejét.

Így, hogy ennyire tele volt a fogadó, csak három szobát tudtak felszabadítani nekik, egyet Moiraine-nek és Egwene-nek, kettőt a férfiaknak. Rand Lannal és Thommal került egy szobába, a harmadik emelet hátsó részén, közvetlenül az előrenyúló eresz alatt. A helyiségben egyetlen kis ablak volt, az istállóudvarra nyílt. Időközben leszállt az éjszaka. A fogadóból kiszűrődő fény pár lépésnyi távolságra megvilágította a környező sötétséget. A szoba eleve meglehetősen kicsi volt, de a Thomnak beállított pótágy miatt végképp képtelenség volt közlekedni, bár mindegyik heverő meglehetősen keskeny volt. És kemény, állapította meg, amikor ledobta rá magát. Egyértelműen nem a legjobb lakosztály a fogadóban.

Thom csak annyi ideig maradt, amíg elővette a furulyáját és a hárfáját, majd távozott. Menet közben előre gyakorolta a színpadias pózokat. Lan is vele ment.

Különös, gondolta Rand, miközben kényelmetlenül ide-oda helyezkedett az ágyon. Egy héttel ezelőtt rohant volna a nagyterembe, csak hogy láthassa egy igazi mutatványos előadását. Már a puszta pletyka elég lett volna, hogy szaladjon megnézni. Hat lóval sem lehetett volna visszatartani. Csakhogy most már egy hete minden éjszaka Thom történeteit hallgathatja, és holnap este is lesz még rá alkalma, meg azután is. A forró fürdő pedig ellazította görcsös izmait, amellett egy hete először volt alkalma meleg ételt enni. Mindettől úgy érezte, egy csepp erő nem maradt benne, egyszerűen szétfolyik az ágyon. Álmosan merengett, vajon Lan tényleg személyesen ismeri-e a hamis Sárkányt, Logaint. Lentről tompa kiáltozás hallatszott, a nagyterem közönsége üdvözölte Thomot. De Rand addigra már aludt.

A kőfalú folyosón tompa félhomály uralkodott. Rajta kívül teljesen néptelen volt. Nem tudta volna megmondani, honnan jön az a kevés fény, amely valamennyire megvilágította a helyiséget, a szürke falakon ugyanis nem voltak gyertyatartók vagy fáklyák. Egyáltalán semmilyen fényforrás nem látszott. A halvány ragyogás mégis ott volt, mintha mindenhonnan jönne egyszerre. A nyirkos levegő meg sem rezzent. Valahonnan a távolból folyamatos, tompa csepegés hallatszott. Akármi is ez a hely, gondolta, nem a fogadóban van, az biztos. Összehúzta a szemöldökét, dörzsölni kezdte a homlokát. Fogadó? Fájt a feje; a gondolatai mintha sikamlósak lettek volna, nehezen tudta megragadni őket. Mire is gondolt az előbb? Talán valami... fogadóra? Mindegy, most már nem emlékszik.

Megnyalta az ajkát. Bárcsak találna valami innivalót. Szörnyen szomjas volt. Úgy érezte, olyan száraz a szája, mint a papír. Végül a csöpögő zaj döntött helyette. Minthogy jobb ötlete amúgy sem volt, a szomjára hallgatott, és a kitartó plonk-plonk-plonk felé indult.

A folyosó nyílegyenesen nyúlt a távolba, nem szakította meg keresztfolyosó. Ameddig ellátott, teljesen egyforma volt. A fal szürkeségében az egyedüli változatosságot a kétoldalt, egyenlő távolságokra nyíló durva faajtók jelentették. A léceik repedezettek, szárazak voltak a levegő nyirkossága ellenére. Kitartóan haladt előre, de a félhomályos folyosónak nem akart vége szakadni, a csepegő hanghoz sem jutott közelebb. Mikor hosszú idő elteltével sem mutatkozott semmilyen változás, úgy döntött, szerencsét próbál az egyik ajtóval. Könnyen nyílt. Zord, kőfalú terembe lépett.

A szemközti fal egy szürke kőerkélyre nyílt. Az erkélyen túl a legkülönösebb égbolt látszott, amit valaha is látott. Szürke-fekete, piros-narancssárga csíkos felhők örvénylettek bonyolult, kacskaringós, egymást keresztező áramlatok mentén, mintha viharos erejű szél fújná őket. Nem, ilyen égboltot senki nem láthatott még. Ilyen egyszerűen nem is létezhet.

Nagy nehezen sikerült elszakítania a pillantását az erkélyről, de a szoba többi része sem volt jobb. Különös görbék, szokatlan szögek, mintha úgy olvasztották volna ki a termet a sziklából, és szinte teljesen véletlenszerű alakban jöttek volna létre a falai. Mindenfelé oszlopok szakították meg a szürke padlót, de mintha úgy nőttek volna ki a földből. A kandallóban harsogva lobogott a tűz, mint a kovácskemencében, ha fújtatóval táplálják, de meleget nem adott. A kandalló párkánya különös, ovális alakzatokból állt. Ha egyenesen rájuk nézett, egyszerűen a tűz ellenére is nyirkos, csúszós köveknek tűntek, de ha a szeme sarkából pillantotta meg őket, akkor mintha arcokká változtak volna, kínjukban vonagló, hangtalanul sikoltó férfiak és nők arcaivá. A szoba közepén álló magas támlájú székek és a lakkozott, tükörsima asztal tökéletesen normálisak voltak, ezzel azonban csak még jobban kihangsúlyozták a helyiség többi részének különösségét. A falon egyetlen tükör lógott, ám ez cseppet sem volt közönséges. Mikor belenézett, csak egy homályosabb foltot látott, ahol a tükörképének kellett volna lennie. A szoba tökéletesen látszott, csak ő nem.

Egy ember állt a kandalló előtt. Pedig amikor belépett, nem vette észre, hogy más is lenne a szobában rajta kívül. Ha nem tudta volna, hogy ez lehetetlen, azt gondolta volna, nem is volt ott, amíg meg nem pillantotta. Finom szabású, sötét ruhákat visel. Érett, éppen fizikai képességei csúcspontján álló férfi volt. Gyanította, hogy a nők jóképűnek tarthatják.

– Hát újra szemtől szembe találkozunk – mondta az idegen. Miközben beszélt, szemei és szája egy pillanatra mintha végtelen lángtengerre nyíló nyílásokká változtak volna.

Kiáltva ugrott hátra, ki a szobából, olyan erővel, hogy egészen a szemközti ajtóig tántorgott. A lendülettől nekiütközött, mire az kinyílt. Oldalra csavarta a felsőtestét, elkapta a kilincset, nehogy hanyatt essen – és elkerekedett szemekkel meredt a kőfalú szobára, az erkélyre vezető árkádsoron át látszó lehetetlen égre, a kandallóra...

– Ilyen könnyen nem szabadulsz meg tőlem – mondta a férfi. Megpördült, kibotladozott a szobából, lassítás nélkül próbálta visszanyerni az egyensúlyát. Ezúttal már folyosó sem volt. Guggolva fékezett le, a tükörsima asztaltól nem messze. A kandallónál álló emberre nézett. Még mindig elviselhetőbb látvány volt, mint a tűzhely kövei vagy az ég.

– Ez csak egy álom – mondta, és kiegyenesedett. A háta mögött halk kattanással csukódott be az ajtó. – Ez csak valami rémálom. – Becsukta a szemét, arra gondolt, hogy felébredjen. Kiskorában a javasasszonytól azt hallotta, hogy ha ezt meg tudja tenni egy rossz álomban, az elmúlik. A... javasasszony? Micsoda? Ha legalább a gondolatai ne lennének ilyen bizonytalanok, legalább azok ne szökdösnének el előle folyton. Ha elmúlna a fejfájása, biztos tudna rendesen gondolkozni.

Kinyitotta a szemét. A szoba ugyanolyan volt, mint addig; az erkély, az ég, minden. Beleértve a kandallónál álló férfit.

– Tényleg álom lenne? – kérdezte az. – Számít ez egyáltalán? – Egy pillanatra megint végtelen kemencére látszott nyílni a szája és a szeme. A hangja ettől nem változott. Mintha észre sem vette volna, hogy történt egyáltalán valami szokatlan.

Rand ezúttal is megugrott egy kicsit, de most megállta ordítás nélkül. Ez csak egy álom. Muszáj, hogy az legyen. Azért, biztos, ami biztos, egészen az ajtóig hátrált, egy pillanatra sem véve le a pillantását a tűz mellett álló fickóról. Próbaképpen lenyomta a kilincset. Nem mozdult; zárva volt.

– Szomjasnak látszol – mondta az ismeretlen. – Igyál.

Az asztalon csillogó aranyserleg állt. Rubin- és ametisztberakások díszítették. Az előbb még nem volt ott. Bárcsak ne ijedne meg mindentől ennyire. Hisz ez csak egy álom. A szája olyan volt, mint egy sivatag.

– Igen, egy kicsit szomjas vagyok – vette fel a serleget. A férfi úgy hajolt előre, egyik kezével egy szék támlájára támaszkodva, mint aki alig várja, hogy végre beleigyon. Mikor megérezte a bor fűszeres illatát, akkor döbbent csak rá, mennyire szomjas valójában. Mintha napok óta nem lett volna mit innia. Tényleg nem volt?

Már félúton járt a kupa a szája felé, mikor hirtelen megállt a keze. A férfi ujjai között halvány füstcsíkok szálltak föl a szék támlájáról. És azok a szemek olyan kegyetlenül meredtek rá, arról nem is beszélve, hogy időközönként lángokká változtak.

Megnyalta a száját. Inkább visszatette a bort az asztalra, érintetlenül.

– Mégsem vagyok olyan szomjas, mint gondoltam. – A férfi hirtelen kiegyenesedett, rezzenéstelen, érzelemmentes arccal. Valahogy mégis sugárzott róla a bosszúság, ez egyértelműbben látszott, mintha nekiállt volna káromkodni. Rand kíváncsi lett volna, mi volt a borban. De hát ez persze buta kérdés. Hisz ez csak egy álom. Akkor miért nem akar véget érni? – Mit akar? – csattant fel. – Ki maga?

Az ismeretlen szájában és szemében megint fellángolt a tűz. Rand szinte hallani vélte a lángtenger harsogását.

– Egyesek Ba'alzamonnak hívnak.

Rand azon kapta magát, hogy az ajtó felé fordulva áll, és vadul rángatja a kilincset. Rögtön megfeledkezett róla, hogy álom-e ez vagy sem. A Sötét Úr. A kilincs nem mozdult, de ő azért csak nyomkodta.

– Te vagy a kiválasztott? – kérdezte hirtelen Ba'alzamon. – Nem rejtheted el előlem örökké. Még magadat sem rejtheted el, menekülj bár a legmagasabb hegyre vagy a legmélyebb barlangba. Minden porcikádat ismerem.

Megfordult, a férfi felé. Ba'alzamon felé. Nagyot nyelt. Hátranyúlt, még egyszer, utoljára megpróbálta lenyomni a kilincset, majd kihúzta magát.

– Talán dicsőségre számítasz? – így Ba'alzamon. – Netán hatalomra? Talán azt mondták neked, a Világ Szeme majd segít? Ugyan, miféle dicsősége, hatalma lehet egy bábnak? A zsinórokat, amelyekkel mozgatnak, évszázadok óta szövik. Az apádat a Fehér Torony választotta ki, mint egy csődört, amit kötőféken vezetnek fedezni. A terveikben az anyád nem volt több, mint telivér kanca. És ezek a tervek a halálba visznek.

Rand ökölbe szorította a kezét.

– Az apám jó ember, és az anyám is tisztességes asszony volt! Ne merje a szájára venni őket!

A lángok kacagtak.

– Szóval azért mégiscsak van benned némi tűz. Talán tényleg te vagy a kiválasztott. Sok hasznod nem lesz belőle. Az Amyrlin trón kihasznál majd, míg egészen ki nem égsz, mint ahogy Daviant is kihasználták, akárcsak Kőíj Yuriant meg Guaire Amalasant, vagy Raolin Darksbane-t. Mint ahogy Logaint is felhasználják éppen. Addig használnak, amíg nem marad belőled semmi.

– Nem tudom... – kapkodta a fejét Rand. A rövid pillanat, amíg tisztán tudott gondolkodni – amikor a haragja erőt vett a kábaságán –, elmúlt. Elkeseredetten próbálta újból eloszlatni az elméjét ködösítő felhőket, de már arra sem emlékezett, az előbb hogyan sikerült. A gondolatai körbe-körbe pörögtek. Elkapott egyet, mint fuldokló az úszó fadarabot az örvényben. Nehezen tudta kipréselni a száján a szavakat, de ahogy haladt előre a mondandójában, úgy lett egyre erősebb, szilárdabb a hangja.

– Maga... Shayol Ghul foglya. Magát, az összes Kitaszítottal együtt... megbéklyózta a Teremtő. Az idők végezetéig nem szabadulhatnak.

– Az idők végezetéig? – utánozta gúnyosan Ba'alzamon. – Te csak éled a magad kis életét, mint egy bogár a kő alatt, és azt hiszed, a mocsok, amelyben élsz, maga az univerzum. Az idő halála nagyobb hatalmat ad majd nekem, mint amit el tudnál képzelni, féreg.

– Maga Shayol Ghul foglya...

– Ostoba bolond! Sosem voltam fogoly! – Az arcában lángoló tűz olyan izzó hőt árasztott, hogy Rand hátralépett, a kezével takarta el az arcát. A forróságban felszáradt a tenyeréről az izzadság. – Ott álltam Rokonirtó Lews Therin válla mögött, amikor elkövette a tettet, amelynek a nevét köszönheti. Én súgtam a fülébe, hogy ölje meg a feleségét meg a gyerekeit, aztán a rokonait és mindenkit, akit valaha is szeretett, vagy aki őt szerette. Én adtam vissza neki egy időre a józan eszét, hogy fölfoghassa, mit tett. Hallottad már, amint egy ember kisikítja magából a lelket, féreg? Akkor lesújthatott volna rám. Nem győzhetett volna, de megpróbálhatta volna. Ehelyett maga ellen fordította a drágalátos Egyetlen Hatalmát, olyan erővel, hogy a föld kettényílt, és kiemelkedett a Sárkánybérc. Az lett a sírköve.

– Ezer évvel később én küldtem délre a trallokokat ölni és pusztítani. Három évszázadon át dúlták a világot. Azok a vak bolondok Tar Valonban azt mondták, a végén vereséget szenvedtem, pedig a Második Szövetség, a Tíz Nemzet Szövetsége, úgy szétforgácsolódott, hogy remény sem volt többé a helyreállítására. Ki maradt azután, aki szembeszállhatott volna velem? Sasszárny Artur fülébe suttogtam, és világszerte pusztultak az aes sedai-ok. Megint suttogtam, mire a Nagykirály átküldte a csapatait az Aryth-óceánon, a Világtenger túlpartjára, két balvégzet magjait is elvetve így. Az „egyetlen ország, egyetlen nép”-ről szóló álma balvégzetéét, és egy másikét, ami majd a jövőben következik be. A halálos ágyánál is ott voltam, amikor a tanácsadói közölték vele, hogy egy aes sedai még megmentheti az életét. Megszólaltam, és ő máglyára küldte a tanácsadóit. Beszéltem, és a Nagykirály utolsó szavai kiáltásként hagyták el az ajkát, hogy Tar Valonnak pusztulnia kell.

– Ha ilyen nagy emberek sem tudtak szembeszállni velem, ugyan mi esélyed lenne neked, egy varangynak, aki az erdei pocsolyája partján kuporog. Engem kell szolgálnod, különben az aes sedai-ok zsinórjain táncolsz majd, míg meg nem halsz. És akkor az enyém leszel. A holtak az enyémek!

– Nem – motyogta Rand. – Ez egy álom. Ez egy álom!

– Azt hiszed, az álmaidban biztonságban vagy előlem? Nézd! – mutatott oldalra Ba'alzamon parancsoló mozdulattal. Rand feje az ujja irányába fordult, noha ő nem fordította el, nem akarta elfordítani.

A kehely eltűnt az asztalról. A helyén nagy patkány kuporgott. Pislogva bámult az éles fényben, gyanakodva szaglászta a levegőt. Ba'alzamon behajlította az ujját, mire a patkány felvisított, és hátragörbítette a hátát. Elülső mancsai a levegőbe emelkedtek, lehetetlen tartásban egyensúlyozott a hátsó lábain. Az ujj tovább görbült, mire a patkány felborult, vadul kapálózni kezdett, élesen visongott, a háta pedig csak görbült, görbült, görbült. Hangos reccsenés hallatszott, mint amikor száraz gally törik el. A patkány vadul dobálni kezdte magát, majd elcsendesedett. Szinte kétrét hajolva feküdt az oldalán.

Rand nagyot nyelt.

– Egy álomban bármi megtörténhet – dünnyögte. Oda sem pillantva hátralendítette az öklét, teljes erővel az ajtóba csapott. Megfájdult a keze, de továbbra sem ébredt fel.

– Akkor menj csak az aes sedai-okhoz. Menj a Fehér Toronyba, és mondd el nekik. Mesélj az Amyrlin trónnak erről... az álomról. – A férfi felnevetett. Rand érezte az arcában égő lángok hevét. – Ez is egy lehetőség, amivel kiszabadulhatsz az irányításuk alól. Ha elmondod, nem használnak majd. Neeem, úgy semmiképpen sem, ha tudják, hogy tudom. De vajon életben hagynak-e, hogy terjeszthesd, mit művelnek? Vagy-e olyan ostoba, hogy elhidd, belemennének ebbe? Sok hozzád hasonló hamvait szórták már szét a Sárkánybércen.

– Ez csak egy álom – mondta Rand lihegve. – Ez csak egy álom, most pedig föl fogok ébredni.

– Biztos vagy benne? – Szeme sarkából látta, hogy a férfi ujja felé fordul. – Tényleg fel fogsz? Az ujj begörbült. Rand sikoltva hajolt hátra, teste minden izma egyre hátrébb feszítette.

– Fölébredsz még, valaha?

Rand vadul ugrott fel a sötétben. Keze valamilyen szövetet markolt. Egy pokróc. Halvány holdfény sütött be az ablakon. Meglátta a két másik ágy árnyékba borult alakját. Egyikről horkolás hallatszott, mintha vásznat tépnének. Thom Merrilin. A kandallóban némi parázs világított még a hamuban.

Szóval mégiscsak álom volt, mint a Borforrás fogadóban Bel Tine-kor. Most is régi mesék és mindenféle lehetetlen dolog keveredett össze benne olyasmikkel, amit látott, vagy vele történt. Az álláig húzta a takarót, pedig nem a hidegtől remegett. A feje is fájt. Talán Moiraine tehetne valamit ezek ellen az álmok ellen. Azt mondta, segíteni tud a rémálmokon.

Felhorkant, hanyatt dobta magát. Ugyan, lehetnek puszta álmok annyira rosszak, hogy egy aes sedai segítségét kelljen kérnie miattuk? Másrészt, kerülhet egyáltalán még ennél mélyebb pácba, bármit tesz is? Elhagyta a Folyóközt, eljött egy aes sedai-jal. Persze nem volt választása. Ezek után viszont kénytelen lesz megbízni benne, nem igaz? Egy aes sedai-ban... Erre még gondolni is legalább olyan rossz volt, mint a rémálmok. Összegömbölyödött a takaró alatt, próbálta elérni az üresség nyugalmát, ahogy Tam tanította, de sokáig nem tudott újra elaludni.

Tizenötödik fejezet

Idegenek és barátok

Végül a keskeny ágyára sütő napfény ébresztette föl mély, de nyugtalan álmából. Fejére húzta a párnát, de az sem zárta ki igazából a fényt. Különben sem akart annyira aludni. Nem az első volt az egyedüli álma az éjszaka. Csak arra emlékezett, de semmiképp nem vágyott még egyre.

Nagyot sóhajtott, odébb lökte a párnát, azzal felült. Nyújtózkodni kezdett. Megrándult. Az összes sajgás, amitől, azt hitte, a fürdővel megszabadult, visszatért. És a feje is megfájdult. Ez nem lepte meg. Egy ilyen álomtól bárkinek megfájdulna. A többi sajgás már kezdett tompulni, de ez nem.

A többi ágy üres volt. A fény meredek szögben tűzött be az ablakon; a nap magasan járt már a láthatár fölött. A tanyán ilyentájt már rég elkészítette és meg is ette volna a reggelijét, és szépen haladna a napi munkájával. Kimászott az ágyból, közben folyamatosan morgott magában. Egy egész város vár rá, hogy megnézhesse, és még csak fel sem keltették. De legalább arról gondoskodott valaki, hogy víz legyen a mosdótálban. És még langyos is volt.

Gyorsan megmosakodott és fölöltözködött. Mikor Tam kardjához ért, egy darabig habozott. Lan és Thom természetesen a szobában hagyták a nyeregtáskáikat és a pokrócaikat, de az őrző kardját sehol sem látta. Lan már akkor viselte a fegyverét Emondmezőn, amikor még semmi nem utalt rá, hogy baj lehet. Úgy döntött, követi a példáját. Miközben hevesen bizonygatta magában, hogy nem azért, mert annyit álmodozott, hogy egyszer egy igazi városban sétál majd, karddal az oldalán, gyorsan. Felcsatolta, majd vállára vetette a köpenyét, mint egy zsákot.

Sietős léptekkel indult a konyha felé. Kettesével vette lefelé a lépcsőket. Bizonyára ott szerezhet leggyorsabban valami harapnivalót, márpedig egyetlen napja van csak, hogy megnézze Baerlont – egy percet sem akart elvesztegetni belőle. Már így is órákat veszített. Vér és hamu, igazán felkelthettek volna.

Fitch mester is éppen a konyhában volt. Egy molett nővel veszekedett. Utóbbi karjait könyékig liszt borította. Bizonyára ő lehet a szakácsnő. Illetve, úgy tűnt, mégis inkább a nő veszekszik a fogadóssal, ugyanis vadul rázta az öklét a férfi orra alatt. Körülöttük felszolgálólányok, kukták, pikolók, mosogatók, nyársforgatók végezték sietősen a dolgukat, kínosan ügyeltek, hogy úgy tűnjön, mintha észre sem vennék az orruk előtt folyó perpatvart.

– ...az én Cirrim márpedig jó macska – mondta éppen éles hangon a szakácsnő. – Egy rossz szót sem akarok hallani rá, világos? Maga egyszerűen azért panaszkodik, mert túl jól végzi a dolgát, ha engem kérdez. Igen, pontosan erről van szó.

– Több panaszt is kaptam – sikerült végre közbevetnie Fitch mesternek. – Panaszokat, asszonyom. A vendégek fele...

– Hallani sem akarok többet. Egyszerűen nem érdekel. Ha a macskámra akarnak panaszkodni, főzzenek ők. Majd szépen fogjuk magunkat az én szegény kis öreg cicámmal, aki csak a munkáját végzi, és elmegyünk innen. Találunk mi olyan helyet, ahol megbecsülnek minket, meglátja! – Kikötötte a kötényét, és már emelte volna át a nyakpántját a fején.

– Ne! – kiáltotta rémülten a fogadós. Odaugrott hozzá, hogy megállítsa. Egy darabig körbe-körbe táncoltak, a szakácsnő próbálta levenni a kötényt, Fitch mester meg igyekezett visszaerőltetni rá. – Sara, ne! – lihegte. – Erre semmi szükség. Mondom, hogy semmi szükség! Mire mennék maga nélkül? Cirri jó macska. Csodálatos macska. A legjobb macska Baerlonban. Ezután, ha bárki panaszkodik, azt felelem neki, legyen hálás, hogy a macska ilyen jól végzi a munkáját. Igen, hálás, csak ne menjen el. Sara? Sara!

A szakácsnő megállt, kirántotta a kezéből a kötényt.

– Na jó, legyen. – Két kézbe fogta a ruhát, de egyelőre nem kötötte vissza magára. – De ha azt szeretné, hogy valami is kész legyen délre, jobb, ha eltűnik a szemem elől és hagyja, hogy végre nekilássak. Lehet, hogy a fogadó a magáé, de ez akkor is az én konyhám. Kivéve persze, ha esetleg mégis inkább maga akar főzni? – Úgy tett, mintha át akarná neki adni a kötényt.

Fitch mester gyorsan hátrált egy lépést, széttárta a kezét. Kinyitotta a száját, de aztán mégsem mondott semmit. Most nézett először körbe, amióta vitatkoztak. A konyhai személyzet látványosan nem vett tudomást a jelenetről. Rand gyorsan nekiállt elmélyülten kotorászni a zsebeiben. Pedig a Moiraine-től kapott érmén kívül nem sok minden volt benne: épp csak néhány réz meg egy-két apróság, ami hasznos lehet. A zsebkése. Egy fenőkő. Két tartalék íjhúr meg egy darab zsinór, amelyről úgy vélte, egyszer még jól jöhet.

– Jól van, Sara – mondta Fitch mester. Láthatóan igyekezett óvatosan fogalmazni. – Biztos vagyok benne, hogy ma is minden olyan tökéletes lesz, mint mindig. – Vetett egy utolsó, gyanakvó pillantást a konyhai személyzetre, és távozott. Próbálta, amennyire lehet, méltóságteljesen elhagyni a színt.

Sara megvárta, míg elmegy, akkor aztán gyors, határozott mozdulatokkal megkötötte a kötényét. Közben Randet fixírozta.

– Gondolom ennivalót szeretnél, hm? Na, gyere csak beljebb. – Egy pillanatra rávigyorgott. – Ne félj, nem harapok. Tényleg nem, bármit is láttál, amit különben nem kellett volna. Ciel, adj a fiúnak egy kis kenyeret, sajtot meg tejet. Más most nincs. Ülj csak le. A barátaid mind kimentek a városba, kivéve az egyik legényt, aki állítólag nem érzi jól magát. Gondolom, te is utánuk szeretnél menni.

Mire Rand letelepedett egy zsámolyra az asztal mellé, az egyik pincérnő már elé is tette az ételét egy fémtálcán. Miközben evett, a szakácsnő tovább dagasztotta a kenyértésztát. De a mondandójának még nem ért a végére.

– Amit láttál, azzal meg ne is törődj. Fitch mester egész jó ember, bár ti, férfiak, a legjobb esetben is csak elviselhetők vagytok. Csak attól ilyen ideges, hogy panaszkodnak a vendégek. Különben, ha már itt tartunk, igazán nem értem, mire föl nyavalyognak annyit. Szeretnének inkább élő patkányokat találni a döglöttek helyett? Nem mintha Cirrinek szokása lenne hátrahagyni a zsákmányát. Különben is, egyszerre több mint egy tucatot? Cirri be sem engedne olyan sokat a fogadóba. Nem bizony. Tiszta ház ez, senkinek nincs oka az aggodalomra. Meg aztán még az is, hogy mindnek ki van törve a gerince! Még ilyet! – rázta a fejét hitetlenkedve.

Rand szájában hamuvá vált a kenyér és a sajt.

– Ki van törve a gerincük?

– Inkább gondolj valami vidámabbra – intett a szakácsnő lisztes kezével. – Én így vagyok vele. Például van itt egy mutatványos. Épp tegnap érkezett a fogadóba. Ebben a pillanatban is a nagyteremben van. Igaz, te vele jöttél, ugye? Azok közé tartozol, akik tegnap este jöttek Alys nagyságos asszonnyal, igaz? Gondoltam. Attól félek, nekem nemigen lesz alkalmam megnézni a mutatványost, most, amikor így tele a ház, ráadásul legtöbbjük a bányákból jött csürhe. – Olyan erővel tenyerelt a tésztába, mintha az ártott volna neki valamit. – Legtöbbször be sem engednénk ilyeneket, de hát az egész város tele van velük. Igaz, vannak azért náluk rosszabbak is, felteszem. Egyébként ősz óta nem láttam egy mutatványost sem...

Rand automatikusan, oda sem figyelve evett. Azt sem hallotta, a szakácsnő mit fecseg. Döglött patkányok, törött gerinccel. Sietősen végzett a reggelivel, gyors köszönetet hadart érte, majd gyorsan távozott. Muszáj beszélnie valakivel.

A Borforrás fogadó és a Szarvas és Oroszlán nagytermében nem sok közös vonás volt, a rendeltetésüktől eltekintve. Utóbbi kétszer olyan széles, háromszor olyan hosszú volt, a falára, fejmagasságba, élénk színű freskókat festettek. Díszes épületeket, magas fákkal, tarka virágokkal teli kerteket ábrázoltak. Egyetlen hatalmas kandalló helyett minden falon volt egy. A több tucat asztal körül szinte minden szék, pad, zsámoly foglalt volt.

A népes, pipázgató, söröskorsót szorongató közönség egy emberként hajolt előre, minden pillantás egy pontra szegeződött: Thomra, aki egy asztal tetején állt, a terem közepén. Sokszínű köpenye egy közeli székre dobva hevert. Még Fitch mester keze is megállt egy ezüstkupa fényesítgetése közben.

– ...ágaskodnak, ezüst paták, büszke, ívelt nyakak – szavalta Thom, miközben valahogy nem csupán úgy tűnt, mintha lovagolna, de még azt is éreztette, hogy egy hosszú sor lovas között léptet. – Selymes sörények lobognak, ahogy tüzesen kapkodják a fejüket. Ezernyi zászlóba tép a szél, szivárványszínű kavalkád a végtelen ég háttere előtt. Száz rezes hangú trombita harsog, mennydörgésszerűen peregnek a dobok. A nézők tízezrei között hullámokban fut végig az éljenzés, egész Illiant elárasztja az ujjongás, a háztetőkig, még a tornyok is beleremegnek. Szökőárként zúdul a lovasokra, azok azonban meg sem hallják, mert szemüket, szívüket csakis szent küldetésük ragyogó fénye tölti be. Megindult a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért, kilovagolnak, hogy felkutassák Valere kürtjét, amely minden korok hőseit visszahívja majd a sírból, hogy újra csatába induljanak a Fény oldalán...

Ez a fajta előadásmód volt az „egyszerű ének”, mint azt a mutatványos Baerlon felé lovagoltukban, az esti leckék alatt elmagyarázta. Ezenkívül volt még a „nemes ének” és a „közönséges”. Ez utóbbi azt jelentette, hogy úgy mondja el az ember a történetet, mintha a szomszédjával beszélgetne a termésről. Thom mesélt néha közönségesben, de ilyenkor meg sem próbálta elrejteni a hangjában a megvetést.

Nem lépett be, kívülről csukta be az ajtót. Letörten rogyott a falnak. Thomtól most nem kérhet tanácsot. Moiraine... Tényleg, vajon mit tenne, ha megtudná?

Ráébredt, hogy a mellette elhaladók mind furcsálkodva nézik, mivel akaratlanul is fennhangon motyogott. Kiegyenesedett, megigazította a kabátját. Muszáj beszélnie valakivel. A szakácsnő azt mondta, valamelyikük nem ment ki a városba. Erőt kellett vennie magán, hogy futásnak ne eredjen.

Bekopogott a két másik fiú szobájának ajtaján. Bedugta a fejét. Csak Perrint találta bent. A kovácslegény az ágyon feküdt, még csak föl sem öltözött. Hátratekerte a nyakát a párnáról, hogy ránézhessen. Mikor látta, ki az, visszaengedte a fejét, és becsukta a szemét. Mat íja és tegeze az egyik sarokban hevert.

– Hallottam, nem érzed jól magad – mondta Rand. Belépett, leült a másik ágyra. – Csak beszélgetni akartam. Az... – rájött, nem tudja, hogyan kezdjen bele. – De ha beteg vagy – tápászkodott fel félig –, talán inkább aludnod kéne. El is mehetek.

– Nem tudom, fogok-e még aludni valaha – sóhajtott Perrin. – Rosszat álmodtam, ha annyira érdekel, és nem tudtam visszaaludni. Mat úgysem bírja ki, hogy el ne mondja. Reggel csak nevetett, amikor megmondtam nekik, miért vagyok túl fáradt, hogy vele menjek, pedig ő is álmodott. Órákon át hallgattam az éjszaka, ahogy forgolódik, nyög meg motyog, úgyhogy nekem ne mondja, hogy ő jól aludt. – Vastag karjával eltakarta a szemét. – A Fényre, pedig milyen fáradt vagyok. Talán ha fekszem még itt egy-két órát, kedvem lesz felkelni. Mat örökké rajtam fogja köszörülni a nyelvét, ha egy álom miatt nem nézem meg Baerlont.

Rand lassan visszaült az ágyra. Megnyalta a száját, majd gyorsan kibökte:

– Megölte a patkányt?

Perrin lejjebb döntötte a könyökét, hogy rá tudjon nézni.

– Hát te is? – kérdezte végül. Rand bólintását látva így folytatta: – Bárcsak otthon maradtam volna! Azt mondta nekem... azt mondta... Most mit csináljunk? Elmondtad Moiraine-nek?

– Nem. Még nem. Lehet, hogy nem is fogom. Még meglátom. És te?

– Azt mondta... Vér és hamu, nem is tudom. – Perrin egyszer csak felvonta a szemöldökét. – Gondolod, hogy Mat is ezt álmodta? Kinevetett ugyan, de nagyon erőltetettnek tűnt a dolog. És amikor meghallotta, hogy egy álom miatt nem tudtam aludni, egy pillanatra nagyon különös arcot vágott.

– Talán igen, ő is – felelte Rand. Kicsit szégyellte magát miatta, de furcsa módon megkönnyebbült, hogy nem ő volt az egyetlen. – Thomtól akartam tanácsot kérni. Ő már sok helyen járt, sok mindent látott. Ugye... ugye szerinted sem kéne elmondanunk Moiraine-nek?

Perrin visszazuhant a párnájára.

– Hallottad az aes sedai-okról szóló történeteket. Gondolod, hogy Thomban megbízhatunk? Ha bízhatunk még egyáltalán valakiben. Rand, ha élve kerülünk ki ebből, ha valaha is hazajutunk, és meghallod, hogy akárcsak a számra veszem, hogy bármi okból el akarok menni Emondmezőről, rúgj belém, légy szíves! Megbeszéltük?

– Ugyan, ne bolondozz már – mondta Rand. Megpróbált minél vidámabb mosolyt erőltetni az arcára. – Hát persze, hogy hazajutunk. Na gyerünk, kelj fel. Igazi városban vagyunk, és még előttünk az egész nap, hogy megnézzük. Hol a ruhád?

– Menj csak egyedül. Én még fekszem egy kicsit – tette vissza a karját a szeme elé. – Te csak menj előre. Egy-két óra múlva utánad megyek.

– Hát, a te bajod – mondta Rand, miközben felállt. – Gondolj csak bele, mi mindenről maradhatsz le. – Az ajtónál megállt. – Baerlon. Hányszor beszéltünk róla, hogy egyszer el kell jönnünk ide? – A barátja csak feküdt, karjába temetett arccal; nem felelt. Látván, hogy hiába vár választ, Rand kilépett a szobából és becsukta maga mögött az ajtót.

A folyosón a falnak dőlt, leolvadt az arcáról a mosoly. Még mindig fájt a feje. Nemhogy elmúlt volna, csak rosszabbodott. Ő sem igazán tudott lelkesedni a baerloni városnézésért. Most nem. Most semmiért sem tudott volna lelkesedni.

Egy szobalány haladt el mellette, karjai közt egy halom lepedővel. Aggódva nézett rá. Mielőtt a nő megszólalhatott volna, gyorsan elindult az ellenkező irányba. Menet közben bújt a köpenyébe. Thom még órákig nem szabadul a nagyteremből, az biztos. Ezzel az erővel akkor már akár tényleg körülnézhetne egy kicsit. Talán ráakad Matre. Megkérdezi tőle, ő is látta-e álmában Ba'alzamont. Ezúttal lassabban ment le a lépcsőn, közben a halántékát dörzsölgette.

A lépcső a konyha közelében ért véget, ezért úgy döntött, azon át megy ki a fogadóból. Biccentett Sarának, de amikor az láthatóan folytatni akarta a mondókáját, ahol abbahagyta, gyorsan megszaporázta a lépteit. Az istállóudvaron nem volt senki, csak Mutch. A lovász az istálló ajtajában álldogált. Egy másik éppen valamilyen zsákot vitt be a vállán az épületbe. Rand bólintott Mutchnak, de az csak egy gyilkos pillantással válaszolt, majd megfordult, és bement. Remélte, a város többi lakója inkább Sarára üt, mint Mutchra. Készen állt megnézni, milyen is egy város; megszaporázta a lépteit.

Az istállóudvar nyitott kapujában megállt, és csak bámult. Emberek lepték el az utcát, olyan sűrűn, mint birkák a karámban. Szorosan a köpenyükbe, kabátjukba burkolóztak, sokuknak csak a szemük látszott ki a csuklya alól. Mindenki szedte a lábát a hidegben; úgy áramlott a tömeg, mintha a háztetők között fütyülő szél fújná előre. Úgy tülekedtek el egymás mellett, hogy közben még csak rá sem pillantottak a másikra. Csupa idegen, gondolta. Nem is ismerik egymást.

A szagok is különösek voltak, élesek, savanyúak, édesek. Együtt olyan zagyva, tömény szagfelhőt alkottak, hogy az orrát dörgölte tőle. Még a fesztivál közepén sem látott ennyi embert ilyen sűrűn egymáshoz tömörülve. De még csak fele ennyit sem. És ez csak egyetlen utca. Fitch mester és a szakácsnő azt mondta, az egész város tele van. Az egész város... ilyen?

Lassan elhátrált a kaputól, az emberekkel teli utcától. Igazán nem lenne szép dolog egyedül elmennie, Perrint meg hátrahagyni, mikor betegen fekszik az ágyban. Különben is, mi van, ha Thom pont akkor végez a történetmondással, amikor ő kint van a városban? Még a végén ő is elmegy, egyedül, és elkerülik egymást. Pedig most igazán beszélnie kell valakivel. Jobb, ha vár még egy darabig. Megkönnyebbült sóhajjal fordított hátat a nyüzsgő utcának.

A fogadóba viszont nem volt kedve visszamenni, ahhoz túlságosan fájt a feje. Leült egy felállított hordóra az épület mögött, a fal mellett, és reménykedett, hogy a hideg levegő majd segít.

Mutch időnként kiállt az istállóajtóba. Őt nézte. Így, az udvar túlsó oldaláról is ki tudta venni rosszalló, ellenséges arckifejezését. Vajon úgy általában nem szereti a vidékieket? Vagy csak az bosszantja, hogy Fitch mester olyan örömmel üdvözölte őket, mikor ő éppen el akarta zavarni az egész társaságot, amiért hátul jöttek be? Lehet, hogy árnybarát, gondolta. Arra számított, mindjárt elneveti magát, hogy ilyen butaságok jutnak az eszébe, de végül egyáltalán nem tűnt viccesnek a dolog. Ujjaival végigsimította Tam kardjának markolatát. Mostanában nem sok mindent talált viccesnek.

– Egy juhász, gémjelű karddal – mondta egy mély női hang. – Egy ilyen látvány után azt hiszem, már semmin nem fogok csodálkozni. Miféle bajban vagy, alvidéki fiú?

Rand ijedten ugrott talpra. A rövid hajú fiatal nő szólította meg, aki Moiraine-nel volt, amikor kiléptek a fürdőteremből. Most is férfikabátot viselt, térdnadrággal. Kissé idősebb volt nála, sötétbarna szemei még Egwene-énél is nagyobbak voltak. Különös, intenzív tekintettel nézett rá.

– Te vagy Rand, igaz? Az én nevem Min.

– Nem vagyok bajban – mondta. Nem tudta, mit mondott el Moiraine a lánynak, de eszébe jutottak Lan intelmei, miszerint kerüljék a feltűnést. – Miből gondoltad, hogy abban vagyok? A Folyóköz csendes hely, és mi, akik ott lakunk, magunk is csendes emberek vagyunk. Arrafelé nincsen semmi „baj”, hacsak nem a terméssel vagy juhokkal kapcsolatban.

– Csendes? – mondta Min ajkán halvány mosollyal. – Hallottam, mikor a férfiak rólatok, folyóköziekről beszéltek. Hallottam a fafejű birkapásztorokról szóló vicceket, aztán vannak olyanok is, akik jártak is az alvidéken.

– Fafejű birkapásztorok? Miféle viccek?

– Akik valóban ismernek benneteket – folytatta a lány, mintha meg sem hallotta volna –, azt mondják, folyton mosolyogtok, csupa udvariasság vagytok, szende, ártalmatlan népség. Legalábbis a felszínen. A felszín alatt, azt mondják, olyan szívósak vagytok, mint az öreg tölgyfagyökér. Áss még mélyebbre, mondják, és kőbe ütközöl. De benned nincs olyan mélyen eltemetve a kő, sem a barátaidban. Mintha egy vihar szinte mindent elhordott volna fölüle. Moiraine nem mond el nekem mindent, de látom, amit látok.

Öreg tölgyfagyökér? Kő? Nem igazán úgy hangzott, ahogy a kereskedők vagy a falusiak szoktak beszélni. Az utolsó megjegyzéstől viszont összerezzent.

Gyorsan körbepillantott. Az istállóudvaron nem volt rajtuk kívül senki, a legközelebbi ablakok mind zárva voltak.

– Nem ismerek senkit, akit úgy hívnának, hogy... mit is mondtál?

– Akkor Alys nagyságos asszony, ha úgy jobban tetszik – mulatott Min. Rand elvörösödött. – Nincs a közelben senki, nem fogják meghallani.

– Miből gondolod, hogy Alys asszonynak más neve is van?

– Mert megmondta nekem – mondta a lány, olyan türelmesen, hogy Rand megint elpirult. – Nem mintha sok választása lett volna, azt hiszem. Rögtön láttam, hogy... más. Akkor, amikor először járt erre, dél felé menet. Már előzőleg is hallott rólam. Beszéltem már... olyanokkal, mint ő.

– Láttad, hogy más?

– Nos, nem hiszem, hogy szaladnál beárulni a Gyermekeknek. Elég, ha csak arra gondolunk, kik az útitársaid, nem igaz? A fehérköpenyek semmivel sem szeretnék jobban, amit én csinálok, mint amit ő.

– Nem értem.

– Moiraine azt mondja; a Mintából látok részeket – halkan nevetett, a fejét rázta. – Ez nekem egy kissé túl fellengzősen hangzik. Egyszerűen csak látok bizonyos dolgokat, amikor az emberekre nézek, és néha még tudom is, mit jelentenek. Ránézek egy férfira meg egy nőre, akik eddig még csak szóba sem elegyedtek egymással, és tudom, hogy össze fognak házasodni. És úgy is lesz. Meg ilyenek. Alys azt akarta, nézzelek meg titeket. Mindannyiótokat, együtt.

Rand megborzongott.

– És mit láttál?

– Mikor mind együtt vagytok? Szikrák örvénylenek körülöttetek, ezrével. Egy nagy árnyék lebeg fölöttetek, sötétebb, mint az éjszaka. Olyan erős, hogy szinte csodálkozom, mások miért nem veszik észre. A szikrák igyekeznek megtölteni az árnyékot, az árnyék meg el akarja nyelni a szikrákat. – Megvonta a vállát. – Mindannyiótok sorsa egybefonódik, valami nagyon veszélyes dologban. Ennél többet nem tudtam kiokoskodni belőle.

– Mindannyiunké? – mormogta Rand. – Még Egwene-é is? De hát azok nem is őt akarták... úgy értem...

Min, úgy tűnt, nem vette észre, hogy valami majdnem kicsúszott a száján.

– A lány? Ő is benne van. Meg a mutatványos is. Mindannyian. Szerelmes vagy belé. – Rand döbbenten bámult rá. – Ezt anélkül is meg tudnám mondani, hogy képeket látnék. Ő is szeret, de nem rendeltettetek egymásnak. Nem úgy, ahogy mindketten szeretnétek.

– Ez meg mit akar jelenteni?

– Amikor ránézek, ugyanazt látom, amit... Alys asszonynál. Meg még sok mindent, amit nem értek, de azt tudom, az mit jelent. Nem fogja visszautasítani.

– Ez az egész egy nagy ostobaság – feszengett Rand. A fejfájása kezdett tompulni; most úgy érezte, mintha gyapjúval lenne kitömve a feje. Meg akart szabadulni ettől a lánytól meg a különös dolgoktól, amiket látott. De azért... – Mit látsz, amikor... a többiekre nézel?

– Mindenfélét – vigyorgott Min, mint aki tudja, mit akart valójában kérdezni. – Az őr... ööö... Andra mester feje körül hét romos torony látszik, meg egy csecsemő bölcsőben, karddal a kezében, meg... Megrázta a fejét. – A hozzá hasonló férfiak – ugye érted? – körül mindig annyi kép van, hogy egészen egymásba zsúfolódnak. A mutatványos körül a legerősebben egy férfi látszik – nem ő –, amint tűzzel zsonglőrködik, és a Fehér Torony, aminek semmi értelme egy férfival kapcsolatban. A nagydarab, göndör hajú fickó legfontosabb képei egy farkas, egy törött korona, és hogy minden felől virágzó fák veszik körül. A másikéi pedig egy vörös sas, egy szem egy mérlegen, egy rubinköves tőr, egy kürt és egy nevető arc. Sok minden más is van, de gondolom, ebből is látod, mire akarok kilyukadni. Arra, hogy ezúttal semmi hasznosat nem tudtam kitalálni belőlük. – Elhallgatott, vigyorogva, várakozásteljesen nézett rá, míg Rand végül megköszörülte a torkát, és megkérdezte:

– Na és nálam?

A lány láthatólag épp hogy csak meg bírta állni, hogy el ne nevesse magát, mielőtt megszólal.

– Ugyanolyan érthetetlen dolgokat, mint a többieknél. Egy kardot, ami nem is kard, egy arany babérkoszorút, koldusbotot, téged, amint vizet öntesz homokra, egy véres kezet, fehéren izzó vasat, három nőt, amint körülállnak egy ravatalt, amelyen te fekszel, fekete követ, ami csúszik a vértől...

– Jól van – vágott közbe idegesen. – Nem kell mindet felsorolnod.

– De leginkább villámokat látok körülötted. Egy részük beléd csap, egy részük belőled csap ki. Egyik képről sem tudom, mit jelent, egy kivételével. Te és én újra találkozni fogunk. – Min kérdően nézett rá, mintha ő maga sem értené, ennek milyen jelentősége lehet:

– Miért ne találkoznánk? Hiszen hazafelé is erre fogok jönni.

– Most, ahogy így mondod... van benne valami – kezdett vigyorogni újra a lány. Megpaskolta az arcát. – De ha mindent elmondanék, amit láttam, neked is olyan göndör lenne tőle a hajad, mint a széles vállú barátodnak.

Rand visszarántotta a fejét a keze elől, mintha tűzforró lett volna.

– Ezt meg hogy érted? Látsz valamit patkányokról is? Vagy álmokról?

– Patkányokról?! Nem, semmi patkány. Ami az álmokat illeti, hát lehet, hogy ez neked álomnak számít, nekem viszont eszembe sem jutott volna annak nevezni.

Rand már azon gondolkodott, nem bolond-e, hogy folyton így vigyorog.

– Mennem kell – mondta, azzal eloldalgott a lány mellett. – El kell mennem... találkozni a barátaimmal.

– Hát menj. De nem menekülhetsz.

Éppenséggel nem eredt futásnak, de minden lépése gyorsabb volt, mint az előző.

– Fuss csak, ha akarsz – kiáltott utána a lány. – Előlem úgysem szökhetsz el.

Felnevetett, mire ő még jobban felgyorsított, valósággal átszáguldott az istállóudvaron, ki az utcára, a nyüzsgő tömegbe. Min utolsó szavai nagyon is arra emlékeztették, amit Ba'alzamon mondott. Folyton beleütközött valakibe, ahogy sietősen iparkodott a forgatagon keresztül. Kapott egypár kemény pillantást és néhány semmivel sem lágyabb szót. Mégsem lassított, amíg több utcányira nem került a fogadótól.

Egy idő után kezdett arra is odafigyelni, hol jár. A feje olyan volt, mint egy léggömb, de azért csak nézelődött, és minden kellemetlenség ellenére tetszett neki, amit látott. Úgy gondolta, Baerlon nagyszerű város, még ha nem is pont úgy, mint Thom meséiben szoktak lenni a városok. Kószált a széles utcákon – a legtöbbjét kőlapok borították –, a szűk, kanyargós sikátorokban, amerre éppen kedve tartotta vagy amerre a tömeg sodorta. Éjszaka esett, a kövezetlen utak földjét már sárrá taposta a tömeg, de hát a saras utca nem volt újdonság neki. Emondmezőn minden út földút volt.

Igaz, paloták nem voltak, és a legtöbb ház nem volt sokkal nagyobb, mint az otthoniak, de mindnek palatetője volt, vagy cserép, semmivel sem kevésbé elegáns, mint a Borforrás fogadóé. Caemlynben majd biztos lesz egy-két palota is, gondolta. Ha már a fogadóknál tartunk, abból kilencet számolt meg, pedig rengeteg utcán nem is járt még, és egyik sem volt kisebb, mint a Borforrás, sőt, legtöbbjük majdnem olyan nagy volt, mint a Szarvas és Oroszlán.

Mindenfelé boltok tarkították az utcákat. Majdnem mindegyik előtt ponyvatető feszült, alatta asztalokon a portéka, a ruháktól a könyveken, az edényeken át a cipőkig minden. Mintha száz házaló borította volna ki a szekere tartalmát. Annyit bámészkodott, hogy néha tovább kellett sietnie, mert a boltos már gyanakodva méregette. Először nem is értette, miért nézi olyan különösen az árus. Amikor mégis rájött, feldühödött. Aztán eszébe jutott, hogy itt ő az idegen. Amúgy sem igen vásárolhatott volna sok mindent. Mikor meglátta, hány réz cserél gazdát egy tucat elszíneződött almáért vagy egy csomó fonnyadt fehérrépáért, amilyet a Folyóközben csak a lovaknak adnának, elállt a lélegzete. De az emberek, úgy látszott, szívesen adnak érte annyit.

Emberekből aztán volt elég. Egy darabig a puszta számuk is nyomasztotta. Néhányan finomabb szabású ruhákat viseltek, mint a Folyóközben bárki – majdnem olyan elegánsat, mint Moiraine –, sőt egy-két emberen hosszú, prémes szegélyű kabát volt, amely egészen a bokájukig lógott. A bányászok, akikről mindenki annyit beszélt a fogadóban, görnyedten jártak, mint a huzamosabb ideig a föld alatt, alacsony tárnákban dolgozók általában. De a többség semmiben sem látszott különbözőnek azoktól, akik között felnőtt. Ugyanolyan volt az arcuk, ugyanolyan volt az öltözékük. Pedig arra számított, valahogy mások lesznek. Ehelyett némelyik szembejövőnek annyira hasonlítottak a folyóköziekére a vonásai, hogy nem esett volna nehezére elhinni, ha azt mondják, valamelyik ismerős családból származnak Emondmező környékéről. Az a fogatlan, szürkés ősz hajú fickó például, aki az egyik fogadó előtt üldögélt egy padon, és gyászos képpel bámult üres kupája mélyére, nyugodtan lehetett volna Billi Congar közeli rokona. A boltja előtt varrogató szögletes állú szabó úgy nézett ki, mintha Jon Thane bátyja lett volna. Még a kis kopasz folt is ott volt a feje búbján. Egy sarkon befordulva Samel Crawe szinte tökéletes hasonmása lökte majdnem föl, aztán...

Hitetlenkedve nézett a hosszú karú, nagy orrú, csontos kis emberre, aki sietősen furakodott előre a tömegben a közelében. A ruhája leginkább egy halom rongyra hasonlított. Szeme beesett, piszkos arca csontsovány volt, mintha napok óta nem evett és aludt volna. Mégis, meg mert volna rá esküdni... Ebben a pillanatban a rongyos figura meglátta, és megtorpant, mit sem törődve a belé ütköző emberekkel. Randnek ezek után nem maradt kétsége.

– Fain mester! – kiáltotta. – Már azt hittük, meg...

A házaló szemvillanásnyi idő alatt megfordult, és elszaladt, de Rand utána vetette magát. Időnként bocsánatkéréseket kiabált hátra azoknak, akikbe beleütközött. A tömeg fölött előrepillantva meglátta Faint, amint éppen berohan egy sikátorba. Követte.

A mellékutcában a házaló alig tett meg néhány lépést, megállni kényszerült. Magas kerítés zárta el az utat. Rand csúszva fékezett le mögötte. Fain felé pördült, ugrásra készen hajolt előre, majd lassan hátrálni kezdett. Piszkos kezével Rand felé hadonászott; ne jöjjön közelebb. Kabátján számos lyuk és szakadás éktelenkedett, köpenye elkopott, elrongyolódott, mintha nem kizárólag arra használták volna, amire tervezték.

– Fain mester? – kérdezte Rand habozva. – Mi a baj? Én vagyok az, Rand al'Thor, Emondmezőről. Mind azt hittük, hogy elrabolták a trallokok.

Fain vadul hadonászni kezdett, majd, még mindig előregörnyedve, tett néhány ideges lépést az utca felé. De azért nem próbált meg elhaladni Rand mellett, még csak a közelébe sem ment.

– Ne! – kiáltotta recsegő hangon. Folyamatosan ide-oda kapkodta a fejét, mintha mindenkit egyszerre akarna szemmel tartani, aki a fiú mögött az utcán elhalad. – Ne is említsd... – elhallgatott, majd rekedtesen suttogva folytatta. Közben elfordította a fejét, de a szeme sarkából gyors oldalpillantásokkal szemmel tartotta – ...őket. Állítólag fehérköpenyek vannak a városban.

– Nincs okuk, hogy velünk törődjenek. Jöjjön velem a Szarvas és Oroszlánba. Ott szálltam meg a barátaimmal. Legtöbbjüket ismeri. Örülni fognak, hogy újra láthatják. Mind azt hittük, meghalt.

– Meghaltam? – csattant fel önérzetesen a házaló. – Na, Padan Fain aztán nem. Padan Fain olyan, mint a macska, mindig a talpára esik. – Büszkén megigazította a rongyait, mintha legalábbis ünneplőruhák lettek volna. – Ez mindig így volt, és így is lesz. Hosszú életet fogok megélni. Hosszabbat, mint... – Hirtelen megnyúlt az arca, vad erővel markolt a kabátja elejébe. – Felgyújtották a kocsimat, az összes portékám odaveszett. Pedig semmi okuk nem volt rá, nem igaz? Még a lovaimat sem tudtam elhozni. Az én lovaim, de az a hájas fogadós bezárta őket az istállójába. Gyorsan kellett szednem a lábam, hogy el ne vágják a torkom, és mit értem el vele? Minden tulajdonom a ruhám, amelyet rajtam látsz. Most mondd, hát igazságos ez? Igazságos?

– A lovai biztonságban vannak al'Vere mester istállójában. Bármikor elhozhatja őket. Ha velem jön a fogadóba, biztos vagyok benne, hogy Moiraine segíteni fog, hogy vissza tudjon menni a Folyóközbe.

– Aaaaaaaaaaa! Ő egy... ő az aes sedai, igaz? – Fain arcán hamis kifejezés jelent meg, mintha el akarna rejteni valamit. – De talán... – szünetet tartott, idegesen nedvesítette meg az ajkát. – Mennyi ideig lesztek ebben a... Mi is volt a neve? Mit mondtál? Szarvas és Oroszlánban?

– Holnap indulunk. De hogy jön ez...?

– Te ezt egyszerűen nem is értheted – nyafogta Fain. – Te csak állsz itt teli hassal, az éjszaka puha ágyban aludtál. Én viszont szinte egy szemhunyásnyit is alig aludtam azóta az éjszaka óta. A cipőm egészen elkopott a sok futástól, az ennivalóm pedig... Arról jobb, ha nem is beszélünk... – Fájdalmasan elfintorodott. – Legszívesebben mérföldes közelségébe sem mennék aes sedai-nak – az utolsó két szót valósággal undorral köpte ki a szájából. – Sokmérföldes közelségébe. De lehet, hogy kénytelen leszek. Nincs más választásom, nem igaz? De, csak ha rágondolok is, hogy rámnéz, hogy egyáltalán tudja, hol tartózkodom... – Rand felé nyúlt, mintha meg akarná ragadni a kabátját, de mielőtt megérintette volna, megállt a keze, majd gyorsan hátralépett. – Ígérd meg, hogy nem szólsz neki! Ez a nő egészen megrémít. Nincs szükség, hogy eláruld neki, hogy egy aes sedai megtudja, életben vagyok. Meg kell ígérned. Muszáj!

– Megígérem – nyugtatgatta Rand. – De nincs miért félnie tőle. Jöjjön velem! Ha mást nem, legalább egy kis meleg ételt biztosan kap.

– Lehet. Lehet – dörgölte az állát töprengően Fain. – Azt mondod, holnap? Addigra... De nem felejted el az ígéreted? Nem hagyod, hogy...

– Nem hagyom, hogy bántsa magát – mondta Rand, bár nem igazán tudta, hogyan állíthatna meg egy aes sedai-t, hogyan akadályozhatná meg bármiben is.

– Nem fog bántani – így Fain. – Nem fog, az biztos. Ugyanis nem adok neki rá alkalmat! – kiáltotta, és villámsebesen eliszkolt Rand mellett, és eltűnt a tömegben.

– Fain mester! – kiáltotta a legény. – Várjon!

Kivágódott a sikátorból, épp időben, hogy még lássa, amint egy rongyos köpeny vége eltűnik a következő sarok mögött. Ekkor észrevette, hogy egyenesen egy férfi hátába fog szaladni, de még mielőtt irányt változtathatott volna, már össze is ütköztek, és egymás hegyén-hátán a sárba zuhantak.

– Nem tudsz a lábad elé nézni? – dünnyögte alatta az illető. Rand meglepetten tápászkodott föl.

– Mat?

Mat felült, gyilkos pillantást vetett rá, aztán nekiállt puszta kézzel lekapargatni a köpenyéről a sarat.

– Kezdesz igazi városi ember lenni. Átalszod az egész délelőttöt, aztán meg mindenkit fellöksz. – Feltápászkodott. Sáros kezeire nézett, majd morogva a köpenyébe törölte őket. – Képzeld, sosem találod ki, kit láttam éppen. Legalábbis azt hiszem, hogy az volt, akire gondolok.

– Padan Faint.

– Padan Fa... Honnan tudtad?

– Épp vele beszélgettem, de elszaladt.

– Szóval a tra... – elhallgatott, óvatosan körbepillantott. A tömeg azonban rájuk sem pillantva áramlott el mellettük. Rand örömmel látta, hogy végre tanult egy kis elővigyázatosságot. – Szóval nem kapták el. De akkor vajon miért tűnt el Emondmezőről egyetlen szó nélkül? Lehet, hogy amint ránktámadtak, elszaladt, és meg sem állt idáig. De miért futott el most is?

Rand megrázta a fejét. De rögtön meg is bánta. Úgy érezte, mindjárt leesik.

– Nem tudom. Illetve M... Alys asszonytól fél. – Nem volt könnyű állandóan odafigyelni, mit beszél. – Nem szeretné, ha megtudná, hogy itt van. Megígértette velem, hogy nem szólok neki.

– Hát, én nem fogom elárulni. Én is jobban örülnék, ha nem tudná, hol vagyok.

– Mat! – Továbbra sem hederített rájuk senki, folyamatosan hömpölygött körülöttük a tömeg, de ő azért, biztos, ami biztos, mégis halkabbra vette a hangját. – Mat, nem álmodtál rosszat az éjszaka? Egy emberről, aki megölt egy patkányt?

Mat elkerekedett szemekkel nézett rá.

– Hát te is? – kérdezte végül. – És, gondolom, Perrin is. Majdnem meg is kérdeztem tőle reggel, de... Igen, biztos, hogy ő is. Vér és hamu! Most meg valaki mindenfélét álmodtat velünk. Legjobban annak örülnék, ha senki sem tudná, hol vagyok.

– Ma reggel mindenfelé döglött patkányokat találtak a fogadóban – most már ki merte mondani, nem rémült meg annyira a puszta gondolattól is, mint délelőtt. Most már alig érzett valamit egyáltalán. – El volt törve a gerincük – elhűlten hallgatta a saját hangját. Ha valami baja lesz, még a végén mehet Moiraine-hez, hogy gyógyítsa meg. Döbbenten jött rá, már az sem érdekli, hogy esetleg az Egyetlen Hatalmat használhatják rajta.

Mat nagy levegőt vett, összébb húzta a köpenyét. Körbenézett, mintha azt nézné, hová mehetnének.

– Mi történik velünk, Rand? Micsoda?

– Nem tudom. Tanácsot fogok kérni Thomtól. Arról, hogy elmondjuk-e... bárki másnak.

– Ne mondjuk el! Neki semmiképp. Thomnak még csak-csak, de neki soha.

Randot meglepte barátja váratlan kitörésének hevessége.

– Ezek szerint hittél neki? – Nem is kellett mondania, most kit ért a „neki”-n, amilyen komor arcot Mat vágott, tudta, a barátja érti, kire gondol.

– Nem – mondta némi gondolkodás után Mat. – Csak éppen jobb nem kockáztatnunk fölöslegesen. Ha elmondjuk neki, és Ő hazudott, talán semmi sem történik. Talán. De az is lehet, hogy pusztán az, hogy Őt láttuk álmunkban, elég ahhoz... Nem is tudom. – Nagyot nyelt. – Ha meg nem mondjuk el neki, legfeljebb lesz még néhány hasonló álmunk. Patkányok ide vagy oda, egy rémálom még mindig jobb, mint... Emlékszel a kompra? Én azt mondom, jobb, ha tartjuk a szánkat.

– Jól van – Rand nagyon is emlékezett a kompra, akárcsak Moiraine fenyegetésére. De most valahogy az egész olyan régi, lényegtelen dolognak tűnt. – Na jó.

– Perrin sem mond semmit, ugye? – folytatta Mat. Közben lábujjhegyen ugrált. – Vissza kell mennünk érte. Ha ő elmondja, Alys rá fog jönni, hogy mi is ugyanazt álmodtuk. Azt lefogadom. Gyerünk. – Hirtelen megindult, gyorsan cikázni kezdett a tömeg között.

Rand csak állt, és nézett utána. A barátja végül visszament hozzá, megfogta a karját. Amint megérintette, pislogni kezdett, megrázta magát, és elindult a másik fiú után.

– Mi van veled? Megint aludni akarsz?

– Azt hiszem, megfáztam – felelte. Olyan feszesnek érezte a fejét, mint egy dobot. És olyan üresnek is.

– Ha visszaértünk a fogadóba, majd iszol egy kis csirkehúslevest – mondta Mat. Mialatt a Szarvas és Oroszlán felé robogtak, folyamatosan fecsegett. Megpróbált odafigyelni arra, amit barátja mond, néha még válaszolt is valamit. De nem volt könnyű. Nem volt fáradt, nem alvásra vágyott. Egyszerűen csak úgy érezte, mintha lebegne. Egy idő után azon vette észre magát, hogy Minről mesél.

– Egy rubintos tőr, hm? Ez tetszik. A szemről viszont fogalmam sincs mi lehet. Biztos vagy benne, hogy nem csak kitalálta az egészet? Szerintem tudnia kéne, mi mit jelent, ha igazi álomfejtő lenne.

– Nem mondta, hogy álomfejtő. Én azt hiszem, tényleg lát dolgokat. Ne felejtsd el, Moiraine beszélt vele, mikor befejeztük a fürdőnket. És tudja, hogy kicsoda Moiraine valójában.

Mat csúnyán nézett rá.

– Azt hittem, ezt a nevet nem szabad kiejtenünk a szánkon.

– Igaz – dünnyögte Rand. Két kézzel dörzsölgette a fejét. Olyan nehéz volt bármire is koncentrálni.

– Úgy látom, tényleg beteg vagy – mondta Mat még mindig összeráncolt szemöldökkel. Majd hirtelen a kabátja gallérjánál fogva állította meg Randet. – Odanézz.

Három, tükörfényesre csiszolt mellvértet és kúpos acélsisakot viselő férfi sétált szembe velük az utcán. Még a láncing is csillogott a karjukon. Hosszú, patyolatfehér köpenyük épp csak nem ért bele az utca sarába, a tócsákba. Baloldalt, a szívük fölött arany napkoronghímzés. Kezüket kardjuk markolatán nyugtatták. Egyfolytában úgy néztek, mintha egy korhadó deszka alól előmászott férgeket látnának. Senki nem nézett vissza rájuk. Mintha észre sem vették volna őket. Mindamellett nekik nem kellett átfurakodniuk a tömegen: a nyüzsgő emberáradat kettévált előttük, mintegy véletlenül. Állandóan volt körülöttük egy kis üres tér, bármerre mentek.

– Gondolod, hogy ezek a Fény Gyermekei? – kérdezte hangosan Mat. Egy járókelő ránézett, majd gyorsan megszaporázta a lépteit.

Bólintott. A Fény Gyermekei. Fehérköpenyek. Olyan emberek, akik gyűlölik az aes sedai-okat. Akik úgy érzik, megmondhatják másoknak, hogyan éljenek, és zaklatják azokat, akik nem hajlandóak engedelmeskedni. Már ha a felgyújtott tanyák még zaklatásnak számítanak. Félnem kellene, gondolta. Vagy legalább kíváncsi lehetnék. Valamit mindenesetre éreznie kéne. Ehelyett teljesen érdektelenül nézett rájuk.

– Nekem nem tűnnek valami nagy számnak – jelentette ki Mat. – Viszont ők ugyancsak el vannak telve magukkal, mi?

– Nem számítanak. A fogadó. Beszélnünk kell Perrinnel.

– Mint Eward Congar. Ő is mindig fenn hordja az orrát. – Egyszer csak elvigyorodott, szemei pajkosan csillogni kezdtek. – Emlékszel, amikor leesett a Szekér hídról, és kénytelen volt csöpögve gyalogolni hazáig? Egy hónapig leszállt a magas lóról.

– Hogy jön ez Perrinhez?

– Nézz csak oda! – mutatott egy kétkerekű kocsira, amely földre engedett rudakkal feküdt egy valamivel a Gyermekek előtt nyíló mellékutcában. Egyetlen karó tartott egyhelyben tucatnyi egymásra halmozott hordót a ferdén álló raktéren. – Csak figyelj! – mondta, azzal eltűnt a szomszédos késboltban.

Ő meg csak nézett utána, pedig tudta, hogy tennie kéne valamit. Ez a pillantás Mat szemében azt jelentette, megint arra készül, hogy megtréfáljon valakit. Különös módon azonban most kifejezetten érdeklődve várta, vajon mit csinál majd. Valami azt súgta, ez az érzés rossz, veszélyes, de nem törődött vele; már előre mosolygott.

Pár pillanat múlva Mat a feje fölött jelent meg. Egy tetőablakból mászott ki a bolt cseréptetejére. Időközben elővette a parittyáját, és már pörgette is. Rand visszafordult a kocsi felé. Szinte azon nyomban éles reccsenést hallott. A karó eltört, pont, amikor a fehérköpenyek a mellékutca elé értek. Jobbra-balra ugráltak az emberek, ahogy a hordók üresen döngve legördültek a kocsirudakon, majd pattogva kigurultak az útra, minden irányba sarat és saras vizet fröcskölve. A három Gyermek semmivel sem ugrott félre lassabban, mint bárki más. Önhitt arckifejezésük meglepetésnek adta át a helyét. Néhány járókelő elesett, még több sarat fröcskölve, de ők hárman könnyedén eltáncoltak a hordók elől. A mindenfelé röpködő sarat viszont nem tudták elkerülni, fehér köpenyük csupa folt lett.

Szakállas, hosszú kötényt viselő férfi rohant ki a mellékutcából. Vadul hadonászott, dühösen kiabált. De elég volt egyetlen pillantást vetnie a három alakra, akik éppen reménytelen kísérletet tettek a köpenyük megtisztítására, hogy gyorsabban szaladjon vissza a sikátorba, mint ahogy előjött. Rand a bolt tetejére nézett. Mat már nem volt ott. A lövés maga egyetlen folyóközi fiúnak sem okozott volna gondot, de az eredmény kétségkívül tökéletesebb lett, mint remélhették volna. Nem bírta megállni, hogy el ne nevesse magát. A helyzet komikuma ugyan mintha gyapjúba lett volna csomagolva, de azért mégis vicces volt. Mire visszafordult az utca felé, mindhárom fehérköpeny őt nézte.

– Viccesnek találsz valamit? Igen? – A beszélő valamivel előrébb állt a többieknél. Öntelt, rezzenéstelen tekintettel nézett Randre, szemei úgy csillogtak, mintha valami fontosat tudott volna, amit rajta kívül senki más.

Randnek torkán akadt a nevetés. Egyedül maradt a Gyermekekkel, a sárral és a hordókkal. Az előbb még körülöttük áramló embereknek hirtelen valami fontos elintéznivalója lett, tőlük minél messzebb.

– Talán félsz a Fénytől, azért nem tudsz megszólalni? – A dühtől a fehérköpeny keskeny arca még hosszabbra látszott nyúlni. Lekicsinylő pillantást vetett a Rand köpenye alól előmeredő kardmarkolatra. – Esetleg te vagy a felelős az egészért? Igen? – A társaival ellentétben neki egy aranycsomó is volt a köpenyén a napkorong alatt.

Rand megmozdult, hogy eltakarja a kardját, de ehelyett saját maga számára is váratlanul inkább mindkét oldalt a hátára dobta a köpenyét, felfedve karját és a csípőjét. Valahol az elméje leghátsó zugában egy hang döbbenten kiabált, hogy mit csinál, de nem figyelt rá.

– Történnek balesetek – mondta. – Még a Fény Gyermekeivel is.

A vékonyarcú férfi felvonta a szemöldökét.

– Ennyire veszélyes lennél, kölyök? – Maga sem volt sokkal idősebb, mint Rand.

– Gémjel, Bornhald úr – figyelmeztette az egyik társa.

A keskenyképű megint a kardmarkolatára pillantott – a bronz gém jól látszott –, és egy pillanatra elkerekedett a szeme. Aztán Rand arcára emelte a tekintetét.

– Ha! – mondta gúnyosan. – Túl fiatal. Nem vagy idevalósi, igaz? – kérdezte metsző hangon. – Honnan is jöttél?

– Épp most érkeztem Baerlonba – Randen borzongató, kellemes izgalom futott végig. Úgy érezte, majd kicsattan az energiától, minden porcikája melegnek tűnt. – Nem tudnak véletlenül egy jó fogadót?

– Kitérsz a kérdéseim elől – csattant fel Bornhald. – Miféle gonoszság lehet benned, hogy nem válaszolsz? – Társai előrébb jöttek, kétoldalt mellé álltak, merev, kifejezéstelen arccal. Most a köpenyükön éktelenkedő sárfoltok ellenére sem volt semmi vicces a látványukban.

Őt viszont csak még jobban elöntötte a bizsergés. A testéből sugárzó meleg most már lázas forrósággá hevült. Nevetni lett volna kedve, olyan csodálatos érzés volt. A fejében egy kis hang hangosan ordított, hogy valami nem stimmel, de semmi másra nem tudott gondolni, mint hogy mennyire tele van energiával, majd szétveti. Mosolyogva hintázott a sarkán, és várta, mi történik. Közben halványan, valahol az elméje egy távoli rekeszében azon tűnődött, tényleg, vajon mi következhet ez után.

A vezér arca elsötétült. Egyik társa hüvelyknyire kihúzta a kardját, hogy Rand lássa a meztelen acélt, és dühtől remegő hangon szólalt meg.

– Ha a Fény Gyermekei kérdeznek, te szürke szemű bugris, akkor jobb, ha válaszolsz is, vagy... – hirtelen elhallgatott, ugyanis a keskeny arcú férfi, Bornhald, keresztbe tette előtte a karját, majd az utca egyik vége felé biccentett.

Megérkezett a városi őrség, egy tucat gömbölyű acélsisakot és kivert bőrpáncélt viselő katona. Botot tartottak a kezükben, és úgy néztek ki, mint akik verekedni is tudnak vele. Tízlépésnyire tőlük megálltak, és csendben figyeltek.

– Ez a város elvesztette a Fényt – morogta a fehérköpeny, amelyik az előbb félig előhúzta a kardját. Megemelte a hangját, az őrség felé kiabált. – Baerlon a Sötét Úr árnyékában él! – Bornhald intésére hangos csattanással, dühösen visszalökte a pengét a helyére.

A Gyermek tiszt újra Rand felé fordult. Úgy nézett rá, mint aki mindent tud.

– Előlünk egy árnybarát sem menekülhet, kölyök, még egy olyan városban sem, amely az Árnyékban él. Még találkozunk. Arra mérget vehetsz!

Sarkon fordult, és elmasírozott, két társával a sarkában, mintha Rand már meg is szűnt volna létezni. Legalábbis egy időre. Mikor elérték az utca emberekkel teli részét, megint megnyílt előttük az a látszólag véletlenül kialakuló üres tér, mint korábban. Az őrök egy pillanatig haboztak, őt nézték, majd vállukra kapták a botjukat, és követték a három fehérköpenyes alakot. Nekik úgy kellett átverekedniük magukat a tömegen.

– Adj utat az őrségnek! – kiabálták folyamatosan, de nemigen mozdult senki, vagy ha mégis, lassan és morogva.

Rand továbbra is a sarkán hintázott és várta, mi lesz. A zsibongás most már annyira erős lett, hogy szinte remegett tőle. Úgy érezte, szabályosan elhamvad.

Ekkor Mat lépett ki a boltból. Hitetlenkedve bámult rá.

– Te nem beteg vagy – szólalt meg végül –, hanem őrült!

Mély levegőt vett, mire a különös érzés eltűnt; kipukkant, mint egy buborék. Megtántorodott. Csak most döbbent rá, mit tett. Megnyalta az ajkát, majd a barátja kérdő tekintetébe nézett.

– Azt hiszem, jobb, ha most visszamegyünk a fogadóba – mondta bizonytalan hangon.

– Na igen. Igen, azt hiszem, az lesz a legjobb.

Az utca kezdett újra megtelni. Mind több és több járókelő nézte meg magának őket. Akik többen voltak, halkan tárgyalták őket egymás között. Biztos volt benne, hogy hamar híre kel a dolognak. Egy őrült össze akart verekedni három Gyermekkel. Erről már érdemes beszélgetni. Lehet, hogy az álmok lassan megőrjítenek.

A kuszán egymásba gabalyodó utcák labirintusában többször is eltévedtek, de egy idő után összefutottak Thom Merrilinnel, akinek valahogy teljesen egyedül is sikerült látványos felvonulást tartania. Azt állította, épp csak ki akarta nyújtóztatni a lábát, meg egy kis friss levegőt szívni, de ahányszor csak valaki jobban megnézte magának sokszínű köpenyét, zengő hangon tudatta vele:

– A Szarvas és Oroszlánban vagyok, csak ma este!

Végül Mat volt az, aki meglehetősen zavarosan, folyton saját szavába vágva előadta neki az álmukat, meg az aggodalmukat, hogy elmondhatják-e Moiraine-nek, vagy sem. Aztán Rand is csatlakozott hozzá, mert ő nem teljesen ugyanúgy emlékezett a dolgokra, mint a barátja. Vagy talán mindannyian egy kicsit különböző rémálmot láttunk, gondolta. De azért nagyrészt egyezett a történetük.

Nem kellett sokáig mesélniük, mire Thom végre teljes figyelmével őket kezdte hallgatni. Amikor Rand megemlítette Ba'alzamont, mindkettejüket vállon ragadta, rájuk parancsolt, hogy tartsák a szájukat. Lábujjhegyre állt, úgy nézett körbe a tömeg fölött, majd gyorsan kilökdöste őket a tömeg sodrásából egy zsákutcába, amely néhány láda és egy vékonydongájú sárga kutya kivételével teljesen üres volt. Utóbbi összegömbölyödve didergett a hidegben.

Thom előbb kinézett a járókelőkre, megáll-e valaki hallgatni őket, mielőtt visszafordult volna Rand és Mat felé. Farkasszemet nézett velük, kék szemeivel mintha egyenesen a lelkük mélyére akart volna látni. Időnként azért oda-odapillantott a sikátor szájához.

– Soha többé ne ejtsétek ki ezt a nevet, ha idegenek is hallják. – Halkan beszélt, de jelentőségteljesen. – Még akkor se, ha csak hallhatják. Nagyon veszélyes név ez, még ott is, ahol nem mászkálnak a Fény Gyermekei az utcákon.

Mat felhorkant.

– Nekem aztán lenne mit mesélnem a Fény Gyermekeiről – mosolygott savanyúan Randre.

Thom oda sem figyelt rá.

– Ha csak egyikőtök látta volna ezt az álmot... – Vadul ráncigálta a bajszát. – Meséljetek el mindent, amire emlékeztek belőle. Minden egyes részletet. – Mialatt hallgatta őket, továbbra is gondosan figyelte a sikátor utca felé nyíló végét.

– ...aztán meg is nevezte az embereket, akiket szerinte kihasználtak – mondta végül Rand. Úgy érezte, ezen kívül mindent elmondott már.

– Guaire Amalasan. Raolin Darksbane.

– Davian – tette hozzá Mat, mielőtt folytathatta volna. – És Kőíj Yurian.

– Meg Logain.

– Veszélyes nevek – dünnyögte Thom. Egy fokkal még gyorsabban kezdte kapkodni a szemét köztük és a forgalmas út között. – Majdnem olyan veszélyesek, mint azé a másiké. Bizonyos szempontból. Ma már mind halottak, Logain kivételével. Némelyikük meglehetősen régen élt. Raolin Darksbane például közel kétezer éve. De akkor is veszélyesek. Legjobb, ha nem mondod ki őket hangosan, ha nem vagy egyedül. A legtöbb ember egyet sem ismerne meg közülük, de ha nem a megfelelő ember fülébe jut...

– De hát kik ezek? – kérdezte Rand.

– Férfiak. Férfiak, akik megrázták a menny oszlopait; akik alapjaiban rengették meg a világot. De nem számít. Felejtsétek el őket. Mostanra mar úgyis elporladtak...

– És a... Tényleg kihasználták őket, ahogy ő mondta? – kérdezte Mat.

– És megölték?

– Végül is bizonyos szempontból a Fehér Torony ölte meg őket. Igen, úgy is mondhatjuk. – Thom szája egy pillanatra megfeszült, majd megrázta a fejét. – De hogy kihasználta volna őket? Nem, annak nincs értelme. A Fény a megmondhatója, hogy az Amyrlin trón hány cselszövést bonyolít egyszerre, de ezt nem tudom elhinni.

Mat megborzongott.

– Annyi mindent mondott. Őrültségeket. Mindenféle vad dolgot Rokonirtó Lews Therinről meg Sasszárny Arturról. És a Világ Szeméről. Az meg mi a Fény akar lenni?

– Egy legenda – mondta a mutatványos lassan, elgondolkozva. – Talán. Legalább olyan híres és fontos, mint a Valere Kürtje, legalábbis a Határvidéken. Arrafelé a fiatal legények a Világ Szeme keresésére indulnak, mint ahogy az ilianiak meg a Kürtére. Talán csak egy legenda.

– Akkor most mit csináljunk, Thom? – kérdezte Rand. – Mondjuk el neki? Nem szeretném, ha még egyszer ilyet álmodnék. Talán tudna ellenük tenni valamit.

– De lehet, hogy nem örülnénk olyan nagyon annak, amit tenne – morogta Mat.

Thom elgondolkozva nézte őket. Közben öklei bütykeivel dörzsölgette a bajszát.

– Én azt mondom, ne siessétek el a dolgot – jelentette ki végül. – Ne beszéljetek róla senkinek, legalábbis egyelőre. Így bármikor meggondolhatjátok magatokat, ha muszáj; de ha egyszer elmondjátok, nincs visszaút, és onnantól kezdve még az eddiginél is jobban függötök... tőle. – Hirtelen kihúzta magát, szokott görnyedtségének szinte nyoma veszett. – A harmadik legény! Azt mondjátok, ő is ugyanazt álmodta? Van annyi esze, hogy tartsa a száját?

– Azt hiszem – mondta Rand, ugyanabban a pillanatban, amikor Mat így szólt:

– Épp mentünk vissza a fogadóba, hogy figyelmeztessük.

– Fény segíts, csak el ne késsünk! – Thom sarkon fordult. Köpenye szegélye megpördült a bokái körül, csak úgy libegett rajta a sok színes rongycafat. Hosszú, szapora léptekkel hagyta el a sikátort. Menet közben hátranézett. – Na mi van? A földhöz szögezték a lábatokat?

Gyorsan utána siettek, de a mutatványos nem várta meg, míg utolérik. Mostantól nem állt meg, ha valaki megnézte magának a köpenyét, de még azoknak sem, akik örömmel üdvözölték a mestersége miatt. Úgy vágott át a zsúfolt utcákon, mintha nem lett volna ott rajta kívül senki. A két fiú, pár lépéssel lemaradva, félig futva tudta csak tartani az iramot. Sokkal rövidebb idő telt el, mint amire Rand számított, és máris a Szarvas és Oroszlán elé értek.

Amikor beléptek, Perrin éppen kifelé rohant. A köpenyét menet közben kanyarította maga köré. Épp hogy csak sikerült elkerülnie, hogy beléjük ütközzön, mire majdnem a saját lábában esett hasra.

– Éppen titeket kerestelek – mondta, miután visszanyerte az egyensúlyát.

Rand megragadta a karját.

– Beszéltél valakinek az álomról?

– Mondd, hogy nem! – követelte Mat.

– Ez most nagyon fontos – így Thom.

Perrin zavartan kapkodta köztük a fejét.

– Nem, nem mondtam el. Még az ágyból is csak egy órával ezelőtt keltem ki. – Megroggyantak a vállai. – Addig próbáltam nem gondolni rá, míg végül már abba fájdult bele a fejem. Nemhogy még beszéljek róla... És ti miért mondtátok el neki? – biccentett a mutatványos felé.

– Muszáj volt beszélnünk róla valakivel, különben bedilizünk – felelte Rand.

– Majd később elmagyarázom – tette hozzá Thom, azzal jelentőségteljes pillantással a fogadóból ki-be mászkáló emberek felé intett a szemével.

– Jól van – felelte elgondolkozva Perrin. Úgy tűnt, még mindig értetlenkedik egy kicsit. Aztán egyszer csak a homlokára csapott. – Most miattatok majdnem elfelejtettem, miért kerestelek titeket. Na, nem mintha nem feledkeznék meg róla szívesen. Itt van Nynaeve.

– Vér és hamu! – kiáltott föl Mat. – Hogy került ide? Moiraine... a komp...

Perrin felhorkant.

– Szerinted egy olyan apróság, mint egy elsüllyedt komp, megállíthatja Nynaeve-et? Kirúgta Magastornyot a házából – nem tudom, hogy jutott vissza a folyón, de Nynaeve azt mondta, a hálószobájában rejtőzködött, és nem volt hajlandó a folyó közelébe menni – szóval, a lényeg az, hogy addig erőszakoskodott, míg a révész keresett neki egy csónakot, amely elég nagy volt, hogy a lovával együtt beleférjen, és átevezett vele. Ő maga. Nynaeve épp csak annyi időt adott neki, amíg legalább az egyik segédjét megkereste, hogy a másik evezőhöz üljön.

– Fény! – mondta elhűlten Mat.

– De mit keres itt? – tudakolta Rand. Mindkét barátja megvetően nézett rá.

– Utánunk jött – felelte Perrin. – Éppen... Alys asszonnyal van. Olyan fagyos a hangulat a szobában, hogy akár hó is eshetne.

– Nem mehetnénk inkább valahová máshova egy ideig? – kérdezte Mat. – Apukám azt szokta mondani, csak a bolond dugja a darázsfészekbe a kezét, amíg nem feltétlenül muszáj.

– Nem vihet minket vissza. Azok után, ami Téleste történt, ezt igazán beláthatná. Ha nem képes megérteni, majd mi megértetjük vele.

Mat szemöldöke Rand minden szava hallatán egyre magasabbra szaladt. Mikor a mondókája végére ért, még el is füttyentette magát.

– Próbáltál te már Nynaeve-vel megértetni valamit, amit nem akart megérteni? Csak azért, mert én igen. Én azt mondom, estig ne jöjjünk vissza, és akkor is próbáljunk észrevétlenül besurranni.

– Amennyire eddig módomban állt megismerni ezt a fiatal nőt – mondta Thom –, nem hiszem, hogy feladná a próbálkozást, amíg el nem mondta a mondandóját. Ha erre nem adódik nagyon hamar módja, erőszakosan fog fellépni, amivel csak feltűnést keltene, amire viszont egyikünk sem vágyik.

Erre nem tudtak mit mondani. Összenéztek, mély levegőt vettek, aztán bemasíroztak, mintha trallokokkal kéne szembenézniük.

Tizenhatodik fejezet

A javasasszony

Perrin ment elöl. Egyre mélyebben hatoltak a fogadó belsejébe. Rand annyira elmerült a Nynaeve-nek szánt szavai tervezgetésében, hogy észre sem vette Mint, amíg az meg nem ragadta a karját és oldalt nem vonszolta. A többiek néhány lépéssel tovább mentek a folyosón, mielőtt rájöttek, hogy megállt. Akkor ők is megtorpantak. Türelmetlenül várták, mikor mehetnek tovább, ugyanakkor sok kedvük nem volt ahhoz sem.

– Most nincs erre időnk, fiú – mondta nyersen Thom.

Min szúrósan nézett rá.

– Inkább menjen, zsonglőrködjön valamivel – vágott vissza, majd még messzebb húzta Randet a többiektől.

– Tényleg nincs időm – mondta neki Rand. – Különösen nem arra, hogy megint belekezdj valami ostobaságba a menekülésről, meg ilyenek. – Próbálta kiszabadítani a karját, de ahányszor csak sikerült, a lány rögtön újra megragadta.

– Nekem sincs időm az ostobaságaidra. Maradj már nyugton! – Gyorsan a többiekre pillantott, majd közelebb lépett, és lejjebb halkította a hangját. – Nemrég egy nő érkezett. Alacsonyabb, mint én, fiatal, barna szemű, sötét haja van, amely a csípőjéig ér, és be van fonva. Ő is hozzá tartozik, ő is része a dolognak, ugyanúgy, mint ti.

Rand pár pillanatig csak döbbenten bámult rá. Nynaeve? Neki ugyan mi köze lehet ehhez az egészhez? Szent Fény, mi közöm van nekem ehhez az egészhez?

– Ez egyszerűen... lehetetlen.

– Ezek szerint ismered? – suttogta Min.

– Igen, és kizárt, hogy ő is belekeveredjen... Amit mondtál, hogy...

– A szikrák, Rand. Amikor bejött a fogadóba, találkozott Alys asszonnyal, és már ők ketten is elegendőek voltak, hogy megjelenjenek körülöttük a szikrák. Tegnap még nem láttam a szikrákat, ha nem voltatok legalább hárman vagy négyen együtt. De mára az egész sokkal élesebb lett, sokkal vadabb. – Rand türelmetlenül toporgó barátaira nézett, majd megremegett, mielőtt visszafordult. – Kész csoda, hogy nem gyullad ki a fogadó. Mindannyian nagyobb veszélyben vagytok, mint tegnap. Amióta megjött.

Rand a többiekre pillantott. Thom szemöldökei bozontos V-betűt alkottak. A mutatványos előrehajolt, láthatóan közel állt hozzá, hogy tegyen is valamit a megsürgetése érdekében.

– Semmi olyat nem fog tenni, amivel ártana nekünk – közölte Minnel. – De most már mennem kell. – Ezúttal sikerült kiszabadítania a karját.

Nem törődött a lány dühödt sikításával, csatlakozott a többiekhez. Azonnal továbbindultak. Egyszer még azért visszanézett. Min vadul rázta felé az öklét, nagyokat toppantott.

– Mit akart? – kérdezte Mat.

– Nynaeve is benne van – felelte gondolkodás nélkül, majd élesen Matre pillantott, aki már nyitotta volna a száját. A fiúnak erre torkán akadt a szó, aztán hamarosan szétterült az arcán a megértés.

– Miben van benne? – kérdezte halkan Thom. – Az a lány tud valamit?

Miközben Rand azon gondolkozott, mit feleljen erre, Mat szólalt meg.

– Hát persze, hogy benne van – mondta ingerülten. – Ő is része annak a balszerencsének, amely Téleste óta kísért minket. Neked talán nem olyan nagy ügy, hogy megjelent a javasasszonyunk, de én előbb hívnám ide a fehérköpenyeket, mint őt.

– Az a lány, akivel beszéltem, látta, amikor Nynaeve megérkezett. Látta, amikor Alys asszonnyal beszélgetett, és ebből azt gondolta, talán valami köze lehet hozzánk. – Thom félrefordított fejjel, a szeme sarkából hitetlen pillantást küldött felé, majd gúnyosan felhorkant. A többiek azonban elfogadni látszottak a magyarázatát. Nem szívesen titkolózott a barátai előtt, de hát Min titka legalább olyan veszélyes lehet a lányra, mint rájuk a sajátjaik.

Perrin hirtelen megtorpant egy ajtó előtt. Bármilyen nagydarab is volt, most meglepően félénknek tűnt. Aztán mély levegőt vett, a társaira nézett, megint mélyet lélegzett, majd lassan kinyitotta az ajtót, és bement. A többiek sorban követték. Rand maradt utoljára. Minden akaraterejére szükség volt, hogy becsukja maga mögött az ajtót.

Abban a szobában voltak, ahol előző este vacsoráztak. A kandallóban hangosan ropogott a tűz. Az asztal közepén, ezüsttálcán csillogó ezüstkancsó és hozzá illő kupák álltak, Moiraine és Nynaeve az asztal két végén ültek. Egyetlen pillanatra sem vették le egymásról a szemüket. Az összes többi szék üres volt. Moiraine mindkét kezét maga előtt nyugtatta az asztalon. Egyetlen izma sem rezdült. Nynaeve előrevetette a vállán a hajfonatát. Egyik kezével a végét markolászta. Időnként meg-meghúzogatta. Akkor szokta ezt csinálni, mikor még a szokásosnál is makacsabban viselkedik a Falutanáccsal. Igaza volt Perrinnek. A tűz ellenére is mintha dermesztő hideg lett volna. A két nőből sugárzott. Lan a kandallópárkánynak támaszkodott, a lángokba bámult, dörzsölgette a kezét a forró légáramlatban. Egwene falnak vetett háttal állt. Rajta volt a köpenye, még a csuklyáját is felhúzta. Thom, Mat és Perrin bizonytalanul álltak meg az ajtóban, Rand idegesen megrázta magát, és az asztalhoz lépett. Néha legjobb fülön fogni a farkast, emlékeztette magát. De egy másik régi mondás is az eszébe jutott. Ha fülénél fogod a farkast, éppolyan nehéz elengedni, mint tartani. Megérezte, hogy Moiraine őt nézi, sőt, Nynaeve is. Elvörösödött, de azért csak leült, félúton a kettő között. Néhány lélegzetvételnyi időre az egész szoba olyan mozdulatlan lett, mint egy fametszet. Aztán előbb Egwene, majd Perrin, végül Mat is kelletlenül az asztalhoz sétáltak és helyet foglaltak – középen, Rand körül. Egwene még jobban a szemébe húzta a csuklyáját. Így már a fél arcát eltakarta. Mindannyian gondosan vigyáztak, nehogy bárkire ránézzenek.

– No – horkant fel Thom az ajtó mellől. – Legalább ennyi meglenne.

– Minthogy most már mindenki itt van... – kezdte Lan, otthagyva a kandallót. Bort töltött egy ezüstkupába – ...talán most már hajlandó lesz elfogadni. – Nynaeve-nek nyújtotta a kupát. A nő gyanakodva nézett rá. – Nincs mitől félnie – mondta az őrző türelmesen. – Látta, amikor a fogadós behozta a bort, és egyikünknek sem volt alkalma bármit is beletenni. Teljesen biztonságos.

A javasasszony a félni szónál mérgesen szorította össze az ajkait, de elvette a kupát, sőt, még egy kis „köszönömöt” is dünnyögött hozzá.

– Nagyon érdekelne – így a férfi –, hogyan talált ránk.

– Engem is – hajolt előre kíváncsian Moiraine. – Most, hogy idehozattuk Egwene-t és a fiúkat, talán hajlandó végre beszélni.

Nynaeve belekortyolt a borba, csak azután válaszolt az aes sedai-nak.

– Csakis Baerlonba mehettek. De azért, biztos, ami biztos, követtem a nyomaikat. Jó sokat cikáztak, az egyszer biztos. De hát, gondolom, nem merték kockáztatni, hogy esetleg tisztességes emberekkel találkozhatnak.

– Maga... követte a nyomainkat?! – tört ki Lan. Rand most látta először igazán meglepettnek. – Úgy látom, kezdek hanyag lenni.

– Nagyon kevés nyomot hagytak maguk után, de én tudok olyan jól nyomot követni, mint bármelyik folyóközi férfi, talán az egy Tam al'Thor kivételével. – Némi habozás után hozzátette: – Apám egészen a haláláig mindig magával vitt vadászni, mindent megtanított nekem, amit a fiainak szeretett volna, ha legalább egy is születik. – Kihívóan nézett Lanra, de az elismerően bólintott.

– Ha követni tudja a nyomot, amelyet én megpróbáltam elrejteni, akkor jól kitanította, az biztos. Kevesen képesek erre, még a Határvidéken is.

Nynaeve hirtelen a kupája mögé rejtette az arcát. Rand szemei elkerekedtek. A javasasszony elpirult! Nynaeve soha a legkisebb jelét sem adta, hogy valamitől is zavarba jött volna. Mérges az volt, gyakran dühöngött is, de zavarba sosem jött. Most viszont kétségkívül elpirult, és ivással próbálta elleplezni.

– Talán most – mondta halkan Moiraine – felelhetne néhány kérdésemre. Én egyet sem hagytam megválaszolatlanul a magáéi közül.

– Hát persze, mindenre mondott valamit. Egy nagy zsák mutatványos mesét – vágott vissza Nynaeve. – Tényt viszont csak egyet látok. Hogy négy fiatalt elhurcolt egy aes sedai, a Fény tudja, milyen célból.

– Már megmondtuk, hogy ezt itt nem tudják – mondta élesen Lan. – Meg kell tanulnia vigyázni a nyelvére.

– És ugyan miért tenném? Miért segítenék maguknak elrejtőzni vagy eltitkolni, hogy kicsodák valójában? Azért jöttem, hogy visszavigyem Egwene-t és a fiúkat Emondmezőre, nem pedig, hogy segítsek maguknak eltüntetni őket.

Ekkor Thom vágott közbe megvetően.

– Ha azt szeretné, hogy valaha is lássák még a falujukat, és ez éppenséggel magára is vonatkozik, akkor jobb, ha vigyáz a szájára. Vannak olyanok Baerlonban, akik megölnék – intett a fejével Moiraine felé –, azért, ami. És őt is – mutatott az őrzőre. Egyszer csak odalépett az asztalhoz, rátámaszkodott az ökleivel. Nynaeve fölé tornyosult, hosszú bajsza és dús szemöldöke hirtelen fenyegetőnek tűnt.

A javasasszony szemei elkerekedtek, kezdett hátrébb húzódni, de aztán mégis inkább dacosan kihúzta magát. Thom látszólag nem törődött a reakciójával, baljósan kedélyes hangon folytatta.

– Elég lenne egy pletyka, egy suttogás, hogy elözönöljék a fogadót, mint valami gyilkos hangyaraj. Olyan kegyetlen gyűlölet lakozik bennük, annyira vágynak rá, hogy megölhessék vagy elfoghassák az ilyeneket, mint ezek ketten. Na és a lány? A fiúk? Maga? Mind kapcsolatban álltak velük, ami a fehérköpenyeknek már bőven elég. Nem hinném, hogy tetszene a módszerük, ahogy kérdeznek, főleg a Fehér Toronnyal kapcsolatban. A fehérköpeny inkvizítorok eleve abból indulnak ki, hogy bűnös, és erre a fajta bűnre csak egyfajta büntetést ismernek. Nem is próbálják kideríteni az igazságot – úgy gondolják, hogy azt már úgy is tudják. Nem; egyetlen dolgot akarnak csak elérni a tüzes vasaikkal és a fogóikkal: beismerő vallomást. Úgyhogy jobb, ha fejben tartja, vannak titkok, amelyeket túl veszélyes hangosan kimondani még akkor is, ha biztosan tudja, ki hallja. – Felegyenesedett az asztaltól. Közben azt dünnyögte: – Úgy tűnik, ezt az utóbbi időben meglehetősen gyakran vagyok kénytelen elmondani.

– Ennél jobban magam sem mondhattam volna, mutatványos – szólalt meg Lan. Az őrző szemében megint megjelent az a méricskélő tekintet. – Mindamellett meglep, hogy ennyire érdekli a dolog.

Thom megvonta a vállát.

– Köztudott, hogy én is magukkal érkeztem. Nem vágyom rá különösebben, hogy egy inkvizítor tüzes vassal próbáljon meggyőzni: bánjam meg bűneimet, járjak a Fényben.

– Ez is csak még egy ok – jegyezte meg élesen Nynaeve –, hogy reggel hazainduljanak velem. Vagy akár már ma délután. Minél hamarabb válunk el maguktól, minél hamarabb kelünk útra Emondmező felé, annál jobb.

– De azt nem lehet! – kiáltotta Rand; aztán a következő pillanatban már örült, hogy a barátai egyszerre szólaltak meg vele. Így Nynaeve kénytelen volt megosztani köztük a gyilkos pillantást, amelyet válaszul küldött, így sem volt kellemes; a javasasszony egyiküket sem kímélte. Csakhogy ő szólalt meg először, ezért a többiek elhallgattak, és mind őt nézték. Még Moiraine is hátradőlt a székén, maga elé emelt, ujjbegyeinél egymásnak támasztott kezei mögül figyelte. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy Nynaeve szemébe nézzen. – Ha visszamegyünk Emondmezőre, a trallokok is visszamennek. Minket... ránk vadásznak. Nem tudom, miért, de így van. Tar Valonban talán ki tudjuk deríteni, mi az oka. Esetleg azt is, hogyan szabaduljunk meg tőlük. Ez az egyetlen járható út.

Nynaeve felemelte a kezét.

– Mintha csak Tamot hallanám. Elvitette magát a falugyűlésre, és megpróbált mindenkit meggyőzni. A Falutanácsnál már előzőleg próbálkozott. A Fény tudja, hogyan hitethette mindezt el vele a ti... Alys asszonyotok. – Sikerült vagy egy szekérderéknyi megvetést sűrítenie ebbe a két szóba. – Neki azért általában még szokott lenni egy csöpp józan esze, több, mint a férfiak nagy részének. Mindenesetre, bár a Falutanács legtöbbször csak egy ostoba banda, de annyira még ők sem voltak azok, hogy ezt elhiggyék. Sem bárki más. Mindannyian egyetértettek, hogy meg kell találni benneteket. Na, akkor meg Tam el akarta vállalni, hogy majd ő utánatok jön. Amikor pedig állni sem tudott segítség nélkül. Úgy látszik, az ostobaság nálatok családi vonás.

Mat megköszörülte a torkát.

– Na és az én apukám? – motyogta. – Ő mit mondott?

– Attól fél, hogy idegeneken is kipróbálod a trükkjeidet, és betörik fejed. Ettől láthatólag jobban tartott, mint... Alys asszonytól. Igaz, sosem volt sokkal okosabb, mint te.

Maten látszott, nem tudja, hogy ezt most sértésnek vagy minek vegye, vagy hogy mit válaszoljon, sőt, hogy válaszoljon-e egyáltalán.

– Gondolom – kezdte habozva Perrin –, úgy értem... Gondolom, Luhhan mester sem örült nagyon, hogy eljöttem.

– Miért, arra számítottál, hogy örülni fog? – rázta a fejét undorodva Nynaeve, majd Egwene felé fordult. – Ti hármótoktól talán nem is kéne, hogy meglepjen ez a nyúlagyú viselkedés, de azért volt, akitől egy kicsit több józan észt vártam volna.

Egwene hátradőlt, hogy Perrin eltakarja.

– Hagytam üzenetet – mondta reszketeg hangon. Megrángatta a köpenye csuklyáját, mintha attól félne, még kilátszik befonatlan haja. – Mindent elmagyaráztam.

Nynaeve arca elsötétült.

Rand sóhajtott. Úgy tűnt, a javasasszony közel áll hozzá, hogy belekezdjen hírhedt fejmosásai egyikébe, és úgy nézett ki, ez most ritka kemény lesz. Ha mérgében határoz el valamit – például, hogy feltett szándéka visszavinni őket Emondmezőre, akárki akármit mond –, szinte lehetetlen lesz eltéríteni tőle. Kinyitotta a száját.

– Üzenetet! – kezdte Nynaeve.

Moiraine a szavába vágott.

– Nekünk kettőnknek továbbra is beszélnünk kell, javasasszony.

Ha tudta volna, Rand szívesen megállította volna magát, de egyszerűen úgy ömlöttek elő belőle a szavak, mintha nem is a száját nyitotta volna ki, hanem egy zsilipet áradáskor.

– Ez mind nagyon szép, de nem változtat semmin. Nem mehetünk vissza. Tovább kell mennünk. – A vége felé már kevésbé határozottan, lassabban beszélt, míg végül egészen elhagyta a hangja, és suttogva fejezte be. Az aes sedai és Nynaeve mindketten őt nézték. Az a fajta pillantás volt ez, amit olyankor kapott, ha a Nőkor dolgairól tárgyaló asszonyok közelébe merészkedett. Egyértelműen tudatta vele, hogy olyasmibe ütötte az orrát, ami nem rá tartozik. Hátradőlt. Legszívesebben valahol máshol lett volna.

– Javasasszony – mondta Moiraine. – Muszáj elhinned, hogy velem nagyobb biztonságban vannak, mint a Folyóközben.

– Biztonságban?! – Nynaeve megvetően lökte előre az állát. – Hiszen maga volt az, aki idehozta őket, ahol fehérköpenyek is vannak. Akik ráadásul, ha a mutatványos igazat beszél, maga miatt bánthatják őket. Ugyan, mondja már meg, mennyiben vannak itt nagyobb biztonságban, aes sedai!

– Számos veszély van, amitől nem tudom megvédeni őket – ismerte be Moiraine. – Mint ahogy maga sem tudja megvédeni őket, hogy beléjük ne csapjon a villám, ha hazamennek. Csakhogy nem a villámtól kell félniük, még csak nem is a fehérköpenyektől. Hanem a Sötét Úrtól és a szolgáitól. Ezektől igenis, hogy meg tudom védeni őket. Az Igazi Forrás érintése, a saidaré, adja nekem ezt a védelmet, mint minden aes sedai-nak. – Nynaeve szkeptikusan szorította össze az ajkait. Moiraine-éi is szorosabbra húzódtak, de haragjában. Ennek ellenére folytatta, noha a hangján hallatszott, nagyon a végén jár már a türelmének. – Még az a néhány szerencsétlen férfi is megkapja ezt a képességet, akik rövid ideig használják a Hatalmat. Bár néha előfordul, hogy a saidin érintése ellenállóbbá teszi őket, a rontásé viszont gyengébbé. De én, akárcsak bármely aes sedai, ki is tudom terjeszteni ezt a védelmet a közelemben tartózkodókra. Egy Enyész sem bánthatja őket, amíg ilyen közel vannak hozzám, mint most. Egyetlen trallok sem jöhet negyedmérföldes közelségbe anélkül, hogy Lan tudna róla. Megérzi a gonoszságukat. Ha visszamennek Emondmezőre, tud akár feleekkora biztonságot is nyújtani neki?

– Csak vészmadárkodik – mondta Nynaeve. – Nálunk, a Folyóközben van egy mondás. Mindegy, hogy a farkas győzi le a medvét, vagy a medve a farkast, a nyúl mindenképpen veszít. Vigye valahová máshová a gonosz elleni szent hadjáratát, az emondmezeiket hagyja ki az egészből.

– Egwene – mondta Moiraine pillanatnyi töprengés után. – Szedd össze a többieket, hagyjatok magamra a javasasszonnyal egy darabig. – Nyoma sem látszott érzelemnek az arcán. Nynaeve eközben úgy helyezkedett az asztalnál, mintha szabadfogású birkózásra készülne.

Egwene felpattant. Láthatóan megfeledkezett a büszkeségéről is, annyira el akarta kerülni az összecsapást a javasasszonnyal befonatlan haja miatt. Az viszont semmi nehézségébe nem került, hogy a puszta pillantásával összegyűjtse és elindítsa a többieket. Mat és Perrin sietősen lökték hátra a széküket. Udvariasan dünnyögtek valami bocsánatkérésfélét, miközben próbálták megállni, hogy ne eredjenek futásnak. Még Lan is az ajtó felé indult Moiraine egy intésére. Magával húzta Thomot is.

Rand követte őket. Az őrző becsukta maguk mögött az ajtót, majd a folyosó túloldalán állva őrködni kezdett előtte. A többiekre függesztette a tekintetét, mire azok odábbvonultak valamivel a folyosón. Vigyázott, még csak esély se legyen, hogy valaki esetleg hallgatózzék. Mikor kellő távolságra értek tőle, nekidőlt a falnak. Olyan mozdulatlanná dermedt, hogy még így, a színjátszó köpeny nélkül is nehéz lett volna észrevenni, amíg egész közel nem ér hozzá az ember.

A mutatványos dünnyögött valamit, hogy jobb dolga is van, mint hogy ezzel töltse az idejét, majd egy a fiúknak címzett szigorú „ne felejtsétek el, amit mondtam”-mal távozott. Úgy tűnt, senki másnak nem áll szándékában távozni.

– Ezt meg hogy értette? – kérdezte Egwene szórakozottan. Le nem vette volna a tekintetét a Moiraine-t és Nynaeve-t rejtő ajtóról. Folyamatosan a haját birizgálta, mintha nem tudná eldönteni, próbálja elrejteni, hogy nincs befonva, vagy éppen lökje hátra a csuklyáját.

– Csak adott nekünk nemrég néhány jó tanácsot – mondta Mat. Perrin éles pillantást vetett rá.

– Azt mondta, ne nyissuk ki a szánkat, amíg nem vagyunk benne biztosak, mit fogunk mondani.

– Hát ez tényleg jó tanácsnak hangzik – mondta Egwene, de láthatóan nem igazán érdekelte a dolog.

Rand a gondolataiba merült. Hogy lehet Nynaeve a dolog része? Vagy, ha már itt tartunk, mi köze lehet bármelyiküknek is trallokokhoz, Enyészekhez. Miért pont az ő álmaikban kell megjelennie Ba'alzamonnak? Ez egyszerűen őrjítő. Kíváncsi lett volna, Min beszélt-e már Moiraine-nel Nynaeve-ről. Miről beszélgethetnek ezek ott bent?

Fogalma sem volt már, mennyi ideje állhat ott, amikor végre kinyílt az ajtó. Nynaeve lépett ki rajta. Amikor meglátta Lant, összerezzent. Az őrző dünnyögött valamit, erre meg mérgesen kapta fel a fejét, de a férfi becsusszant mellette a nyitott ajtón.

A javasasszony Rand felé fordult, aki csak most vette észre, hogy a többiek idő közben csendben felszívódtak. Nem akart egyedül szembenézni a nővel, de most, hogy meglátta, már nem tűnhet el csak úgy. Miért nézhet rám ilyen vizslán?, gondolta csodálkozva. Mit beszélhettek? Mikor a nő közelebb lépett, kihúzta magát.

A javasasszony Tam kardjára mutatott.

– Most már egész illik hozzád. Bár jobban örülnék, ha nem így lenne. Megnőttél, Rand.

– Egy hét alatt? – Elnevette magát, de meglehetősen erőltetettnek hangzott. Nynaeve csodálkozva ingatta a fejét, mintha meg lenne lepve, hogy nem érti. – Végül sikerült meggyőznie magát? – kérdezte Rand. – Tényleg nincs más megoldás. – Szünetet tartott, eszébe jutottak Min szikrái. – Velünk jön?

A javasasszonynak elkerekedtek a szemei.

– Veletek menni?! Ugyan, miért tennék olyat? Mavra Mallen feljött Lovasdból, hogy intézze a dolgokat, amíg vissza nem térek, de nyilván szeretne minél hamarabb hazamenni. Még mindig remélem, hogy észre tudlak téríteni benneteket, és hazajöttök velem.

– Nem mehetünk. – Mintha mozgást látott volna a még mindig nyitva álló ajtóban, de a folyosón csak ők ketten voltak.

– Ezt már mondtad, és ő is – vonta össze a szemöldökét Nynaeve. – Ha legalább ő nem keveredett volna bele. Az aes sedai-okban nem szabad megbízni, Rand.

– Úgy hallom a hangján, hogy mégiscsak hisz nekünk – mondta elgondolkozva. – Mi történt a falugyűlésen?

Nynaeve visszanézett az ajtónyílásra, mielőtt válaszolt volna. Most nem látszott mozgás.

– Nagy fejetlenség volt, de semmi szükség, hogy ő is megtudja, hogy még a saját ügyeinket sem tudjuk rendesen elintézni. És csak egy dolgot hiszek: mindannyian veszélyben vagytok, amíg vele maradtok.

– Valami pedig történt. Miért akarja, hogy visszamenjünk, ha úgy gondolja, van némi esélye, hogy igazunk lehet? És különben is, miért éppen maga jött? Ezzel az erővel maga a polgármester is jöhetett volna. Inkább, mint a javasasszony.

– Te tényleg megnőttél – mosolyodott el a nő. Rand pár pillanatig kínosan feszengett tőle. – Nem is olyan régen még nem merted volna megkérdőjelezni, hova megyek, mit csinálok, bármi legyen is az. Épp csak egy hete.

Rand megköszörülte a torkát, de makacsul kitartott.

– Ennek semmi értelme. Miért van itt igazából?

Nynaeve futó oldalpillantást vetett az ajtóra, majd megragadta a karját.

– Sétáljunk, úgy beszélgessünk. – Rand hagyta magát elvezetni. Mikor elég messze értek az ajtótól, hogy ne lehessen kihallgatni őket, a nő így folytatta: – Mint mondtam, a gyűlésen nagy fejetlenség volt. Abban mindenki egyetértett, hogy valakit utánatok kell küldeni, de a falu két pártra szakadt. Az egyik azt akarta, hogy mentsünk meg titeket, bár arról meglehetősen heves vita folyt, hogy lehetne ezt megoldani, annak a fényében, hogy egy... olyan valakivel vagytok, mint ő.

Örült, hogy a javasasszony nem feledkezett meg az elővigyázatosságról, és meggondolja, mit beszél.

– A többiek ezek szerint hittek Tamnak?

– Nem egészen, de mindenesetre ők is úgy gondolták, hogy nem helyes, ha idegenek között vagytok. De akármelyik párthoz is tartozott, szinte minden férfi benne akart lenni a csapatban. Tam is, meg Bran al'Vere, pedig ott lógott a nyakában a hivatalát jelző mérleg, meg Haral Luhhan, amíg Alsbet le nem ültette. Sőt, még Cenn Buie is. A Fény mentsen meg az olyan férfiaktól, akik a mellszőrzetükkel gondolkodnak. No, nem mintha ismernék olyat, amelyik nem. – Megvetően húzta fel az orrát, majd vádlón nézett föl Randre. – Mindenesetre láttam, hogy még legalább egy napba, ha nem többe telik, mire bármilyen döntésre tudnak jutni, és valahogy... valahogy biztos voltam benne, hogy nem várhatunk annyi ideig. Úgyhogy összehívtam a Nőkört, és megmondtam nekik, mi a teendő. Nem mondhatnám, hogy tetszett nekik az ötlet, de belátták, hogy így helyes. Ezért vagyok most itt; mert az Emondmező környéki férfiak makacs, fafejű szamarak. Talán még most is azon veszekednek, kit küldjenek, bár üzenetet hagytam, hogy majd én elintézem a dolgot.

Ez megmagyarázta, hogy került ide, de Randet cseppet sem nyugtatta meg. Ugyanis láthatólag továbbra is feltett szándéka volt, hogy hazavigye őket.

– Mit mondott magának az előbb a szobában? – kérdezte. Moiraine bizonyára a javasasszony minden érvére tudott ellenérvet, de ha valami kérdés esetleg mégis kimaradt volna, készen állt megfelelni rá.

– Ugyanazt, mint eddig. És tudni akart egy-két dolgot rólatok, fiúkról. Mondván, hátha abból ki tudná deríteni, miért... vontátok magatokra azt a fajta figyelmet, amit... Legalábbis ezt mondta – megállt, a szeme sarkából nézett rá, fürkészőn. – Próbálta leplezni, de leginkább arra volt kíváncsi, nem született-e valamelyikőtök a Folyóközön kívül.

Rand arcizmai hirtelen megfeszültek, mint dobon a bőr. Sikerült egy rekedt nevetést kierőszakolnia a torkán.

– Hát, tényleg van néhány furcsa ötlete. Remélem, biztosította, hogy mindannyian Emondmezőn születtünk.

– Hát persze – felelte Nynaeve. Épp csak egy szívverésnyi ideig tétovázott, mielőtt válaszolt. Ha nem figyeli direkt, talán észre sem veszi.

Próbálta kitalálni, most mit mondjon, de a nyelve mintha cserzett bőrdarabbá változott volna. Tudja. Végül is ő a javasasszony, tehát az is a dolga, hogy mindent tudjon mindenkiről. Ha ő is tudja, akkor nem lázálom volt. Ó, Fény, segíts! Apám!

– Jól vagy? – kérdezte Nynaeve.

– Tam azt mondta... hogy én... nem vagyok a fia. Mikor önkívületben volt... a láztól. Azt mondta, úgy talált. Eddig azt hittem, hogy csak... – égni kezdett a torka, meg kellett állnia.

– Ó, Rand. – A javasasszony megtorpant, két kézbe fogta az arcát. Ki kellett nyújtania a karját, hogy elérje. – Lázasan különös dolgokat mond néha az ember. Elferdíti az igazságot. Meg olyasmiket is, amik egyáltalán nem igazak, nem léteznek. Na, ide figyelj. Tam al'Thor kalandot keresni vágott a nagyvilágnak, mikor annyi idős volt, mint most te. Még most is tisztán emlékszem, amikor visszajött Emondmezőre, felnőtt férfiként, vörös hajú, messze földről származó feleséggel, meg egy pólyás babával. Emlékszem, hogyan ringatta Kari al'Thor a karjában a gyereket, annyi szeretettel, annyi örömmel, amennyit, kisbabás anyánál sosem láttam. A saját gyereke volt, Rand. Te voltál az. De most aztán fel a fejjel, és elég ebből az ostobaságból.

– Jó – mondta Rand. Mégiscsak a Folyóközön kívül születtem. – Persze. – Talán csak lázálma volt az apjának, de lehet, hogy tényleg talált egy kisbabát egy csata után. – Neki miért nem mondta meg?

– Ez nem tartozik egy idegenre sem.

– Született még valaki máshol a többiek közül? – De alig szaladt ki a száján a kérdés, már rázta is a fejét. – Ne, ne is válaszoljon. Ez meg rám nem tartozik. – De azért jó lett volna tudni, van-e arra ok, hogy ő különlegesen érdekelje Moiraine-t, jobban, mint hármójuk úgy általában. Tényleg olyan jó lenne?

– Nem, tényleg nem tartozik rád. De lehet, hogy nincs is jelentősége. Talán csak találgat, próbál valami okot találni, bármit, ami megmagyarázhatná, miért üldöznek titeket azok az izék. Mégpedig mindannyiótokat.

Randnek sikerült elvigyorodnia.

– Tehát mégiscsak elhiszi, hogy minket akarnak.

Nynaeve bosszúsan rázta a fejét.

– Hát egyvalamit biztosan tanultál, amióta vele találkoztál. Hogy hogyan forgasd ki mások szavait.

– És ezek után mit szándékozik tenni?

A javasasszony fürkészően nézett rá. A fiú szilárdan állta a pillantását.

– Ma? Mindjárt megfürdöm. Azután meg majd meglátjuk, nem igaz?

Tizenhetedik fejezet

Őrök és vadászok

Miután a javasasszony otthagyta, Rand a nagyterem felé indult. Szeretett volna egy kis nevetést hallani, hogy egy időre elfeledkezhessen arról, amit Nynaeve mondott, meg hogy mennyi bajt keverhet még a nő.

A nagyterem igencsak zsúfolt volt, de senki nem nevetett, bár minden szék, pad és egyéb ülőalkalmatosság foglalt volt, de még a falak mentén is álltak. Thom megint előadott, a szemközti fal előtt állt egy asztalon. Mozdulatai elég látványosak, színpadiasak voltak, hogy megteljen az egész hatalmas helyiség. Megint a „Nagy Hajtóvadászat a Kürtért”-ből mesélt, de persze senki nem elégedetlenkedett. Minden egyes Vadászról annyi történet létezett, és annyi Vadász volt ismeretes, hogy ritkán hallották bármelyik történetet is kétszer, főleg nem egyformán. Ha egyhuzamban mondaná el valaki az egészet, pihenés nélkül, egy hétbe is beletelne, mire végezne. Ha nem többe. A mutatványos hangját és a halk hárfamuzsikát egyetlen hang sem zavarta meg, a négy kandallóban égő tűz ropogásán kívül.

– ...a világ nyolc sarkába lovagolnak a Vadászok, a mennyek nyolc oszlopához, ahol az idő szele fúj, és a sors egyformán ragad üstökön kicsit és nagyot. A leghatalmasabb Vadász Rogosh Talmour, Sasszem Rogosh, a Nagykirály udvarának híres lovagja, akitől még Shayol Ghul lejtőin is rettegnek a gonoszok... – A Vadászok mindig bátor és erős hősök voltak, egytől egyig.

Rand megpillantotta két barátját. Befészkelődött arra a kis helyre, amelyet a padjuk végén szorítottak neki. A konyhából beáradó illatokról eszébe jutott, hogy tulajdonképpen mennyire éhes. De még azok sem nagyon figyeltek az ételükre, akiknek már tálaltak. A pincérnők maguk is lenyűgözve figyelték az előadást, kötényüket markolva nézték a mutatványost. Nem úgy tűnt, mintha bárki is neheztelne rájuk emiatt. Figyelni jobb volt, mint enni, legyen bármilyen finom is az étel.

– ...Blaest már születése napján megjelölte a Sötét Úr, mint hozzá tartozót. Csakhogy neki esze ágában sem volt követni a neki kijelölt utat, nem lett árnybarát. Matuchini Blaes ugyan nem! Ez a lány erős, mint a kőris, karcsú, mint a fűzfaág, gyönyörű, mint a rózsa. Aranyhajú Blaes. Előbb hal meg, mintsem engedjen a gonosznak. De hallga! A város tornyain harsonák érces éneke visszhangzik büszkén. Heraldjai egy hős érkezését jelentik udvarába. Mennydörögnek a dobok, zengenek a cimbalmok! Sasszem Rogosh érkezett udvarlására...

A „Sasszem Rogosh alkuja” lassan a végére ért, de Thom épp csak annyi szünetet tartott, míg egy korsó sörrel megnedvesítette a torkát, majd rögtön belekezdett a „Lian próbatételébe”. Ezt az „Aleth-Loriel bukása”, a „Gaidal Cain kardja”, majd az „Albhain-i Buad utolsó csatája” követte. Ahogy öregedett az este, úgy nyúltak egyre hosszabbra a szünetek. Amikor Thom furulyára cserélte a hárfát, mindenki tudta, hogy aznapra vége a történetmondásnak. Két zenész csatlakozott hozzá, egyik dobbal, a másik cimbalommal, de ők az asztal mellé ültek le, míg Thom a tetején maradt.

A „Füzet, tépő vad vihar” első hangjai hallatán a három emondmezei fiatalember tapsolni kezdte a ritmust, és nem is csak ők. A Folyóközben az egyik legkedveltebb dal volt, de ezek szerint Baerlonban is. Itt-ott néhányan még az éneklésbe is beszálltak. Nem túl hamisan, így senki nem szólt rájuk.

„Elment a babám, elvitte

A füzet tépő vad vihar,

Ostorként sújt a földre le

A füzet tépő vad vihar

De itt maradt a szívemben

A legszebb emlékeimben

Megacélozza a lelkem.

Ő ad erőt, ő melegít

Míg jeges szélben állok itt

És lecsap rám a vad vihar.”

A második dal nem volt ilyen szomorú. Sőt, mi több, a „Csak egy vödör víz” így még a szokásosnál is vidámabbnak tűnt. Talán éppen ez is volt a mutatványos célja. Mindenki felpattant, gyorsan odébb húzták az asztalokat, hogy legyen hely táncolni, majd vidáman ugrálni, pörögni-forogni kezdtek. Csak úgy rezegtek a falak a lábdübörgéstől. A dal végén sok táncos nevetve az oldalát fogva hagyta el a parkettet. Rögtön mások vették át a helyüket.

Thom eljátszotta a „Szállnak a vadludak” első hangjait, majd szünetet tartott, hogy az emberek felállhassanak. Ez ugyanis csoportos tánc volt.

– Azt hiszem, megmozgatom egy kicsit a tagjaimat – állt föl Rand. Perrin rögtön felpattant, és követte. Mat mozdult utoljára, így neki kellett ott maradni, vigyázni a köpenyekre, Rand kardjára és Perrin fejszéjére.

– Ne feledkezzetek meg rólam, én is be akarok majd szállni! – kiáltotta utánuk.

A táncosok két hosszú sorba álltak föl, egymással szemben. Egyik oldalt a férfiak, másik oldalt a nők. Először a dob és a cimbalom zendített rá. Mindenki ütemre hajlítgatta a térdét. A szemközt álló lány hosszú, sötét, fonott haja Emondmezőt juttatta Rand eszébe. A lány szégyenlősen rámosolygott, majd rákacsintott, ami viszont már a legkevésbé sem volt szégyenlős. Ekkor lépett be a dalba Thom a furulyával, és Rand megindult előre, a lány felé. Az hátravetett fejjel nevetett, miközben megforgatta, majd továbbadta a mellette álló férfinak.

Úgy látszik, mindenki nevet, gondolta, miközben körbetáncolta a következő partnerét, az egyik pincérnőt. A lány körül vadul csapkodott fehér köténye. Egyetlen mosolytalan arcot látott csak. Az illető az egyik kandalló mellé húzódva üldögélt. Hosszú forradás futott jobb halántékától egészen a bal állkapcsáig. Az orra elferdült, szája egyik sarka lefelé húzódott tőle. A férfi pillantása az övébe kapcsolódott. Elfintorodott. Rand zavarba jött, elkapta róla a szemét. Azzal a forradással a fickó talán nem is tud mosolyogni.

Megpördült, elkapta a következő partnerét, körbeforgatta, majd továbbadta. Három másik nő táncolt vele az egyre gyorsuló zenére, majd visszakapta az első sötéthajú lányt. Most mindenki karon fogta a párját, és tovatáncolt vele, teljesen átalakítva a sorrendet. A forradásos gyűlölködve nézte. Eltévesztette a lépést; elvörösödött. Pedig ő nem akarta zavarba hozni a férfit, igazából észre sem vette, hogy olyan feltűnően bámulja a sebét. De ahogy a következő partnere felé fordult, rögtön megfeledkezett az egészről. Ugyanis éppen Nynaeve táncolt a karjai közé.

Botladozni kezdett, majdnem hasra esett a saját lábában. Többször is csaknem a javasasszonyéra lépett. Az szerencsére mindig gyorsan kikerülte; olyan ügyesen táncolt, hogy még az ő szerencsétlenkedése sem látszott annyira.

– Azt hittem, ennél azért jobb táncos vagy! – nevetett a nő, miközben partnert cseréltek.

Épp csak kezdte összeszedni magát, mikor megint jött a csere, és egyszer csak rádöbbent, hogy most meg Moiraine-nel táncol. Ha a javasasszonnyal ügyetlennek érezte magát, az aes sedai mellett nyomoréknak. Lépni is alig bírt. Moiraine könnyedén siklott a parketten, csak úgy pörgött körülötte a ruhája, ő viszont kétszer is majdnem felbukott. A nő megértően mosolygott rá, amitől csak még jobban zavarba jött. Óriási megkönnyebbülés volt, amikor végre új partnert kapott, még ha Egwene volt is az.

Visszanyert valamit az önbizalmából. Végül is sokszor táncoltak már együtt. A lány továbbra is befonatlanul viselte a haját, de piros szalaggal copfba fogta. Valószínűleg nem tudta eldönteni, kinek akarjon a kedvében járni, Moiraine-nek vagy Nynaeve-nek, rosszmájúskodott magában. Egwene ajkai szétnyíltak, és úgy tűnt, mintha mondani akarna, de végül mégsem szólalt meg. Márpedig neki nem állt szándékában először megszólítani. Azok után, hogy úgy belefojtotta a szót, amikor előző nap megpróbálkozott vele a privát ebédlőben, szó sem lehet róla, hogy ő legyen az első. Így hát csak komoran nézték egymást, majd egyetlen szó nélkül új partnerhez táncoltak.

Mikor elhallgatott a zene, megkönnyebbülten tért vissza a padhoz. Mire leült, rázendítettek a következő számra, egy dzsiggre. Mat rohant beállni. Amint elment, Perrin csúszott mellé a padra.

– Láttad? Ő is táncolt – mondta Perrin, mikor még le sem ért a feneke. – Láttad?

– Kicsodát? A javasasszonyt vagy Alys asszonyt? Mindkettőjükkel táncoltam.

– Az ae... Alys asszonnyal is?! – Tört ki Perrin. – Én csak Nynaeve-vel. Nem is tudtam, hogy tud táncolni. Otthon egyetlen mulatságon sem csinált ilyesmit.

– Kíváncsi lennék, mit szólna a Nőkör, ha táncolni látná a javasasszonyt. Talán azért nem.

Aztán túl hangos lett a zene és a taps, hogy beszélgetni tudjanak. Ők maguk is tapsolni kezdtek. A párok körbe-körbe sodródva táncoltak a parketten. Többször is észrevette, hogy a forradásos őt nézi. Végül is érthető, hogy érzékeny azzal a torz heggel, de el nem tudta képzelni, most már mit tehetne, amivel ne csak rontana a helyzeten.

Úgyhogy inkább a zenére figyelt és vigyázott, hogy véletlenül se nézzen a fickó felé.

A mulatozás éjszakába nyúlóan folytatódott. A pincérnőknek közben végül csak eszükbe jutott a kötelességük. Ő is befalt egy nagy adag forró levest, jó sok kenyérrel. Nagyon éhes volt már. Mindenki ott evett, ahol éppen ült vagy állt. Még három táncba szállt be, és most már valamivel jobban megállta a helyét, amikor megint Nynaeve-t, majd Moiraine-t kapta partnerül. Ezúttal mindketten megdicsérték, amitől rögtön megbotlott. Egwene-nel is újra táncolt. A lány végig őt nézte a nagy, barna szemeivel; úgy tűnt, bármelyik pillanatban megszólalhat, de végül mégsem mondott semmit. Ő is hallgatott, de abban biztos volt, hogy nem nézett rá gyilkosan, bármit is mondott Mat, amikor visszatért a padhoz.

Moiraine éjfél felé elvonult. Egwene pár pillanatig zaklatottan kapkodta a fejét közte és Nynaeve között. Végül felpattant, és az aes sedai után sietett. A javasasszony kiolvashatatlan tekintettel nézett utánuk. Direkt be is állt még egy táncba, mielőtt ő is távozott volna, olyan arckifejezéssel, mint aki most megmutatta az aes sedai-nak.

Nemsokára Thom is a tartójába tette a furulyáját. Kedélyesen vitatkozott a köré gyűlt vendégekkel, akik még marasztalták volna. Lan közben összeszedte a fiúkat.

– Korán kell indulnunk – mondta az őrző közel hajolva, hogy a nagy zajban is hallják a hangját –, és minden perc pihenésre szükségünk lesz.

– Egy fickó folyton bámult – mondta Mat. – Van egy forradás keresztben a képén. Nem gondolja, hogy esetleg egy... barát lehet, akikre figyelmeztetett minket?

– Hogy, így? – húzott egy vonalat Rand az orrán keresztül a szája sarkáig. – Engem is folyton nézett. – Körbepillantott a teremben. Folyamatosan szállingóztak kifelé az emberek. A még maradók legtöbbje Thom körül álldogált. – Már nincs itt.

– Én is láttam – így Lan. – Fitch mester azt mondta, a fehérköpenyek kémje. Nekünk nincs miért félnünk tőle. – Talán így volt, de Rand látta, hogy valami mégis aggasztja az őrzőt.

Matre nézett, akinek az a merev kifejezés ült az arcán, amelyből tudni lehetett, hogy titkol valamit. Egy fehérköpeny kém. Lehetséges lenne, hogy Bornhald ennyire el akarjon kapni minket?

– Korán indulunk? – kérdezte. – Jó korán? – Talán, mire történne valami, már itt sem lesznek.

– Hajnalhasadáskor – felelte az őrző.

Kimentek a nagyteremből. Mat rövid részleteket dúdolt a dalokból, amelyekre táncoltak. Perrin időnként megállt, kipróbált egy-egy új tánclépést, amit most tanult. Hamarosan utolérte őket Thom is. Ő is jó hangulatban volt. Lan arca viszont most is érzelemmentes maradt. A lépcsők felé indultak.

– Hol alszik Nynaeve? – kérdezte Mat. – Fitch mester azt mondta, mi vettük ki az utolsó szobákat.

– Kapott egy ágyat Alys asszony és a lány szobájában – mondta gúnyosan Thom.

Perrin aprót füttyentett a fogai között, Mat pedig azt dünnyögte:

– Vér és hamu! Caemlyn összes aranyáért nem lennék Egwene helyében!

Rand, nem először, azt gondolta, Mat igazán megpróbálhatna egyszer több mint két percen át komoly maradni, és meggondolni, mit beszél. Ő a maga részéről saját maguk helyében sem szívesen lett volna mostanában.

– Megyek, hozok egy kis tejet – mondta. Attól talán könnyebben elalszik. Remélem, ma nem álmodom.

Lan szúrósan nézett rá.

– Valami rossz érzésem van a mai éjszakával kapcsolatban. Ne csavarogj el soká. És ne felejtsd el, hajnalban indulunk, akár felébredsz annyira, hogy nyeregbe tudj ülni, akár úgy kell rákötöznünk.

Az őrző elindult felfelé a lépcsőn; a többiek elkomorodva követték. Rand egyedül maradt a folyosón. Miután annyi időt töltött nagy társaságban, most egészen magányosnak érezte magát.

Gyorsan a konyhába sietett, ahol egy mosogatólány még szolgálatban volt. Öntött neki egy korsó tejet egy jókora kőedényből.

Tejet kortyolgatva lépett ki a konyhából. Tompa feketébe öltözött alak indult meg felé a folyosó másik végéből. Sápadt kezek emelkedtek a magasba, hátralökték a figura arcát eddig elrejtő sötét csuklyát. A köpeny járás közben is mozdulatlanul lógott az illetőn. És az arc... Emberi arc, de hullafehér, tésztaszerű, mint valami féreg egy kő alatt. És nem volt szeme. Olajfekete hajától töretlen ívben folytatódott puffadt arcáig a homloka. Olyan sima volt a feje felső fele, mint egy tojás. Randnek torkán akadt a tej, köhögni kezdett.

– Te vagy az egyik, fiú – sziszegte az Enyész. Hangja, mintha reszelőt húzogatnának gyengéden egy csonton.

Rand leejtette a korsót, hátrálni kezdett. Futni szeretett volna, de már az is minden akaraterejét felemésztette, hogy néha egy-egy lépést tudjon tenni. Nem tudott elszakadni attól a szem nélküli arctól; foglyul esett a tekintete, ereiben valósággal megfagyott a vér. Próbált segítségért kiabálni, sikítani, de a torka olyan volt, mint a kő. Minden sivító lélegzet fájt.

Az Enyész közelebb siklott hozzá. Nem sietett. Volt valami gördülékeny, halálos kecsesség a lépteiben. Mint egy vipera. A hasonlóságot, az egymást cserépszerűen fedő fémpikkelyekből álló fekete páncélja még jobban kihangsúlyozta. Vékony, vértelen ajkai gonosz mosolyra görbültek, melyet a szemek helyén feszülő sima, sápadt bőr csak még gúnyosabbá tett. A hangjához képest Bornhaldé kedves volt és lágy.

– Hol vannak a többiek? Tudom, hogy itt vannak valahol. Beszélj, fiú, és életben hagylak!

Rand háta fának ütközött – ajtónak vagy falnak; nem volt lelkiereje megfordulni, hogy megnézze, melyik a kettő közül. Most, hogy megállt, képtelen volt újra elindulni. Reszketve nézte, ahogy a Myrddraal egyre közelebb siklik. Minden lassú mozdulata után egyre erősebben remegett.

– Azt ajánlom, beszélj, különben...

Fentről gyors lábdobogás közeledett, a lépcső felől. A Myrddraal elhallgatott, megpördült. A köpenye most sem libbent meg. Fölfelé fordította a fejét, mintha szem nélküli pillantása át tudna hatolni a fa falakon. Hullafehér kezében kard jelent meg. Olyan fekete volt a pengéje, mint a köpeny, amelyet viselt. Mintha áradt volna belőle a sötétség, elhalványulni látszottak a fények a folyosón. A lábdobogás egyre hangosabb lett. Az Enyész szinte csonttalanul hajlékony, sima mozdulattal fordult vissza Rand felé. Felemelkedett a fekete penge, a vékony, vértelen ajkak gyilkos vicsorba húzódtak vissza.

Rand reszketett. Tudta, most meghal. Éjfélsötét acél villant a feje fölött... és megállt.

– Te a Sötétség Nagyurához tartozol – mondta a csikorgó hang. Mintha valaki palán húzná végig a körmeit. – Az övé vagy.

Az Enyész megpördült – elmosódó fekete folt –, majd villámsebesen távolodni kezdett Randtől. A folyosó végén kinyúltak felé az árnyak, magukba fogadták, és már el is tűnt.

Lan az utolsó lépcsőket egyetlen ugrással tette meg. Hangos csattanással érkezett a padlóra. Kardja kivonva.

Rand némi küszködés után visszanyerte a hangját.

– Enyész – kapkodott levegőért. – Egyszerűen... – Egyszer csak eszébe jutott a kard. Amíg a Myrddraal ott állt előtte, teljesen megfeledkezett róla. Most kirántotta a gémjeles kardot, mit sem törődve vele, hogy túl késő. – Arra futott!

Lan szórakozottan bólintott. Mintha valami másra figyelne.

– Igen, távolodik. Halványul. De most nincs idő üldözni. Indulunk, birkapásztor.

Megint lábdobogás hallatszott, még valakik jöttek lefelé, a hangok alapján kissé botladozva, a lépcsőn. Mat, Perrin és Thom voltak azok, alaposan felmálházva pokrócokkal és nyeregtáskákkal. Mat menet közben kötötte össze hengerbe a pokrócait, közben ügyetlenül próbálta a hóna alatt tartani az íját is.

– Indulunk?! – hökkent meg Rand. Eltette a kardját, majd átvette a holmiját Thomtól. – Most? Az éjszaka közepén?

– Talán meg akarod várni, amíg visszajön a Félember, birkapásztor? – mondta türelmetlenül az őrző. – Vagy nem is egy, hanem mindjárt fél tucat? Most már tudja, hol vagyunk.

– Megint magukkal lovagolok – mondta neki Thom –, ha nincs különösebben ellenére. Túl sokan emlékeznek, hogy magukkal érkeztem. Attól félek, ez hamarosan nem fog azok közé a helyek közé tartozni, ahol különösebben hasznos, ha a barátjukként ismernek.

– Tőlem velünk lovagolhat, vagy mehet akár Shayol Ghulba is, amennyire engem érdekel.

Lan olyan erővel lökte a helyére a kardját, hogy csak úgy csattant.

Egy lovász futott el mellettük a hátsó bejárat felől. Majd Moiraine jelent meg Fitch mester oldalán. Mögöttük Egwene érkezett, nagykendőbe kötött csomagjával. És Nynaeve. Egwene nagyon riadtnak tűnt, úgy nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát. A javasasszony arca viszont a jeges düh maszkja volt.

– Jobb, ha komolyan veszi – mondta Moiraine a fogadósnak. – Biztos, hogy reggelre kitör a haddelhadd. Lehet, hogy árnybarátok jönnek, de lehet, hogy még annál is rosszabbak. Ha ez bekövetkezne, gyorsan tegye egyértelművé, hogy már elmentünk. Ne tanúsítson ellenállást. Csak hozza a tudomásukra, hogy éjszaka távoztunk, és attól kezdve nem is törődnek majd többet magával. Minket akarnak.

– Sose aggódjanak a haddelhadd miatt – felelte Fitch mester kedélyesen. – Nincs miért. Ha valami sötét alak ide meri dugni a képét, és zaklatni próbálja a vendégeimet... Hát, mit mondjak, jobb, ha gyorsan szedi a lábát, mert nem fogunk vele kesztyűs kézzel bánni, én és a fiúk. De nem ám. És egy szót nem fognak hallani arról, hogy hová mentek vagy mikor, vagy hogy egyáltalán jártak-e itt valaha. Neeem, ilyenekkel én szóba sem állok. Egy szót nem fogunk szólni magukról. Egyikünk sem. Egy szót sem!

– De...

– Alys asszony, most már igazán ideje utánanéznem a lovaiknak, ha időben indulni akarnak. – Kiszabadította a karját a nő szorításából, azzal az istálló felé kocogott.

Moiraine mérgesen fújt.

– Makacs, makacs fogadós. Nem hallgat a jó szóra.

– Gondolja, hogy trallokok jöhetnének ide utánunk kutatni? – kérdezte Mat.

– Trallokok?! – horkant fel az aes sedai. – Dehogyis! De vannak más dolgok is, melyektől félnünk kell. Mindjárt ott van az, hogy hogyan találtak ránk. – Mat elszörnyedt arcával mit sem törődve folytatta. – Az Enyész fel sem tételezi, hogy itt maradnánk, így, hogy tudjuk, hogy ránk talált, de Fitch mester túlságosan félvállról veszi az árnybarátokat. Úgy gondol rájuk, mint valami nyomorult, sötétben bujkáló férgekre, csakhogy az árnybarátok minden város boltjaiban, utcáin ott vannak, de még a legmagasabb körökben is. A Myrddraal ide küldheti őket, hátha kiderítenek valamit a terveinkről. – Sarkon fordult, és távozott. Lan követte.

Mikor az istálló felé indultak, Rand Nynaeve mellé lépett. A javasasszonynál is ott voltak a pokrócai és a nyeregtáskái.

– Szóval mégiscsak velünk jön – mondta. Igaza volt Minnek.

– Volt itt lenn valami? – kérdezte halkan a nő. – Azt mondta, egy... – elharapta a mondatot, Randre nézett.

– Egy Enyész – felelte. Maga is meglepődött, milyen nyugodtan tudta kimondani. – Itt volt velem a folyosón, aztán megjött Lan.

Nynaeve összébb húzta a köpenyét a hideg szélben. Épp kiértek az udvarra.

– Talán tényleg üldöz titeket valami. De én azért jöttem, hogy biztonságban visszavigyelek titeket Emondmezőre, mindannyiótokat, és addig nem megyek el, amíg meg nem tettem. Nem hagylak egyedül benneteket az ő fajtájával. – Az istállóban fények mozogtak: a lovászok már nyergelték a lovaikat.

– Mutch! – kiáltotta a fogadós az istállóajtóból, ahol Moiraine-nel álldogált. – Mozogjatok, mintha élnétek! – Visszafordult az aes sedai felé. Úgy látszott, inkább csak nyugtatgatni próbálja, mintsem igazán odafigyelne arra, amit a nő mond. De azért a kellő tiszteletet megadta neki, időnként meghajolt felé, miközben parancsokat kiabált a lovászoknak.

Azok sorban kivezették a felszerszámozott lovakat. Közben folyamatosan morogtak a nagy sietség és a késői óra miatt. Rand megfogta Egwene csomagját, majd feladta neki, amikor a lány sikeresen felült Belára. Szélesre tágult, félelemmel teli szemekkel nézett le rá. De legalább most már nem hiszi, hogy ez valamiféle érdekes kaland.

De amint ezt gondolta, rögtön el is szégyellte magát. Hiszen miatta és a többiek miatt került Egwene is veszélybe. Ha egyedül lovagolna vissza Emondmezőre, most még az is biztonságosabb lenne, mint ha velük jön.

– Egwene, én... – kezdte, de elhalt a hangja. Egwene túl makacs ahhoz, hogy csak úgy visszaforduljon, miután egyszer kijelentette: egészen Tar Valonig velük tart. Na és ne feledkezzünk meg arról se, amit Min mondott. Ő is benne van valahogy. Fény, de miben?

– Egwene – mondta. – Sajnálom. Mostanában úgy látszik, már gondolkozni sem tudok.

A lány lehajolt, megszorította a kezét. Az istállóból kiömlő fényben tisztán látta az arcát. Már nem tűnt olyan ijedtnek, mint az előbb.

Hamarosan mind a lovukon ültek. Fitch mester ragaszkodott hozzá, hogy maga vezesse a kapuhoz őket. A lovászok lámpái megvilágították nekik az utat. A kövér, pocakos fogadós hajlongva küldte őket az útjukra, biztosítva mindannyiukat, hogy megőrzi a titkaikat, és hogy szívesen látja őket máskor is. Mutch viszont ugyanolyan savanyú képpel nézte a távozásukat, mint az érkezésüket.

Lám, gondolta Rand, van itt azért valaki, aki nem ragaszkodik majd annyira hozzá, hogy szóba se álljanak az esetleg utánuk szaglászókkal. Sőt, talán még szívesen is látná őket. Mutch az első érdeklődőnek elmondaná, mikor mentek el, és egyáltalán mindent, amit csak tud róluk. Mikor megtettek már néhány lépést az utcán, visszanézett. Egy alak még mindig a kapuban állt, magasra emelt lámpával. Nem is kellett látnia az arcát, anélkül is tudta, hogy Mutch az.

Ezen a késői órán Baerlon utcái elhagyatottak voltak. Csak néhol szűrődött ki egy-egy halvány fénysugár a szorosra zárt spaletták mögül. Az utolsó negyedét mutató hold fénye hol elhalványult, hol felerősödött, ahogy a szél újabb és újabb felhősávokat hajtott el előtte. Időnként, mikor elhaladtak valamelyik sikátor sötét nyílása mellett, ugatni kezdett egy-egy kutya, de egyébként a lovaik patadobogásán és a háztetők között fütyülő szélen kívül semmi nem zavarta meg az éjszaka csöndjét. A lovasok mélyen hallgattak, köpenyeikbe és gondolataikba burkolóztak.

Szokás szerint az őrző haladt elöl. Moiraine és Egwene követte, szorosan a nyomában. Nynaeve mindig a lány közelében maradt. A többiek egy másik szoros csoportot alkotva adták az utóvédet. Lan élénk tempót diktált: a lovak gyors lépésben haladtak.

Rand idegesen figyelte a környező utcákat. De látta, a barátai sem nyugodtabbak nála, ugyanúgy ide-oda forgatják a fejüket, mint ő. Az erősödő-gyengülő holdfényben mozogni látszottak az árnyak. A folyosó végi árnyékok jutottak róluk eszébe, ahogy kinyúltak az Enyészért, és elnyelték. Ahányszor csak felhangzott valamilyen zaj a távolban – például felborult valahol egy hordó, ugatni kezdett egy kutya –, mindenki odakapta a fejét. Ahogy lassan közeledtek a város széléhez, apránként mindannyian egyre közelebb tömörültek Lan fekete csődöre és Moiraine fehérszürke kancája mögé.

A Caemlyni kapunál Lan leszállt a lováról, és a fal mellett álló tömzsi, négyzet alapú kis kőépülethez sétált. Dörömbölni kezdett az ajtaján az öklével. Egy fáradt városi őr bukkant elő. Álmosan dörgölte az arcát. Mikor Lan elmondta, mi járatban vannak, mintha kifújták volna az álmot a szeméből. Átnézett az őrző válla fölött, végigmérte a többieket.

– Ki akarnak menni? – kiáltott fel. – Most? Az éjszaka közepén? Maguk nem normálisak!

– Csak ha nincs olyan parancsa a kormányzónak, amely megtiltaná, hogy távozzunk – mondta Moiraine. Ő is leszállt a lováról, de nem ment az ajtó közelébe, nem lépett a bentről a sötét utcára vetülő fénybe.

– Nem arról van szó, asszonyom – meredt rá a városi őr. Összeráncolt szemöldökkel, hunyorogva próbálta kivenni az arcvonásait a sötétben. – De a kapuk napnyugtától napkeltéig zárva vannak. Senki nem jöhet be, csak nappal. Ez a parancs. Különben is, farkasok járnak odakint. Csak a múlt héten egy tucat tehenet öltek meg. Egy emberrel sem végeznek nehezebben.

– Senki nem jöhet be, de a távozásról nem szól a parancs – mondta Moiraine olyan hanghordozással, mintha ez el is döntené a kérdést. – Látja? Nem kívánjuk, hogy megszegje a kormányzó utasításait.

Lan az őr kezébe nyomott valamit.

– Az okozott kényelmetlenségért – mormogta.

– Azt hiszem... – mondta lassan az őr. A tenyerében fekvő érmére pillantott. Arany csillant meg a tompa fényben, mielőtt gyorsan a zsebe mélyére süllyesztette volna. – Azt hiszem, jobban belegondolva, a távozásról tényleg nincs szó benne. Egy pillanat. – Hátradőlt, bedugta a fejét az ajtón belülre. – Arin! Dar! Mozogjatok, kifelé! Segítsetek kinyitni a kaput. Van itt néhány ember, ki akarnak menni. Ne vitatkozzatok, csináljátok.

Még két őr bukkant elő a házikó belsejéből. Meglepetten torpantak meg és néztek végig a nyolcfős lovascsapaton. Az őrparancsnok noszogatására aztán a kaput elzáró vaskos fémrúd fölemelésére szolgáló nagy kerékhez siettek, és teljes erőből tekerni kezdték, majd egy másik kerékkel nekiálltak kinyitni a kaput. A fogaskerekek gyors, kattogó zajt hallattak, de maga a kapu jól olajozottan, hangtalanul tárult kifelé. Mielőtt azonban akár negyedrésznyire is kinyílhattak volna a szárnyai, barátságtalan hang szólalt meg a sötétben.

– Mi folyik itt? Nem kéne a kapunak a parancs szerint napkeltéig zárva maradnia?

Öt fehérköpenyes férfi lépett az őrházból kiszűrődő fénybe. Felhúzott csuklyáik elrejtették az arcukat. Mindannyian a kardjuk markolatán tartották a kezüket. A mellükre tűzött arany napból világosan látszott, hogy kicsodák. Mat hangtalanul káromkodott. A városi őrök nyugtalanul néztek össze, és abbahagyták a kapu nyitását.

– Ehhez maguknak semmi közük – jelentette ki harciasan az őrparancsnok. Öt fehér csuklya fordult felé, mire kissé tompább hangon folytatta. – A Gyermekek ebben a városban nem parancsolnak. A kormányzó...

– A Fény Gyermekei – mondta lágyan a fehér köpenyes férfi, aki az előbb is beszélt – mindenhol parancsolnak, ahol csak emberek járnak a Fényben. Csak ott tagadnak meg minket, ahol a Sötét Úr árnyéka borul a földre, ugyebár? – Csuklyája az őrről Lan felé fordult, majd vissza. Aztán hirtelen még egyszer, alaposabban is megnézte magának az őrzőt, kissé óvatosabb arckifejezéssel.

Lan meg sem mozdult. Sőt, egyenesen teljesen nyugodtnak tűnt. Csakhogy nem sokan képesek ilyen érdektelen pillantással nézni a Gyermekekre. Szabályosan keresztülnézett rajtuk, mintha közönséges utcaseprők lennének, akik éppen a munkájukat végzik. A fehérköpeny hangjába most már némi gyanakvás is vegyült.

– Miféle népség lehet az, amelyik a mai időkben az éjszaka közepén akarja elhagyni a várost? Amikor kint farkasok állnak lesben a sötétben, és többen is a Sötét Úr teremtményeit látták a város fölött repkedni? – A Lan homlokán körbefutó, a férfi hosszú haját rögzítő fonott bőrpántra meredt. – Egy északi. Igaz?

Rand összehúzta magát a nyeregben. Egy draghkar. Csak az lehetett, hacsak nem valami olyasmit nevezett a fehérköpeny a Sötét Úr teremtményének, amiről ő még nem hallott. A Szarvas és Oroszlánban megjelenő Enyész után számíthatott volna rá, hogy draghkar is lesz. De most mégsem emiatt aggódott. Hanem amiatt, hogy nagyon ismerősnek tűnt a Gyermek hangja.

– Hát utazók – felelte Lan türelmesen. – Olyanok, akikhez magának és a társainak semmi köze.

– A Fény Gyermekeinek mindenkihez köze van.

Az őrző a fejét ingatta.

– Tényleg még jobban össze akarják rúgni a patkót a kormányzóval? Már így is korlátozta, hányan tartózkodhatnak egyszerre a városban, sőt, figyelteti is magukat. Hát még akkor mit tesz majd, ha megtudja, hogy becsületes polgárokat zaklattak a városa kapuinál? – A városi őrök felé fordult. – Miért álltak meg? – Azok némi habozás után újra a kerékre tették a kezüket, de amikor a fehérköpeny megszólalt, újra mozdulatlanná dermedtek.

– A kormányzó azt sem tudja, az orra előtt mi történik. Nem látja, nem szagolja a gonoszt, ami körbeveszi. De a Fény Gyermekei igen. – Az őrök összenéztek. Idegesen tornáztatták a markukat, hol ökölbe zárták, hol kinyitották, mintha már igencsak sajnálnák, hogy az őrházban hagyták a lándzsáikat. – A Fény Gyermekei mindig megérzik a Gonosz jelenlétét. – A fehérköpeny a lóháton ülőkre emelte a tekintetét. – Megszagoljuk, és lecsapunk rá. Bárhol legyen is.

Rand próbálta még jobban összehúzni magát, de ezzel éppenséggel csak felhívta magára a férfi figyelmét.

– Nocsak, nocsak? Kit látnak szemeim? Valakit, aki nem szeretné, ha észrevennék? És mégis... Áááá! – A fehérköpenyes hátralökte a csuklyáját, és Rand azt az arcot pillantotta meg, amelyre számított. Bornhald. A Gyermek elégedetten bólogatott. – Nos, tisztelt városi őrök, szemmel láthatóan nagy bajt úsznak meg azzal, hogy pont most jöttünk ide. Ezek ugyanis árnybarátok. Majdnem segítettek nekik elmenekülni a Fény elől. Fel kéne jelentenem a kormányzónál az őrparancsnokot, vagy talán éppenséggel át kéne adnom az inkvizítoroknak. Ők biztosan kiderítenék, mi volt a valódi szándéka azzal, hogy megnyitotta nekik a kaput. – Szünetet tartott, az őrparancsnok arcán eluralkodó félelmet tanulmányozta. Látszólag semmiféle érzelmi reakciót nem váltott ki belőle a látvány. – Ezt azért nem szeretné, ugye? Ehelyett inkább magammal viszem ezeket a bűnözőket a táborunkba, hogy a Fényben kérdezhessék ki őket, maga helyett, ugye érti?

– Jól hallom? – Moiraine hangja különös módon mintha minden irányból érkezett volna egyszerre. A Gyermekek megjelenésekor visszahátrált a sötétségbe. Alig lehetett kivenni az alakját a sűrű árnyak között. – A táborodba akarsz vinni, fehérköpeny? Ki akarsz kérdezni? Engem?! El akarod állni az utam?!

Miközben beszélt, folyamatosan közeledett. Végül belépett a fénybe. Randnek elakadt a lélegzete. Igen, jól látta, tényleg megnőtt. Egy magasságban volt a fejük, noha ő lovon ült, a nő pedig a földön állt. Az arcát gyülekező viharfelhőként borították az árnyak.

– Aes sedai! – kiáltotta Bornhald. Öt kard ugrott elő a hüvelyéből egyszerre. – Halál rá! – Négy társa habozott, ő azonban ugyanazzal a mozdulattal, mellyel előrántotta a fegyverét, le is sújtott vele.

Rand rémülten kiáltott fel. Moiraine azonban a botjával hárította az ütést. Kizárt dolog, hogy a finoman faragott, vékony fa megállítson egy ilyen súlyos kardot, gondolta a fiú. A fegyver a botnak csapódott. Szikraszökőkút spriccelt a magasba; egy pillanatra éles, fülsüketítő sistergés hallatszott, majd Bornhaldot fehérruhás társai közé taszította vissza egy láthatatlan erő. Mind az öten elestek, egyetlen nagy rakásba gabalyodtak. Bornhald kardjáról füst kígyózott. A földön hevert a férfi mellett. Szabályosan kétrét görbült a pengéje. Azon a ponton, ahol a bottal érintkezett, csaknem teljesen elolvadt.

– Fegyvert mertél rám emelni?! – mennydörögte Moiraine. Egyre sűrűsödtek körötte az árnyak, szinte második köpenyként borították már a testét. Közben még nagyobbra nőtt, most már olyan magas volt, mint a városfal. Úgy nézett le a lábainál fetrengő csuklyásokra, mintha undorító férgeket látna óriásira nőtt saruja előtt.

– Indulás! – kiáltotta Lan. Egyetlen villámgyors mozdulattal elkapta Moiraine lovának kantárját, és a sajátja nyergébe pattant. – Most rögtön! – parancsolta. Csődöre a kapunak rontott. Mindkét válla súrolta a kapuszárnyakat, miközben kivágtatott a résen.

Rand egy pillanatra mozdulni sem tudott, csak döbbenten bámult. A városfal már Moiraine válláig sem ért. Őrök és Gyermekek egyként hátráltak most már előle, míg végül az őrháznak ütközve összetömörültek. Az aes sedai arca már nem is látszott az éjszakában, de a szemei teliholdként világítottak. Türelmetlenül, sőt, bosszúsan szegeződtek rá a magasból. Nagyot nyelt. Gyorsan Felhő bordái közé vágta a sarkát, és a többiek után vágtatott.

Lan a faltól ötvenlépésnyire megállította őket. Rand visszanézett. Moiraine árnyövezte alakja időközben messze a palánkfal fölé magasodott. Hatalmas, koromsötét folt volt az éjszakai ég világosabb háttere előtt. A hold pont mögötte állt; ezüst fénnyel rajzolta körbe a fejét és a vállát. Miközben ő leesett állal bámulta, az aes sedai átlépte a falat. A kapu vad sietséggel kezdett csukódni mögötte. Amint mindkét lábbal a városon kívül állt, hirtelen újra normális méretű lett.

– Állj! – kiáltotta egy kissé remegő hang a falon belül. Valószínűleg Bornhald az, gondolta Rand. – Ne zárjátok be a kaput! Utánuk kell mennünk, el kell fognunk őket! – Ám az őrök nem lassítottak. A kapu sebesen zárult, majd nagy döndüléssel becsapódott. Hamarosan a keresztvas is a helyére zuhant. Valószínűleg a többi fehérköpeny nem vágyik annyira szembeszállni egy aes sedai-jal, mint Bornhald.

Moiraine Aldiebhez sietett. Megsimogatta a fehér kanca orrát, majd a botját átdugta a nyeregheveder alatt. Randnek meg sem kellett néznie, anélkül is biztos volt benne, hogy még csak egy karcolás sincs a boton.

– Magasabb volt, mint egy óriás – mondta Egwene elszoruló torokkal. Idegesen fészkelődött Bela hátán. Senki más nem szólt, bár Mat és Perrin igyekeztek feltűnés nélkül távolabb húzódni a lovaikkal az aes sedai-tól.

– Valóban? – mondta Moiraine szórakozottan, azzal nyeregbe pattant.

– Láttam! – fortyant föl Egwene.

– Az éjszaka néha becsapja az elmét, olykor olyasmit lát az ember, ami nincs is ott.

– Ne szórakozzon – kezdte mérgesen Nynaeve, de Moiraine félbeszakította.

– Szórakozásról szó sincs. Amit a Szarvas és Oroszlánnál nyertünk, itt könnyen lehet, hogy elvesztettük. – Visszanézett a kapura, a fejét rázta. – Ha legalább abban hinni mernék, hogy draghkar nincs a levegőben. – Önironikusan mosolyodott el. – Vagy hogy a Myrddraal tényleg vak. Ha már kívángatok, miért ne áhítozzak rögtön valami igazán lehetetlenre. Na mindegy. Tudják, merre megyünk, de ha szerencsénk van, legalább előttük maradhatunk egy lépéssel. Lan!

Az őrző kelet felé indult a Caemlyni úton. A többiek szorosan a nyomában maradtak. Ütemesen kopogtak a paták a kemény földúton.

Közepes, nem túl megerőltető iramban haladtak, gyors lépésben, amit a lovak órákig tartani tudnak bármiféle aes sedai segítség nélkül. Mielőtt azonban akár egy órányi utat megtehettek volna, Mat kiáltására kapták fel a fejüket. A fiú visszafelé mutatott.

– Odanézzetek!

Mindannyian meghúzták a kantárszárat, megállították a lovaikat, és hátrafordultak.

Baerlon fölött lángok világították meg az éjszakát, vörösre festve a felhők alsó oldalát, mintha valaki ház nagyságú máglyát épített volna. Szikraesőt ragadott az égbe a szél.

– Én figyelmeztettem – mondta Moiraine –, de nem akarta komolyan venni. – Aldieb oldalt táncolt, mintha őrá is átterjedt volna az aes sedai kétségbeesett dühe. – Egyszerűen nem vette komolyan.

– A fogadó? – kérdezte Perrin. – Az ott a Szarvas és Oroszlán? Hogy lehet benne ilyen biztos?

– Csak nem gondolod, hogy ez véletlen egybeesés? – szólalt meg Thom. – Lehetne éppen a kormányzó háza is, de nem az. Se nem raktár, még csak nem is valakinek a konyhakemencéje vagy a nagyapád szénaboglyája.

– Talán mégiscsak ragyog ránk egy kicsit a Fény ezen az éjszakán – mondta Lan, mire Egwene dühödten pördült felé.

– Hogy mondhat ilyet? Leég szegény Fitch mester fogadója! Lehet, hogy sebesültek is vannak!

– Ha megtámadták a fogadót – így Moiraine –, talán a városból való távozásunk és az én... kis bemutatóm észrevétlen maradt.

– Kivéve, ha éppen ezt akarja elhitetni velünk a Myrddraal – jegyezte meg Lan.

A nő bólintott a sötétben.

– Az is lehet. Mindenesetre jobb, ha sietünk. Ma éjszaka egyikünknek sem igen lesz alkalma pihenni.

– Milyen könnyen túlteszi magát a dolgon, Moiraine – csattant fel Nynaeve. – Na és akik a fogadóban maradtak, azokkal mi lesz? Bizonyára sok a sérült, a fogadós pedig elvesztette a megélhetését. Mindez maga miatt! Egyfolytában a „Fényben járás”-ról beszél, de azért készen áll a legnagyobb lelki nyugalommal továbbmenni, Fitch mester meg el van felejtve. Egyedül maga miatt került bajba!

– Nem. Hármuk miatt – mutatott Lan dühösen a fiúkra. – A tűz, a sebesültek, az, hogy tovább kell mennünk, mind őmiattuk van. De a puszta tény, hogy ilyen árat kell fizetnünk, bizonyítja, hogy érdemes megfizetni. A Sötét Úr magának akarja a maga ifjait, márpedig ha valamire ennyire vágyik, mindenképpen meg kell akadályoznunk, hogy megszerezze. Vagy jobban szeretné, ha az Enyész kezére kerülnének?

– Nyugalom, Lan – mondta Moiraine. – Nyugalom. – Nynaeve felé fordult. – Úgy gondolja, segíthetnék Fitch mesteren és a fogadóban megszállt vendégeken? Nos, igaza van. – A javasasszony mondani akart valamit, de Moiraine leintette, és így folytatta: – Visszamehetnék egyedül, és segíthetnék egy kicsit. Túl sokat természetesen nem. Azzal csak felhívnám a figyelmet azokra, akiket meggyógyítottam, annak pedig egyáltalán nem örülnének, különösen most, amikor a Fény Gyermekei a városban vannak. Ráadásul akkor egyedül Lanra maradna, hogy megvédje magukat. Nagyon jó harcos, de ha egy Myrddraalba és egy ököl trallokba botlanak, egyedül nem menne valami sokra. No persze visszamehetnénk mindannyian is, bár erősen kétlem, hogy észrevétlenül be tudnánk jutni a falakon. Akkor viszont egyenesen azoknak a karjaiba szaladhatunk, akik felgyújtották a fogadót. A fehérköpenyekről már nem is beszélve. Nos, hadd halljam, melyik lehetőséget választaná a helyemben, javasasszony?

– Én azért tennék valamit – dünnyögte kelletlenül Nynaeve.

– És nagy valószínűséggel tálcán nyújtaná a Sötét Úrnak a győzelmet. Ne felejtse el, mit, kit akar. Ez bizony háború, semmivel sem kevésbé az, mint ami Ghealdanban folyik. És mi vagyunk az egyik harcoló fél. Igaz, ott ezrek küzdenek, mi meg csak nyolcan vagyunk, de attól még a mi harcunk is ugyanolyan véresen komoly. Majd küldetek Fitch mesternek annyi aranyat, amennyiből újjáépíttetheti a Szarvas és Oroszlánt, olyan aranyat, amit nem lehet Tar Valonnal kapcsolatba hozni. És intézkedni fogok, hogy azok is segítséget kapjanak, akik megsérültek. Ha ennél többet tennék, csak bajba sodornám őket. Mint látja, nem olyan egyszerű a dolog. Lan. – Az őrző megfordította a lovát, és továbbindult az úton.

Rand időnként visszanézett. Nemsokára már csak a felhőkön tükröződő vörös derengést látta. Aztán egy idő után azt is elnyelte a sötétség. Remélte, Min jól van.

Még mindig koromfekete éjszaka volt, amikor az őrző végül letért az út döngölt földjéről, és leszállt. Rand úgy sejtette, nem lehet hátra egy-két óránál több napkeltéig. Megbéklyózták a lovaikat – a nyerget és a lószerszámot rajtuk hagyták –, majd tábort vertek. Tüzet nem gyújtottak.

– Egy óra, – figyelmeztette őket az őrző, amikor rajta kívül mindenki a takaróiba burkolózott. Ő őrködik majd, amíg alszanak. – Egy óra, és tovább kell mennünk. – Senki nem szólt, csend ereszkedett a táborra.

Pár perc múlva Mat szólította meg Randet. Olyan halkan suttogott, hogy alig hallotta, mit mond.

– Kíváncsi lennék, mihez kezdett Dav a borzzal. – Rand szótlanul rázta a fejét. Mat egy darabig habozott, majd így folytatta. – Tudod, már azt hittem, hogy biztonságban vagyunk. A Tarenen való átkelés óta színét sem láttuk ellenségnek, és végre városban voltunk, erős falak között. Azt hittem, nem lehet baj. Aztán jött az az álom. Meg az Enyész. Hát leszünk még valaha is biztonságban?

– Amíg Tar Valonba nem érünk, nem – felelte Rand. – Legalábbis Moiraine azt mondta.

– Biztos, hogy ott biztonságban leszünk? – kérdezte halkan Perrin, mire mindhárman arra fordultak, ahol az aes sedai feküdt. Csak egy sötét folt látszott belőle. Lan beleolvadt a sötétbe: bárhol lehetett.

Rand hirtelen nagyot ásított. Két barátja idegesen rezzent össze a váratlan hangra.

– Azt hiszem, jobb, ha alszunk, amíg lehet – mondta. – Ha ébren maradunk, azzal még nem oldunk meg semmit.

Perrin még csendesen megjegyezte:

– Azért csinálhatott volna valamit.

Senki nem felelt.

Rand oldalt fordult, majd fészkelődött egy darabig; nyomta egy gyökér. Végül inkább hanyatt fordult, pont egy kiálló kőre. Akkor hason próbálkozott: megint egy gyökér. Nem valami jó helyen pihentek most le, nem volt olyan tökéletes táborhely, mint azok, amiket a Tarentől északra választott nekik az őrző. Úgy aludt el, hogy azon tűnődött, vajon megint rosszat álmodik-e a bordáiba nyomódó gyökerektől. Arra ébredt, hogy Lan megérinti a vállát. Minden porcikája sajgott, mégis boldog volt, mert ha álmodott egyáltalán, nem emlékezett belőle semmire.

Még mindig éjszaka volt, hajnalhasadás előtti sötétség, de amint feltekerték a pokrócaikat és felcsatolták a nyergük mögé, Lan már el is indította a csapatot kelet felé. Napkelte után duzzadt szemhéjjal, álmosan pislogva, lovaglás közben költötték el a reggelit: kenyeret, sajtot és vizet. Állig a köpenyükbe burkolózva, görnyedten ültek a nyeregben, a hideg szélben, próbálták minél kisebbre összehúzni magukat. Kivéve Lant. Ő is evett, de nem voltak feldagadva a szemei, és nem húzta össze magát. Megint a színváltoztató köpenyét viselte. Most éppen szürke és zöld árnyalatokban játszott, csak úgy lobogott körülötte a jeges szélben. Ő azonban épp csak annyit törődött vele, hogy a kardforgató karjára ne gabalyodjon. Arca most is kifejezéstelen maradt, de a szeme állandóan fel-alá cikázott, mintha attól tartana, bármelyik pillanatban rajtuk üthetnek.

Tizennyolcadik fejezet

A Caemlyni út

A Caemlyni út nem sokban különbözött a folyóközi Északi úttól. Persze lényegesen szélesebb volt, és a nyomok alapján többen is használták, de attól még ugyanolyan döngölt földút maradt, kétoldalt fasorral. Még a fafajták sem tűntek volna oda nem illőnek a Folyóközben, különösen, hogy itt is csak az örökzöldeken volt lomb.

A környező táj viszont már más volt. Dél körül ugyanis alacsony dombságba ért az út. Két napon át haladt a dombok között, sőt néha nem is közöttük, hanem egyenesen rajtuk keresztül – ha valamelyik túl széles volt, hogy kikerülje, de nem olyan nagy, hogy túlságosan nehéz lett volna átjárót vágni rajta. Mivel a nap mindennap egy kicsit más szögből sütött rájuk, lassan nyilvánvalóvá vált, hogy az addig keletre tartó út, szemre bármennyire egyenesnek tűnt is, lassan dél felé kanyarodik. Rand azelőtt sokat álmodozott al'Vere mester öreg térképe fölött – a megsárgult tekercs az emondmezei fiúk felének megmozgatta a fantáziáját –, és még most is szinte maga előtt látta. Úgy emlékezett, az út errefelé valami Absher-hegység körül ír le egy ívet, mielőtt Fehérhídhoz érne.

Lan időnként leszállította őket a lóról egy-egy dombtetőn, ahonnan jó kilátás nyílt mind előre, mind hátra, mind a környező tájra. Amíg az őrző gondosan körbekémlelt, a többiek kinyújtóztatták a lábaikat, vagy leültek enni egy fa alá.

– Mostanáig szerettem a sajtot – mondta Egwene a Baerlonból való távozásuk utáni harmadik napon. Egy fatörzsnek támasztott háttal ült, és az ebéden fintorgott. Ugyanaz volt, mint a reggeli, és vacsorára sem lesz más. – Teára persze semmi esély. Egy kis jó forró teára. Szorosabbra vonta a köpenyét. Hiába próbált úgy helyezkedni, hogy a fatörzs közte és az örvénylő szél között legyen.

– A kimerültségre legjobb a lapfűtea és az andilay-gyökér – mondta éppen Nynaeve Moiraine-nek. – Kitisztítják a fejet, tompítják a fáradt izmok sajgását.

– Biztos vagyok benne – mormolta az aes sedai. Csak a szeme sarkából pillantott a javasasszonyra.

Az egy pillanatra összeszorította a száját, de végül változatlan hangon folytatta.

– Na most, ha nem tud elaludni...

– Teáról szó sem lehet! – szögezte le Lan Egwene felé fordulva. – Nem rakhatunk tüzet! Nem látjuk őket, de valahol ott jönnek mögöttünk. Egy vagy két Enyész és a trallokjaik. Tudják, hogy ezt az utat választottuk. Nincs rá szükség, hogy azt is eláruljuk nekik, pontosan hol vagyunk.

– Nem azért mondtam – dünnyögte Egwene a köpenyébe. – Csak úgy szomorkodtam.

– Ha úgyis tudják, hogy az úton megyünk – szólalt meg Perrin –, miért nem vágunk inkább át Fehérhíd felé?

– Még Lan sem tud olyan gyorsan haladni toronyiránt, csak úgy erdőn-mezőn át, mint az úton – jegyezte meg Moiraine, Nynaeve szavába vágva. – Főleg nem az Absher-hegységben. – A javasasszony elkeseredetten sóhajtott. Vajon mi járhat a fejében, gondolta Rand. Miután az első napon tudomást sem vett az aes sedai létezéséről, Nynaeve az utóbbi kettőt azzal töltötte, hogy gyógynövényekről próbált beszélgetni vele. Moiraine otthagyta, majd így folytatta: – Mit gondolsz, az út miért kerüli ki? Különben pedig végül úgyis vissza kellene jönnünk az útra. Mire kiérnénk, talán már nem is mögöttünk lennének, hanem előttünk.

Randről lerítt, hogy nincs meggyőzve. Mat a „kerülőútról” morgott valamit a bajusza alatt.

– Láttatok egyetlen tanyát is ma délelőtt? – kérdezte Lan. – Vagy akár csak egyetlen kéményfüstöt is? Nem, mert Baerlontól Fehérhídig nincs más, csak vadon. Márpedig nincs mese, a Fehér-hídon kell átkelnünk az Arinellen. Ez az egyetlen átkelőhely a saldaeai Maradontól délre.

Thom felhorkant, majd nagyot fújt, meglibbentve a bajuszát.

– Ugyan mi biztosíték van arra, hogy nem küldtek máris valakit vagy valamit a Fehér-hídhoz?

Ekkor nyugat felől egy kürt metsző sikolya hasított a délutáni csendbe. Lan azonnal arra kapta a fejét. Aggodalmasan nézett visszafelé az úton.

Rand megborzongott. Lényének egy része eléggé megőrizte a nyugalmát, hogy megállapítsa magában: legfeljebb tíz mérföldre vannak. Nem többre.

– Semmi akadálya, hogy azt tegyék, mutatványos – mondta az őrző. – Kénytelenek leszünk a Fényre meg a jószerencsére bízni magunkat. De most már legalább biztosan tudjuk, hogy trallokok vannak mögöttünk.

Moiraine a kezét dörzsölgette.

– Ideje továbbindulnunk – mondta, és felült fehér kancájára.

Erre azonnal felbolydult a tábor, egymás hegyén-hátán rohantak a lovaikhoz. Közben másodszor is megszólalt a kürt, ami ugyancsak hozzájárult az általános sietséghez. Ezúttal ráadásul az első sikolyára újabbak is feleltek. A vékony hangok hátborzongató gyászdalként zengtek nyugat felől. Rand felkészült, hogy rögtön vágtába tudja ugratni Felhőt, ha kell. A többiek is hasonló sietséggel rendezték el a kantárszáraikat. Kivéve Lant és Moiraine-t. Az őrző és az aes sedai összenéztek, hosszasan fürkészték egymás tekintetét.

– Menjetek tovább, Moiraine Sedai – mondta végül Lan. – Semmiképp ne álljatok meg. Majd utolérlek benneteket. Igyekszem. Ha nem járnék sikerrel, azt úgy is tudni fogod. – Azzal Mandarb nyergére tette a kezét és felpattant a fekete csődörre. Levágtatott a dombról. Nyugat felé.

Újra felharsantak a kürtök.

– A Fény legyen veled, Lan, a Hét Torony utolsó ura – mondta Moiraine olyan halkan, hogy Rand is alig hallotta. Aztán nagy sóhaj kíséretében keletre fordította Aldiebet. – Tovább kell indulnunk – jelentette ki, és lassú, egyenletes ügetésbe kezdett. A többiek sorban követték, szorosan egymás mögött.

Rand egyszer visszafordult a nyergében, hogy megnézze, merre jár Lan, de az őrző már eltűnt az alacsony dombok és a lombtalan fák között. A Hét Torony utolsó ura, így nevezte Moiraine. Vajon mit jelenthet ez? – töprengett. Valószínűtlennek tartotta, hogy bárki más is hallotta volna rajta kívül. Igaz, Thom nagyon rágja a bajszát, igencsak elgondolkodó tekintettel néz maga elé. Úgy tűnik, a mutatványos nagyon is sokat tud.

A kürtök megint szólongatni kezdték egymást a hátuk mögött. Rand feszengeni kezdett a nyeregben. Ezúttal közelebb voltak, ez egészen biztos. Nyolc mérföld. Talán csak hét. Mat és Egwene hátrapillantottak a válluk fölött. Perrin összehúzta magát, mintha attól félne, mindjárt hátba találja valami.

Nynaeve előrelovagolt Moiraine-hez.

– Nem mehetnénk gyorsabban? – kérdezte. – Egyre közelebb vannak a kürtök.

Az aes sedai megrázta a fejét.

– Ugyan vajon miért adják a tudtunkra, hol vannak? Talán azért, hogy minél gyorsabban siessünk előre anélkül, hogy átgondolnánk, mi várhat ránk abból az irányból.

Tartották az eddigi egyenletes iramot. Időnként fel-felharsant mögöttük a kürtök rémisztő sikolya, minden alkalommal egyre közelebb. Rand megpróbált nem gondolkozni folyton azon, hogy milyen közel, de hiába, akárhányszor felhangzott az érces hang, mindig újból eszébe jutott. Öt mérföld, mondta éppen aggodalmasan, amikor egyszer csak Lan száguldott elő a domb mögül, amelyet az előbb kerültek meg.

Moiraine mellett állította meg a csődörét.

– Legalább három ököl trallok, de legfeljebb öt. Mindegyiket egy Félember vezeti.

– Ha olyan közel ment hozzájuk, hogy látta őket, akkor azok is láthatták magát – aggodalmaskodott Egwene. – Talán követték is, és már itt vannak a sarkunkban!

– Nem vették észre – húzta ki magát Nynaeve, látván, hogy mindenki őt nézi. – Ne felejtsétek el, én már követtem a nyomát egyszer.

– Csönd – parancsolta Moiraine. – Lan azt mondja, körülbelül ötszáz trallok van mögöttünk.

Döbbent némaság uralkodott el a csapaton. Végül Lan szólalt meg újra.

– És egyre közelebb vannak. Még egy óra, de lehet, hogy kevesebb, és utolérnek.

– Ha ilyen sok trallokjuk van, miért nem vetették be őket Emondmezőnél? – tűnődött az aes sedai. – Ha akkor még nem voltak ennyien, akkor viszont hogy kerültek ide ilyen rövid idő alatt?

– Hosszú csatárláncot alkotnak, hogy maguk előtt tudjanak terelni minket – mondta Lan. – A főcsapatok előtt felderítők is haladnak.

– Maguk előtt terelni? Hova? – törperengett Moiraine. Mintha a kérdésre akarna válaszolni, egy kürt harsant fel a távolban, nyugaton. A hosszú, fájdalmas nyögésre egy sor másik felelt, ezúttal mind előttük. Moiraine megállította Aldiebet. A többiek követték a példáját. Thom és az emondmezeiek ijedt tekintettel néztek körül. Előttük és mögöttük is kürtök zengtek. Randnek most kifejezetten diadalmasnak tűnt a hangjuk.

– Na, most mit csináljunk? – fakadt ki Nynaeve mérgesen. – Most merre menjünk?

– Ezek után csak az észak vagy a dél marad – mondta Moiraine. Inkább hangosan gondolkodott, mintsem a javasasszony kérdésére felelt. – Délre ott az Absher-hegység, kopár és kihalt, meg a Taren, amelyen nem tudunk átkelni, és nem is hajózható. Ha északra megyünk, alkonyat előtt elérhetjük az Arinellt, és még arra is van esély, hogy arra jár egy kereskedőgálya... Már ha Maradon felszabadult már a jég alól.

– Van egy hely, ahová a trallokok nem mennek – mondta Lan, de Moiraine rosszallóan kapta felé a fejét.

– Ne! – Intett az őrzőnek, jöjjön közelebb. Összedugták a fejüket: ne hallja más, amit beszélnek.

Megint megszólaltak a kürtök. Rand lova idegesen táncolni kezdett.

– Rémületbe akarnak kergetni minket – morogta Thom, miközben a hátasát próbálta megfékezni. A hangja mérges volt, de ugyanakkor úgy nézett ki, mint akivel szemben a trallokok már félig sikerrel jártak. – Addig ijesztgetnek, amíg végül pánikba esünk, és ész nélkül menekülni kezdünk. Akkor pedig végünk.

Egwene minden egyes kürtszóra előre, majd hátra kapta a fejét, mintha azt várná, mikor látja meg az első trallokot. Rand legszívesebben követte volna a példáját, de megpróbált uralkodni magán. Közelebb léptette Felhőt a lányhoz.

– Északra megyünk – jelentette be Moiraine.

A kürtök gyászos jajgatásától kísérten hagyták el az utat és ügettek a környező dombok közé.

A dombok nem voltak túl magasak, de mindig vagy föl, vagy lefelé vezetett az útjuk, vízszintesen sosem. Kopár, csupasz koronájú fák alatt gázoltak az elsárgult, halott aljnövényzetben. A lovak nehézkesen kapaszkodtak fel egyik emelkedőre, a másik után, hogy aztán könnyű vágtában zúduljanak le a túloldalon. Lan kemény iramot diktált, gyorsabbat, mint ahogy az úton haladtak.

Faágak karmolták végig Lan arcát vagy csapódtak a mellkasába. Öreg, szívós indákba, iszalagokba akadt a karja; máskor a lábát rántották ki a kengyelből. A vérfagyasztó jajgatás egyre közelebb jött; egyre gyakrabban hallatszott.

Bármilyen keményen hajszolta is őket Lan, nem haladtak túl gyorsan. Minden méter előrejutásért kettőt föl vagy le kellett megtenniük. Minden lépés kimerítő erőfeszítés volt. És a kürtök csak közeledtek, csak közeledtek. Két mérföld, gondolta Rand. Vagy még annyi se.

Egy idő után Lan fel-alá kezdett nézelődni. Mindig szobormerev arca most egészen aggodalmasnak látszott. Egyszer még fel is állt a kengyelben, és visszanézett arra, amerről jöttek. Rand a maga részéről csak fákat látott. Lan visszaült a nyeregbe. Közben önkéntelen mozdulattal széthúzta a köpenyét, hogy jobban hozzáférjen a kardjához. Az erdő fürkészését egy percig sem hagyta abba.

Rand kérdően pillantott Matre, de az csak fintorogva az őrző felé bökött az állával, majd vállat vont.

– Trallokok vannak a közelben – szólt hátra Lan. Felértek az emelkedő tetejére, melyen éppen haladtak, majd elindultak lefelé a másik oldalon. – Valószínűleg felderítők, a többség előtt járnak. Legalábbis reméljük. Ha beléjük ütközünk, mindenképpen maradjatok mellettem, és tegyétek azt, amit én. Nem térhetünk el az útirányunktól.

– Vér és hamu! – morogta Thom a bajusza alatt.

Nynaeve intett Egwene-nek, maradjon a közelében.

Ugyan mindössze egy-egy elszórt örökzöld-csoport adott valódi takarást, Rand mégis megpróbált egyszerre nézni minden irányba. Zaklatott képzelete minden, a szeme sarkából megpillantott szürke fatörzset trallokká változtatott. Ráadásul a kürtök is közelebbről szóltak. Közvetlenül mögöttük. Ebben egészen biztos volt. Mögöttük vannak, mégpedig egyre közelebb.

Megint felértek egy dombtetőre.

Alattuk trallokok masíroztak, kezükben hosszú rudakkal. Némelyik rúd végén kampó volt, némelyikén nagy hurok. Éppen fölfelé indultak a lejtőn. És sokan voltak. Csatárláncot alkottak, amely mindkét irányban a távolba futott; a vége beleveszett az erdőbe. Középen, közvetlenül Lannal szemben, egy Enyész lovagolt.

A Myrddraal egy másodpercig habozni látszott, amikor megpillantotta a dombtetőn felbukkanó embereket, de aztán villámgyorsan előkapta és meglengette a feje fölött a kardját, azt a fekete pengéjű fajtát, melynek már a látványa is émelyegést váltott ki Randből. A trallokok lánca elkezdett fölkapaszkodni a dombra.

Lannak, már mielőtt a Myrddraal megmozdult volna, kezében volt a kardja.

– Maradjatok mellettem! – kiáltotta, azzal a trallokok felé viharzott a lejtőn Mandarbbal. – A Hét Toronyért! – üvöltötte.

Rand nagyot nyelt, aztán megsarkantyúzta a szürkéjét. Az egész csapat az őrző után zúdult. Egyszer csak, hogy-hogy nem, azon kapta magát, hogy a kezébe került Tam kardja. Lan csatakiáltása hallatán az ő torkából is előtört egy, a sajátja:

– Manetheren! Manetheren!

Perrin is átvette:

– Manetheren! Manetheren!

Mat viszont azt kiáltotta:

– Carai an Caldazar! Carai an Ellisande! Al Ellisande!

Az Enyész visszanézett a trallokokról a rohamozó lovasokra. Fekete kardja megállt a feje fölött. Kámzsájának nyílása ide-oda fordult, egyik közeledő támadóról a másikra.

Aztán Lan már rá is vetette magát, miközben a többi ember a trallokok csatárláncára rontott. Az őrző pengéje hatalmas kondulással csapódott a thakan'dari kovácsműhelyek fekete acéljának. A harangzúgásszerű hang végigvisszhangzott a völgyön. Egy pillanatra kék ragyogás töltötte meg a levegőt, mint ég alját a villámfény.

A csapat minden tagja körül hurkos vagy kampós rudakat lóbáló vadállatképű szörnyemberek nyüzsögtek. Csak Lant és a Myrddraalt kerülték el. Az őrző és az Enyész kör alakú szabad területen küzdött. Fekete lovaik egy ütemben táncoltak, pengéik újra és újra összecsaptak. Fényvillanások, zengő kondulások töltötték be a levegőt.

Felhőnek forogni kezdtek a szemei. Vadul nyihogva ágaskodott fel. Mellső patáival a köré gyűlt vicsorgó, éles fogú pofák felé kapált. Nehéz testek tolongtak körülötte, egymást lökdösve. Rand könyörtelenül az oldalába vágta a sarkait, továbbkényszerítette, előre. A Lantól kapott vívóleckéknek nem sok foganatja volt: vadul csapkodott a kardjával, mintha fát vágna. Egwene! Kétségbeesetten keresgélte a tekintetével a lányt, miközben előrefelé rugdosta a szürkét, és rendet vágott a szőrös testek tömegében, mintha gyomot irtana.

Moiraine fehér kancája az aes sedai legkisebb kantármozdítására meglódult vagy megtorpant. A varázslónő arca éppolyan zord volt, mint Lané, miközben a botjával a trallokokra mutatott. Lángok borították el a szörnyetegek egy csoportját. Majd hangos robbanással kihunyt a tűz, torz, formátlan, mozdulatlanul heverő testeket hagyva maga után. Nynaeve és Egwene kétségbeesett sietséggel lovagoltak az aes sedai mellé. Majdnem olyan vadul vicsorogtak, mint a trallokok. Kezükben kést szorongattak. Ezek a rövid pengék persze nem sokat segítenének, ha a trallokok a közelükbe mennének. Rand megpróbálta feléjük fordítani Felhőt; de a szürke a fogai közé szorította a zablát. Üvöltve, rúgkapálva törtetett előre, hiába rángatta Rand teljes erejéből a kantárt.

A három nő körül szabad térség nyílt, ahogy a trallokok Moiraine botja elől menekültek. De hiába próbálták elkerülni, mert a varázslónő a nyomukban maradt. Újra és újra fellobogtak a lángok, újra és újra felhangzott a trallokok fájdalommal és dühvel teli kiáltása. A robbanások, a kiáltozás, a sikolyok hangzavarába újra és újra belehasított az őrző kardjának kondulása a Myrddraalén. A levegő kéken villant fel körülöttük. Aztán megint és megint.

Egy rúd végi hurok lendült Rand feje felé. Esetlen mozdulattal a nyélre sújtott; kettévágta, majd rögtön a kecskearcú trallokra ütött, aki tartotta. Egy kampó kapta el a vállát hátulról; a köpenyébe akadt, hátrarántotta. Vadul kapott a nyeregkápa gombjához, majdnem a kardját is elejtette. Érezte, ahogy hüvelykről hüvelykre hátracsúszik, a kampó irányába. Felhő hátrapördült; Rand egy pillanatra meglátta Perrint, amint a nyergéből félig kicsúszva három trallok kezéből próbálja visszarángatni a fejszéjét. A kovácslegény egyik karját is fogták, és mindkét lábát. Ekkor érezte, amint a lova előrelendül, és már csak trallokok töltötték ki a látómezejét. Az egyik odaugrott hozzá, elkapta a lábát, kirántotta a kengyelből. Zihálva engedte el a kápát, hogy leszúrhassa. A kampó azonnal kirántotta a nyeregből, Felhő hátsójára. Csak azért nem esett le, mert a kantárt még mindig vasmarokkal szorította. Felhő ijedten nyerítve ágaskodott fel. És ebben a pillanatban a kampó hirtelen nem húzta tovább. A lábánál álló trallok az ég felé lökte a karjait, és felsikoltott. Az összes trallok vonyítani kezdett. Olyan hangzavar tört ki, mintha a világ összes kutyája megvadult volna.

Az emberek kis csoportja körül sorra zuhantak a földre a félig ember, félig állat szörnyetegek. Vonaglottak, a hajukat tépték, az arcukat karmolták. Mindegyik, kivétel nélkül. A földet, a levegőt harapták. És csak üvöltöttek, üvöltöttek, üvöltöttek.

Rand ekkor nézett csak a Myrddraalra. Az Enyész még mindig egyenes háttal ült vadul táncoló lova nyergében, fekete kardjával még most is csapkodott. De nem volt feje.

– Alkonyatig nem hal meg! – ordította túl Thom két mély, kapkodó lélegzetvétel között a szűnni nem akaró üvöltést. – Nem teljesen! Legalábbis azt hallottam!

– Gyertek már! – kiáltotta mérgesen Lan. Az őrző időközben már össze is szedte Moiraine-t meg a másik két nőt, és már félúton jártak a következő domb teteje felé. – Nem csak ennyien vannak! – És valóban, a földön fetrengő trallokok vonyításán keresztül újból felhangzott a kürtök gyászos hangja, keletre, nyugatra és délre.

Csodával határos módon egyedül csak Matnek nem sikerült nyeregben maradnia. Rand odaügetett hozzá, de a barátja egyszerűen csak lerázott magáról egy hurkot, felszedte az íját a földről, majd minden segítség nélkül visszamászott a nyergébe. Igaz, a torkát azért dörzsölgette.

A kürtök úgy vonyítottak, mint a kopók, amikor megérzik a vad szagát. És már a sarkában vannak. Ha Lan korábban kemény iramot diktált, hát most megduplázta, míg végül a lovak most már gyorsabban kapaszkodtak föl a dombokra, mint azelőtt lefelé jöttek róluk. A másik oldalon pedig szinte egyszerűen ledobták magukat. Ám a kürtök mégis egyre közelebb értek. Hamarosan már az üldözők mély, torokhangú üvöltéseit is hallották. Aztán eljött a pillanat, amikor az emberek ugyanakkor értek fel egy dombtetőre, amikor a trallokok a mögöttük lévőre. A domb gerince elfeketedett az állatemberek tömegétől. Mindenütt disznóorrú, eltorzult, üvöltő arcok. De amitől mindannyian elszörnyedve dermedtek meg, az a három Myrddraal látványa volt. És már csak száz hossz választotta el a két csapatot.

Rand úgy érezte, elfonnyad a szíve, mint egy szőlőszem. Három!

A Myrddraalok fekete kardja egyszerre emelkedett a magasba. A trallokok szökőárként ömlöttek feléjük a lejtőn, mély, diadalmas üvöltéssel. Föl-le hullámzott a fogórudak tengere, ahogy futottak.

Moiraine lemászott Aldiebről. Nyugodt mozdulatokkal elővett valamit a zsebéből. Széthajtogatta. Rand egy pillanatra sötét elefántcsontot pillantott meg. Az angreal. Az angreallal az egyik, a botjával a másik kezében az aes sedai szembefordult a rohamozó trallokokkal, az Enyészek fekete kardjaival, és megvetette a lábát. Aztán a magasba emelte a botot, majd a földbe szúrta.

A föld megdöndült, mint egy vasüst, ha ráütnek egy fakalapáccsal. A mély kondulás elhalkult, majd lassan elült. Egy pillanatig csönd volt. Minden és mindenki elhallgatott. Még a szél is elült. A trallokok is abbahagyták az üvöltést, még a rohamuk is lelassult, majd megállt. Egy szívdobbanásnyi ideig mintha az egész világ visszatartotta volna a lélegzetét. Aztán a tompa kongás újra felhangzott, majd mély robajjá erősödött, végül mintha már az egész földkéreg nyögött volna.

Felhő patái alatt remegett a talaj. Ez igazi aes sedai mágia volt, amilyenről a legendákban hall az ember. Rand legszívesebben legalább száz mérföldre lett volna onnan. A remegésből rázkódás lett, melybe már a környező fák is belereszkettek. A szürke megbotlott, majdnem elesett. Még Mandarb és a lovas nélküli Aldieb is részegen tántorgott. A lovasok kénytelenek voltak kantárba, sörénybe, bármibe kapaszkodni, ami a kezük ügyébe került, hogy le ne essenek.

Az aes sedai most is úgy állt, ahogy elkezdte a varázslatot: egyik kezében az angrealt tartotta, a másikkal a földbe szúrt botot fogta. Egy szemernyit sem rezdült, sem a bot, sem ő maga, noha valósággal reszketett körülötte a talaj. Aztán egyszer csak hullámot vetett előtte a föld, a botjától kiindulva. Előre, a trallokok felé terjedt, és egyre újabbak követték, mint hullámfodrok a víztükrön, ha kavicsot dobnak a tóba. És ahogy távolodtak, úgy erősödtek. Bokrok fordultak ki a talajból, avar repült a magasba. Csak nőttek, nőttek, már méteres földhullámok gördültek a trallokok felé. A völgyben álló fák úgy csapkodtak ide-oda, mint kisfiúk kezében a fűzfavesszők. A túlsó domboldalon az állatemberek egymás hegyére-hátára zuhantak; ide-oda görgette, taszította őket a dühöngő föld.

A Myrddraalok viszont csak jöttek tovább, egy vonalban, mintha észre sem vennék, milyen vadul dobálja magát alattuk a talaj. Halálfekete lovaik egyetlen lépést sem vétettek, patáik tökéletesen egyszerre emelkedtek és csapódtak a földbe. Minden irányban trallokok hemperegtek a fekete hátasok körül, vonyítva, a domboldalba kapaszkodva, amely újra és újra a magasba dobta őket; az Enyészek lassan mégis közeledtek.

Moiraine felemelte a botját, mire a földrengés nyomban elült. De az aes sedai még nem végzett. A dombok közötti völgyre mutatott. Tűz spriccelt elő a talajból; hat méter magas, pokoli szökőkút. Moiraine széttárta a karjait, mire a lángok villámsebesen továbbharapóztak jobbra és balra is, ameddig csak a szem ellátott. Hamarosan magas tűzfallá erősödtek, elválasztva a trallokokat az emberektől. Rand kénytelen volt a kezével eltakarni az arcát a hőség elől, noha ő a dombtetőn állt. A Myrddraalok fekete lovai, bármilyen különös képességekkel bírtak is, a tűz láttán sikoltva nyihogtak. Felágaskodtak, küzdöttek a lovasaikkal; hiába ütötték-verték őket az Enyészek, nem voltak hajlandóak a lángok közé ugrani.

– Vér és hamu – motyogta Mat elhaló hangon.

Rand kábán bólintott.

Moiraine egyszer csak megtántorodott. El is esett volna, ha Lan le nem ugrik a lováról, hogy elkapja.

– Induljatok tovább – ordította a többieknek. Harsány hangja éles kontrasztban állt a gyengédséggel, mellyel az aes sedai-t a nyergébe emelte. – Nem fog örökké égni a tűz. Igyekezzetek! Minden perc számít!

A tűzfal harsogva lángolt. Nagyon is úgy nézett ki, mint ami igenis örökké égni fog, de Rand azért inkább nem vitatkozott. Észak felé vágtattak, amilyen gyorsan csak a lovaik bírták. A távolban dühödten harsantak fel a kürtök, mintha máris tudnák, mi történt, majd elhallgattak.

Hamarosan Lan és Moiraine is utolérték a többieket, bár az őrző kantárszáron vezette Aldiebet, az aes sedai pedig mindkét kézzel a nyeregkápa gombjába kapaszkodva dülöngélt a lova hátán.

– Mindjárt rendbe jövök – mondta a nő aggodalmas tekinteteik láttán. Fáradt, de magabiztos volt a hangja, tekintete pedig éppolyan ellentmondást nem tűrő, mint máskor. – Nem igazán vagyok elememben, ha a Földdel és a Tűzzel kell dolgoznom. Nem nagy ügy.

Az őrző, oldalán az aes sedai-jal, rögtön át is vette a vezetést. Újból gyors léptekben haladtak tovább. Rand nem tartotta valószínűnek, hogy Moiraine ennél gyorsabb sebességnél a nyeregben tudna maradni. Nynaeve előrelovagolt az aes sedai mellé, a kezével támogatta. A két nő egy ideig beszélgetett, miközben a csapat a dombok között haladt, aztán a javasasszony a köpenye mélyére nyúlt, és egy kis csomagocskát adott Moiraine-nek. A varázslónő széthajtogatta, majd lenyelte a tartalmát. Nynaeve mondott még valamit, aztán visszaállt a sorba a többiek közé, tudomást sem véve kérdő tekinteteikről. Randnek a körülmények ellenére egészen elégedettnek tűnt az arckifejezése.

De igazság szerint most nem nagyon érdekelte a javasasszony. Folyamatosan a kardja markolatát dörzsölgette. Ahányszor csak észrevette, mit csinál, döbbenten nézett a kezére. Szóval ilyen egy csata. Nem sokra emlékezett belőle, egyetlen konkrét részlet sem volt tiszta. Minden összefolyt benne, szőrös, állati pofák és félelem olvadt masszájává. Félelem és forróság. Egész idő alatt úgy tűnt, mintha kánikulai meleg lett volna. Nem értette, hogy lehetséges ez. Most meg, a jeges szélben majd' ráfagyott az arcán és a testén gyöngyöző izzadtság.

Két barátjára nézett. Mat a köpenye szélével törölgette magáról az izzadságot. Perrin valahová a távolba nézett, és, úgy tűnt, nem tetszik neki, amit lát. Látszólag észre sem vette a homlokán csillogó cseppeket.

Egyre alacsonyabbak lettek a dombok, egyenletesebb lett a talaj, de Lan, ahelyett, hogy fölgyorsított volna, megállt. Nynaeve megindult, megint Moiraine mellé akart léptetni, de az őrző pillantása megállította. A férfi előrelovagolt az aes sedai-jal, összedugták a fejüket. Moiraine karlendítéseiből látszott, hevesen vitatkoznak. Nynaeve aggodalmasan, Thom dünnyögve figyelte őket; a mutatványos közben időnként hátra-hátrapillantott, arra, amerről jöttek. A többiek viszont gondosan ügyeltek, hogy még csak rájuk se nézzenek. Kitudja, mi történhet, ha egy aes sedai és egy őrző veszekszik?

Néhány perc múlva Egwene szólította meg halkan Randet. Beszéd közben időnként idegesen a még mindig vitatkozó párra pillantott.

– Azok a dolgok, amiket a trallokoknak kiabáltatok... – elhallgatott, mintha nem tudná, hogyan folytassa.

– Mi van velük? – kérdezte Rand. Kicsit kínosan érezte magát – ha egy őrző hallat csatakiáltást, azon nincs semmi különös, de a folyóköziek nem csinálnak ilyesmiket, bármit mondjon is Moiraine. De Egwene ki akarja csúfolni miattuk... – Mat legalább tízszer elmesélhette már a sztorit.

– Mégpedig jó pocsékul – jegyezte meg Thom.

Mat tiltakozóan horkant fel.

– Most mindegy, hogy hogyan – folytatta Rand –, a lényeg az, hogy mindannyian hallottuk már egypárszor. Amellett mégiscsak kiabálnunk kellett valamit. Úgy értem, ilyenkor így szokás. Lan is azt csinálta, hallhattad.

– Különben is, jogunk van hozzá – mondta Perrin elgondolkodó arckifejezéssel. – Moiraine azt mondja, mindannyian azoktól a manethereni népektől származunk. A Sötét Úr ellen harcoltak; mi is a Sötét Úr ellen harcolunk. Tehát jogunk van hozzá.

Egwene égre meresztett szeme mutatta, mi erről a véleménye.

– Én nem erről beszéltem. Mit... Mi volt az, amit te kiabáltál, Mat?

Matet láthatóan kényelmetlenül érintette a kérdés. Megvonta a vállát.

– Nem emlékszem. – Védekező tekintettel nézett rájuk. – Tényleg nem. Olyan ködös az egész. Nem tudom, mi volt az, honnan jött vagy hogy mit jelentett. – Gúnyosan nevetett magán. – Szerintem nem is jelent semmit.

– De... szerintem igen – mondta Egwene lassan, töprengően. – Amikor elkiáltottad magad, azt hittem, csak egy pillanatra, de azt hittem, hogy értem. De most már fogalmam sincs. – Felsóhajtott. Megcsóválta a fejét. – Talán mégiscsak neked van igazad. Különös, miket össze nem képzelődik az ember ilyen helyzetben, nem igaz?

– Carai an Caldazar – mondta Moiraine. Mindannyian döbbenten kapták felé a fejüket. – Carai an Ellisande. Al Ellisande. A Vörös Sas dicsőségére. A Nap Rózsája dicsőségére. A Nap Rózsájáért. Az első a manethereniek ősi csatakiáltása, a második utolsó királyuké. Eldrene-t hívták a Nap Rózsájának. – Moiraine Egwene-re és Matre mosolygott, bár a fiún egy kicsit tovább nyugtatta a pillantását, mint a lányon. – Az Arad-ház vére még ma is nagyon erős a Folyóközben. Az ősi vér dalol.

Mat és Egwene összenéztek. Mindenki őket figyelte. Egwene-nek kitágultak a szemei; a szája sarka állandóan mosolyra akart görbülni, de ő mindig visszaharapta, mintha nem tudná igazán eldönteni, tulajdonképpen hogy is vegye ezt az ősi vér dolgot. Mat viszont, összehúzott szemöldökéből ítélve, el tudta.

Rand úgy vélte, tudja, mire gondol a barátja. Amire ő maga is. Ha Mat Manetheren királyainak a leszármazottja, akkor a trallokok talán igazából csak őt akarják, nem mindhármukat. A gondolattól elszégyellte magát. Elvörösödött. Mikor Perrin arcán is bűntudatos fintort pillantott meg, tudta, hogy a kovácslegénynek is pontosan ezen jár az esze.

– Nem mondhatnám, hogy valaha is hallottam volna ehhez hasonlót – mondta Thom egy perc múlva. Megrázta magát, nyersen folytatta. – Máskor talán még történetet is írnék belőle, de most... Itt akarja tölteni az egész napot, aes sedai?

– Nem – felelte Moiraine, azzal megragadta a gyeplőjét.

Délen felharsant egy trallok kürt, mintha a nő szavait akarná aláhúzni. Újabb kürtszók követték, keletről és nyugatról. A lovak felnyihogtak, idegesen táncoltak.

– Túljutottak a tűzön – mondta nyugodt hangon Lan. Moiraine felé fordult. – Nem vagy elég erős ahhoz, amit tervezel. Még nem. Pihenés nélkül semmiképp. Márpedig arra a helyre nem lép be se Myrddraal, se trallok.

Az aes sedai felemelte a kezét, mintha félbe akarná szakítani, aztán nagyot sóhajtott, és inkább visszaejtette maga mellé.

– Hát jó – mondta dühödten. – Azt hiszem, igazad van. De azért jobban örülnék, ha lenne más választás. – Kihúzta a botját a nyeregheveder csatja alól. – Gyűljetek körém. Mindannyian. Amilyen közel csak tudtok. Közelebb.

Rand közelebb léptette Felhőt a nő kancájához. Moiraine erősködésére mindannyian szűk körbe tömörültek, míg végül minden ló feje egy másik marja vagy fara fölé ért. Csak akkor bólintott végre elégedetten az aes sedai. Majd szó nélkül felállt a kengyelben, és meglengette a fejük fölött a botját. Jól kinyújtózkodott, hogy mindannyian biztosan teljesen benne legyenek a sugarában.

Rand összerezzent, ahányszor csak elhaladt fölötte a bot. Minden egyes alkalommal különös, vibráló érzés futott végig rajta. Ha nem látta volna a pálcát magát, akkor is tudta volna, merre jár, pusztán abból, hogy a csapat mely tagjai borzonganak meg éppen. Nem érte meglepetésként, hogy egyedül Lanon nem látott semmilyen hatást.

Moiraine egyszer csak megállította a karját, majd nyugat felé bökött a bottal. Elszáradt levelek kavarodtak fel, gallyak törtek ketté, mintha méteres forgószél söpört volna végig abban az irányban, amerre a nő mutatott. Mikor a láthatatlan viharocska eltűnt a fák között, nagy sóhajjal visszaült a nyeregbe.

– A trallokok – mondta – úgy látják majd, mintha a nyomaink és a szagunk arra vezetne. A Myrddraal egy idő után rájön majd, mi a helyzet, de addigra...

– Addigra – mondta Lan –, mi már eltűntünk.

– Igazán csodálatos botja van – mondta Egwene.

Nynaeve gúnyosan fintorgott.

Moiraine helytelenítően csettingetett a nyelvével.

– Mondtam már, gyermekem, hogy dolgoknak nincs hatalmuk. Az Egyetlen Hatalom az Igazi Forrásból táplálkozik, és csak élő elme fókuszálhatja. Ez pedig még csak nem is angreal, pusztán egy koncentrálást segítő eszköz. – Fáradtan dugta vissza a botot a hevedercsat alá. – Lan?

– Kövessetek – mondta az őrző –, de maradjatok csöndben. Ha a trallokok meghallanak, semmi értelme nem volt az egésznek.

Megint észak felé indult, nem azzal a nyaktörő sebességgel, mint korábban, hanem gyors lépésben, ahogy a Caemlyni úton mentek. Tovább laposodott a táj, az erdő azonban maradt ugyanolyan sűrű, mint addig.

Már nem toronyiránt haladtak, mint az összecsapás előtt. Lan ugyanis olyan útvonalat választott, amely kanyargósan bár, de mindig kemény talajon vagy sziklán haladt. Többé nem engedte, hogy átvágjanak a cserjéken, ehelyett óvatosan megkerültette velük őket. Időnként hátra maradt, gondosan tanulmányozta, nem hagytak-e túl feltűnő nyomokat maguk után. Ha a legkisebb zajt is csapták, például valaki köhögött, azonnal mérgesen mordult az illetőre.

Nynaeve az aes sedai mellett lovagolt. A Moiraine egészsége feletti aggodalom ádáz csatát vívott az arcán az iránta érzett ellenszenvvel. És mintha valami más is lett volna a háttérben, mintha a javasasszony valami célt akart volna elérni. Moiraine görnyedt vállakkal ült. Két kézzel fogta a kantárt, a nyeregkápához szorította. Aldieb minden lépésénél megingott. Világosan látszott: a hamis nyomok nagyon sokat kivettek belőle, bármennyire jelentéktelen feladatnak tűntek is egy földrengéshez és egy tűzfalhoz képest. Mintha pont az utolsó csepp erejét emésztették volna fel.

Rand már szinte azt kívánta, bár felzengenének megint a kürtök. Abból legalább mindig tudták, milyen messze vannak a trallokok. Meg az Enyészek.

Folyamatosan hátranézegetett, ezért nem ő vette észre először, ami előttük felbukkant. Mikor mégis meglátta, értetlenül bámult. Hatalmas, egyenetlen kőtömeg futott keresztbe előttük, mindkét irányban ameddig az erdőben elláttak. Legtöbb helyen olyan magas volt, mint a fák, néhol, rövid szakaszokon, még azoknál is magasabbra nyúlt. Nem volt előtte tisztás, egészen a tövéig futott az erdő. Vastag rétegekben nőtték be a most éppen levelüket vesztett iszalagok, futónövények. Talán egy sziklafal? Az indák miatt könnyű lesz felmászni, de a lovakat nem fogjuk tudni felvinni.

Aztán egyszer csak, mikor valamivel közelebb lovagoltak, meglátott egy tornyot. Egyértelműen torony volt, nem valami sziklaalakzat. Különös, csúcsos kupola volt a tetején.

– Hisz ez egy város! – kiáltotta. Ami előttük van, az pedig nem más, mint a városfal. A magasabb szakaszok az őrtornyok. Leesett az álla. Legalább tízszer akkorának kell lennie, mint Baerlonnak. Sőt, ötvenszer.

Mat bólintott.

– Az – értett egyet. – De mit keres egy város az erdő közepén?

– Ráadásul lakók nélkül? – tette hozzá Perrin. Értetlenül néztek rá, mire a falra bökött. – Ha laknának benne, gondoljátok, hogy hagynák az emberek így ránőni a folyondárt? Hisz tudjátok, hogy tönkre tudja tenni a falat. Nézzétek, ez is milyen romos már.

Rand agyában megint újraértékelődött, más perspektívába helyeződött a látvány. Perrinnek igaza volt. Ahol alacsonyabb volt a fal, mindig bozót borította domb emelkedett alatta: a fentről aláhullott kövek halma. Nem volt két egyforma magas őrtorony.

– Vajon miféle város lehetett ez? – tűnődött Egwene. – Mi történhetett vele? Nem emlékszem, hogy apu térképén rajta lett volna.

– Aridhol volt a neve – mondta Moiraine. – A Trallok háborúk idején Manetheren szövetségese volt. – Hosszasan meredt a masszív falakra, látszólag szinte meg is feledkezett a többiek létezéséről, még Nynaeve-éről is, aki pedig a karjára tett kézzel támogatta a nyeregben. – Később aztán kihalt, és más nevet kapott.

– Micsodát? – kérdezte Mat.

– Itt – mondta Lan. Egy kapu előtt állította meg Mandarbot. Egyszerre ötven ember is kényelmesen áthaladhatott volna rajta egymás mellett. Mostanra csak a romos, iszalagokkal benőtt kaputornyok maradtak meg belőle, a kapuszárnyaknak nyomuk sem volt. – Itt megyünk be. – A távolban trallok kürtök harsantak föl. Lan hosszasan fürkészett a hang irányába, majd a napra nézett. Ez utóbbi nyugaton állt, félúton a zenit és fák csúcsa között. – Rájöttek, hogy hamis a nyom. Gyerünk, sötétedés előtt menedéket kell találnunk.

– Milyen nevet? – kérdezte megint Mat.

Moiraine menet közben válaszolt.

– Shadar Logoth – mondta. – Shadar Logothnak hívják.

Tizenkilencedik fejezet

Árnyékles

Szétmállott utcakövek ropogtak a lovak patái alatt, ahogy Lant követték a városban. Amerre a szem ellátott, minden romokban állt. Egyetlen lelket sem láttak, ahogy Perrin megjósolta. Még csak egy galamb sem mozdult sehol. A falak repedéseit éppúgy benőtte a szárazságtól megbarnult gaz, mint a kövezetet. Több épületnek omlott be a teteje, mint amennyinek még nagyjából sértetlenül állt. A megroskadt falak felől kő- és téglagörgetegek futottak gyakran az út közepéig vagy tovább. A tornyok kettétört gallyakként meredeztek. Néhol hatalmas, egyenetlen törmelékdombok terpeszkedtek, egy valaha volt palota vagy éppen egész épületblokkok helyén – ma már nemigen lehetett megállapítani, mikor melyikről van szó.

De ami még ma is állt, az is bőven elég volt, hogy Randnek elálljon tőle a lélegzete. Baerlon legnagyobb épülete is valósággal eltörpült volna szinte bármelyik itteni ház árnyékában. Mindenfelé világos márványpaloták, hatalmas kupolákkal. Egyáltalán, úgy tűnt, minden épületnek van legalább egy kupolája. Némelyiknek négy vagy öt is. Mind különböző alakú. Hosszú árkádsorok futottak több száz lépésnyi távolságon át égbenyúló tornyok között, amelyek szinte érinteni látszattak a felhők alját. Minden kereszteződésnél bronz szökőkút állt, vagy egy emlékmű alabástrom oszlopa, netán egy szobor, magas talapzaton. Még ha a szökőkutak kiszáradtak, az emlékművek ledőltek, a szobrok széttöredeztek is, ami maradt, az is olyan nagyszerű volt, hogy egyik ámulatból a másikba esett.

És én még azt hittem, Baerlon igazi város! A mindenit, Thom biztos majd megpukkadt a nevetéstől. Meg Moiraine és Lan is.

Annyira elmerült a bámészkodásban, hogy egészen meglepődött, amikor Lan egyszer csak megállt egy fehér kőépület előtt, amely valaha kétszer akkora lehetett, mint a baerloni Szarvas és Oroszlán. Nem lehetett megállapítani, mi célt szolgálhatott, amikor a város még élt és ragyogása csúcsán volt. Ki tudja, talán éppen fogadó volt. Az emeletekből üres héj maradt csupán – a délutáni ég látszott az üres ablakkereteken át, fának és üvegnek egyaránt régen nyoma veszett –, de a földszint egészen épnek tűnt még.

Moiraine alaposan megnézte magának a házat – még mindig mindkét kézzel a nyeregkápába kapaszkodott –, mielőtt bólintott.

– Megteszi.

Lan lepattant a lováról, majd leemelte az aes sedai-t a nyeregből.

– Hozzátok be a lovakat – adta ki a parancsot. – Használjatok egy hátsó termet istállónak. Mozogjatok, parasztlegények. Ez nem a falu parkja. – Azzal eltűnt az épületben, Moiraine-nel a karjában.

Nynaeve gyorsan lemászott a lováról, és utánasietett, gyógynövényes és gyógykenőcsös zacskójával a kezében. Egwene egy lépéssel maradt csak le mögötte. A lovaikat egyszerűen otthagyták.

– „Hozzátok be a lovakat” – morogta savanyúan Thom. Nagyot fújt, föllibbentette a bajszát. Lemászott, lassan, nehézkesen; hosszú sóhaj kíséretében megmasszírozta a derekát, majd megfogta Aldieb kantárszárát. – No, mi lesz? – vonta fel a szemöldökét Rand és barátai felé fordulva.

Azok erre sietősen leszálltak a nyeregből. Összeszedték a többi lovat is. Az ajtónyílás – nyoma sem látszott, hogy valaha is lett volna benne ajtó – olyan tágas volt, hogy könnyedén befértek rajta a hátasok, egyszerre akár kettő is.

Óriási terembe jutottak, amely az épület teljes hosszán végighúzódott. Piszkos csempepadlón lépkedtek. A falakat itt-ott szakadozott, megbarnult drapéria borította. Úgy nézett ki, mint ami egyetlen érintésre porrá omlik. Egyébként semmi érdemleges nem volt benn. Lan a legközelebbi sarokban alakított ki fekhelyet Moiraine-nek a nő és a saját köpenyéből. Nynaeve az aes sedai mellett térdelt, a gyógynövényes zacskójában kotorászott, melyet Egwene tartott neki nyitva, és közben folyamatosan a por miatt morgolódott.

– Talán nem rajongok érte, igaz – mondta éppen Nynaeve az őrzőnek, amikor Rand belépett Thom mögött, Belát és Felhőt vezetve –, de én mindenkin segítek, akinek szüksége van a segítségemre, akár kedvelem őket, akár nem.

– Nem vádoltam, javasasszony. Csak annyit mondtam, legyen óvatos a gyógynövényeivel.

Nynaeve a szeme sarkából nézett rá.

– A helyzet az, hogy szüksége van a gyógyfüveimre, és magának is. – Már kezdetnek is meglehetősen éles hangon beszélt, de ahogy folytatta, egyre maróbbá vált a tónusa. – Ideje észrevennie, hogy az ő képességeinek is vannak határai, még a drágalátos Egyetlen Hatalmával együtt is, és mostanra egészen egyszerűen az ájulás széléig hajszolta magát. Bele kell törődnie, Hét Torony ura, hogy a kardja most nem segíthet rajta. De a gyógyfüveim igen.

Moiraine a férfi karjára tette a kezét.

– Nyugodj meg, Lan. Nem akar ártani nekem. Egyszerűen csak nem tudja.

Az őrző gúnyosan horkant föl.

Nynaeve abbahagyta a kotorászást, és mérgesen nézett föl a férfira, de a szavait Moiraine-hez intézte.

– Sok minden van, amit nem tudok. Most miről van szó?

– Először is, igazából semmi másra nincs szükségem, csak egy kis pihenésre. Másodszor viszont egyetértek magával. A gyakorlata és a tudása hasznosabb lehet, mint gondoltam volna. Na most, ha tudna adni valamit, ami segítene, hogy aludjak egy órát, de ne maradjak tőle kába...?

– Egy gyenge ecsetpázsit tea, némi marisinnal és...

Rand a többiről lemaradt, mert egy másik, az elsőből nyíló terembe követte Thomot. Ez pont olyan nagy volt, mint az előző, de még annál is üresebb. Itt csak por volt, vastag, az érkezésükig érintetlen rétegben, borította a padlót. Még madarak vagy kisállatok nyomai sem látszottak benne.

Nekiállt lenyergelni Belát és Felhőt, míg Thom Aldiebről és a saját heréltjéről, Perrin pedig a maga lováról és Mandarbról gondoskodott. Csak Mat nem fogott neki a munkának. A terem közepén megállt, és a földre dobta a gyeplője végét. Még két ajtónyílás vezetett ki a teremből azon kívül, amin beléptek.

– Sikátor – húzta vissza a fejét az elsőből. Ezt mindannyian látták, onnan is, ahol álltak. A második ajtó viszont csak egy fekete téglalapnak látszott a hátsó falon. Mat lassan belépett, majd lényegesen gyorsabban jött ki, vadul porolva a régi pókhálókat a hajából. – Itt nincs semmi – mondta, majd megint a sikátorra pillantott.

– Gondoskodnál esetleg a lovadról? – jegyezte meg Perrin. Ő közben már végzett a sajátjával, éppen Mandarbról emelte le a nyerget. Meglepő módon a tüzes csődör egyáltalán nem ellenkezett, bár azért folyamatosan szemmel tartotta a fiút. – Senki nem fogja helyetted megcsinálni.

Mat még egyszer, utoljára, megnézte magának a sikátort, majd nagy sóhajjal visszatért a hátasához.

Rand éppen a földre fektette Bela nyergét, amikor feltűnt neki, milyen komoran néz Mat. A szemei mintha ezermérföldes távolságokba pillantottak volna, a mozdulatai gépiesek.

– Jól vagy, Mat? – kérdezte. A barátja leemelte a nyerget a lováról, aztán úgy maradt. Csak nézett, és tartotta a kezében. – Mat! Mat?!

Mat összerezzent, majdnem leejtette a nyerget.

– Mi? Ó. Csak... Csak elgondolkodtam.

– Elgondolkodtál? – horkant fel gúnyosan Perrin, aki éppen kötőfékre cserélte Mandarb kantárját. – Állva aludtál.

Mat a homlokát ráncolta.

– Azon gondolkodtam... ami ma történt. Azokon a szavakon, amiket... – most már mindannyian őt nézték, nem csak Rand. Idegesen toporgott. – Hát, szóval, hallottátok, mit mondott Moiraine. Mintha valami halott ember beszélt volna a számmal. Nem szeretem az ilyesmit. – Egyre komorabban nézett, különösen, amikor Perrin elnevette magát.

– Aemon csatakiáltása, azt mondta az aes sedai, igaz? Lehet hogy te vagy az újjászületett Aemon. Amennyit panaszkodni szoktál, hogy milyen unalmas Emondmező, azt gondolná az ember, tetszene neked a dolog – újjászületett királynak és hősnek lenni.

– Ne mondj ilyet! – kapkodott levegőért Thom. Most mindenki őt nézte. – Ez veszélyes, ostoba beszéd. A holtak tényleg újjá tudnak születni, de élő testet is el tudnak foglalni. Nem szabad túl könnyedén venni az ilyesmit. – Nagy levegőt vett, hogy megnyugodjon, mielőtt folytatta. – Moiraine azt mondta, az ősi vér volt az. A vér, nem egy halott. Hallottam már róla, hogy megtörténhet néha ilyesmi. Hallottam, bár igazából nem hittem volna... Egyszerűen ilyen a származásod, legény. Az apádon, a nagyapádon, és így tovább, keresztül egészen a manethereniekig terjed a családfád, és talán még azon is túl. Na, most legalább tudod, hogy ősrégi családod van. Jobb, ha beéred ennyivel, és örülsz neki. A legtöbb ember alig tud többet az őseiről, mint hogy volt apja.

Néhányan még abban sem lehetnek biztosak, gondolta keserűen Rand. Talán Nynaeve-nek volt igaza. Ó, Fény, remélem, hogy igaza volt!

Mat bólintott, válaszul a mutatványos szavaira.

– Azt hiszem, igazad van. Csak éppen... Nem gondoljátok, hogy ennek valami köze lehet ahhoz, ami velünk történik? A trallokok meg minden? Úgy értem... áh, már én magam sem tudom hogy értem.

– Szerintem leghelyesebb, ha elfelejted az egészet, és arra koncentrálsz, hogy épségben kerülj ki innen – vette elő hosszúszárú pipáját a köpenye alól Thom. – Most pedig, azt hiszem, pipázni fogok. – Feléjük intett vele, majd távozott az elülső ajtón keresztül.

– Mindannyian benne vagyunk, nem csak egyikünk – mondta Rand Matnek.

Mat megrázta magát, majd felnevetett.

– Igazad van. Na, ha már annál tartunk, hogy együtt vagyunk benne, most, hogy végeztünk a lovakkal, miért nem megyünk és nézünk kicsit jobban körül a városban? Egy igazi városban, ahol ráadásul tömeg sincs, nem kell félned, hogy a lábadra lépnek, vagy valaki jól a bordáid közé bök a könyökével, ha nem figyelsz, hová lépsz. Itt senki nem néz le minket. Még van egy óra napnyugtáig, talán kettő is.

– Nem feledkezel meg véletlenül a trallokokról? – így Perrin. Mat megvetően rázta meg a fejét.

– Lan azt mondta, ide nem jönnek be, erre igazán emlékezhetnél. Néha odafigyelhetnél arra, amit az orrod előtt mondanak.

– De emlékszem. És oda is figyelek. Ez a város – Aridhol? – Manetheren szövetségese volt. Látod? Megjegyeztem.

– Ez lehetett a legnagyszerűbb város a Trallok háborúk idején – mondta Rand –, ha a trallokok még mindig félnek tőle. A Folyóközbe nem féltek bejönni, pedig Moiraine azt mondta, Manetheren – hogy is mondta? – tüske volt a Sötét Úr talpában.

Perrin megemelte a kezét.

– Ne emlegesd az Éjszaka Pásztorát! Légy szíves.

– Na? Mit szóltok? – nevetett Mat. – Menjünk!

– Meg kéne kérdeznünk Moiraine-t – jegyezte meg Perrin, mire Mat égnek emelte a karjait.

– Megkérdezni Moiraine-t? Gondolod, megengedné, hogy eltűnjünk a szeme elől? Na és Nynaeve? Vér és hamu, Perrin, miért ne kérdezzük meg mindjárt Luhhan asszonyt is, ha már így benne vagyunk?

Perrin kelletlenül, de bólintott, mire Mat vigyorogva Rand felé fordult.

– Na és te? Egy igazi város? Palotákkal! – Cinkosan nevetett. – És nincsenek fehérköpenyek, akik ránk merednének.

Rand csúnyán nézett rá, de csak egy pillanatig habozott. Azok a paloták mutatványosmesébe illőek voltak.

– Na jó.

Óvatosan, hogy az elülső teremben meg ne hallják, kiosontak a sikátorba. Az épület hátsó homlokzata felé indultak el rajta. A tömb túloldalán húzódó utcára jutottak ki. Gyorsan lépkedtek. Amikor egy blokknyira eltávolodtak a fehér kőépülettől, Mat egyszer csak vadul ugrabugrálva örömtáncot lejtett.

– Szabad vagyok – nevetett. – Szabad! – Lelassított, körbefordult, mintha magába akarná inni a látványt, és csak nevetett. A délutáni fény hosszú, csipkézett árnyékokat vetett; a lemenő nap arannyal vonta be a romvárost. – Álmodtátok volna, hogy ilyen hely létezik? El tudtatok volna képzelni ilyet? Ha?

Perrin is nevetett, de Rand kelletlenül, kissé idegesen vonta meg a vállát. Bár az első különös álmában látott városhoz ez alig hasonlított, de azért...

– Ha látni is akarunk valamit – mondta –, jobb, ha elindulunk. Nemsokára besötétedik.

Úgy tűnt, Mat mindent meg akar nézni. Lelkendezve vonszolta mindenfelé maga után a többieket. Poros szökőkutakra másztak, melyekben Emondmező egész lakossága elfért volna, ki-be rohangásztak a legváltozatosabb, véletlenszerűen kiválasztott – de mindig a lehető legnagyobb – épületekbe. Néhánynak rájöttek a rendeltetésére, másoknak nem. Egy palota az egyértelműen csak egy palota, de mi lehetett az a hatalmas épület, azzal a félgömb alakú, fehér, domb nagyságú kupolával, amely belül egyetlen gigantikus teremből állt? Meg az a fallal körülvett, fedetlen terület, amelyben egész Emondmező, házastul, mindenestül elfért volna, és amit soktucatnyi sorban vettek körbe a kőpadok?

Mikor sehol nem találtak mást, csak port, romokat és színtelenné fakult drapériákat, melyek egyetlen érintésre porrá omlottak, Mat kezdte elveszíteni a türelmét. Egyszer ugyan egy teremben néhány, a fal mellé egymásra tornyozott széket is találtak, de amikor Perrin fel akarta emelni az egyiket, mind apró darabokra esett.

A palotákat, hatalmas, kongó termeiket látva – némelyikben elfért volna az egész Borforrás fogadó, és még maradt is volna hely bőven, oldalt éppúgy, mint felül –, Rand egyfolytában az embereken merengett, akik valaha bennük élhettek. Azon tűnődött, hogy az alatt a félgömb alakú kupola alatt a Folyóköz minden lakója összegyűlhetne, még csak nem is kellene túl sűrűn állniuk; a kőpados helyen pedig... Szinte látta maga előtt a városiak tömegét, amint elítélően merednek rájuk, betolakodókra, amiért megzavarták örök nyugalmukat.

Végül aztán még Mat is kifáradt, bármilyen nagyszerűek voltak is az épületek, és eszébe jutott, hogy az előző éjszaka csak egy órát aludt. Ennek most már mindannyian kezdtek nagyon is a tudatában lenni. Ásítva ültek le egy magas épület lépcsőire, melynek a homlokzatán számos oszlopsor húzódott végig, és nekiálltak megvitatni, hogyan tovább.

– Menjünk vissza – mondta Rand –, és aludjunk. – Szája elé tette a kézfejét. Mikor újra beszélni tudott, így folytatta: – Egy kis alvás. Én már nem vágyom semmi másra.

– Aludni még lesz alkalmad bőven – mondta határozott hangon Mat. – Nézz már körül, hol vagyunk! Egy romváros. Kincsek.

– Kincsek? – Perrin állkapcsán megfeszültek az izmok, ahogy visszafojtott egy ásítást. – Itt ugyan nincs semmi kincs. Nincs itt semmi más, mint por.

Rand a szeme elé emelte a kezét; nyugat felé nézett. A nap bíbor labdaként függött a háztetők fölött.

– Későre jár az idő, Mat. Hamarosan besötétedik.

– Pedig találhatunk kincset – tartott ki makacsul a véleménye mellett Mat. – Különben is, fel akarok még mászni az egyik toronyra. Nézzétek például azt. Teljesen ép. Fogadni merek, hogy mérföldekre ellátni a tetejéről. Na, mit szóltok?

– A tornyok nem biztonságosak – szólalt meg mögöttük egy férfihang.

Rand azonnal talpra ugrott és a kardja markolatára tette a kezét. A többiek sem voltak lassabbak.

A lépcsők tetején, az oszlopok közti árnyékban egy ember állt. Tétován lépett egyet feléjük, majd ellenzőt formált a kezéből a szeme előtt, és visszalépett.

– Bocsássatok meg – mondta udvariasan. – Meglehetősen hosszú időt töltöttem el bent, a sötétben. A szemem még nem szokott hozzá a fényhez.

– Kicsoda maga? – Randet meglepte a férfi szokatlan kiejtése, még így, Baerlon után is. Egyes szavakat olyan furcsán mondott ki, hogy alig ismerte fel őket. – Mit csinál itt? Azt hittük, teljesen üres a város.

– Mordeth vagyok – szünetet tartott, mintha arra számított volna, hogy már hallottak róla. Mikor egyikükön sem látszott erre utaló jel, dünnyögött valamit, majd így folytatta: – Ezt én is kérdezhetném tőletek. Hosszú ideje nem járt Aridholban senki. Hosszú, hosszú ideje. Nem gondoltam volna, hogy három fiatalembert látok sétálni az utcákon.

– Caemlynbe igyekszünk – mondta Rand. – Csak éjszakai menedékért álltunk meg itt.

– Caemlyn – mondta Mordeth lassan. Minden hangot elgondolkodva forgatott meg a szájában. Aztán megrázta a fejét. – Szóval, azt mondjátok, éjszakai menedéket akartatok? Esetleg csatlakozhatnátok hozzám.

– Még nem mondta meg, maga mit keres itt – jegyezte meg Perrin.

– Ja, hát kincskereső vagyok, természetesen.

– Na és talált már? – kíváncsiskodott izgatottan Mat.

Rand úgy látta, Mordeth elmosolyodott, de alig látszott az árnyékok között az arca, így nem lehetett benne biztos.

– Igen, találtam – felelte a férfi. – Többet, mint gondoltam volna. Sokkal többet. Többet, mint amennyit el tudnék vinni. Nem hittem volna, hogy egyszer csak három erős, egészséges fiatalemberre akadok. Ha segítetek kicipelni a lovaimhoz annyit, amennyit el tudok szállítani, mindannyian kaptok egy részt a többiből. Amennyit csak el tudtok vinni. Amit itt hagyok, az úgysem lesz már itt, mire visszatérnék. Addigra biztos elhordaná egy másik kincskereső.

– Mondtam én, hogy egy ilyen helyen lennie kell kincsnek – ujjongott Mat. Felrohant a lépcsőn. – Segítünk kihordani. Csak vezessen oda. – Elindult az oszlopok között, beljebb, a mélyebb árnyékokba, oldalán Mordeth-tel.

Rand Perrinre nézett.

– Nem hagyhatjuk itt. – A kovácslegény a látóhatárhoz közelítő napra nézett, majd bólintott.

Óvatosan mentek föl a lépcsőn. Perrin meglazította a fejsze nyelét az övén lógó hurokban. Rand keze szorosabban feszült a kardja markolatára. De Mat és Mordeth ott vártak rájuk az oszlopok között, Mordeth karba tett kézzel, Mat türelmetlenül topogva, az épület belseje felé nézelődve.

– Gyertek – mondta a férfi. – Megmutatom nektek a kincset.

Gyorsan besurrant. Mat követte. Ezek után a többiek sem tehettek mást, beléptek.

Árnyék borította terembe értek, de Mordeth szinte azonnal oldalt fordult, egy szűk lépcső felé. Körbe-körbe forogva ereszkedtek a mélybe. Egyre sűrűbb lett körülöttük a homály. Végül már vaksötétben botladoztak tovább. Rand egyik kezét folyamatosan az oldalfalon tartotta. Sosem volt benne biztos, hogy lesz következő lépcső, amíg meg nem érintette a lábával. Még Mat is kezdte elveszíteni a magabiztosságát, amennyire a hangjából meg lehetett ítélni, amikor megszólalt:

– Szörnyű sötét van itt lenn!

– Igen, igen – felelte Mordeth. Őt, úgy tűnt, a legkevésbé sem zavarja a koromfekete sötétség. – De lent fény van. Gyertek.

És valóban, a csigalépcső hamarosan félhomályos folyosóra ért, melyet az elszórtan álló vas falikarokba tűzött fáklyák világítottak meg. Itt, az imbolygó lángok fényében volt Randnek először alkalma alaposabban megnézni Mordeth-et, aki egyébként tétovázás nélkül továbbsietett. Hátraintett nekik, hogy kövessék.

Volt valami különös érzése vele kapcsolatban, de nem tudott rájönni, mitől lehet. Olajosan csillogó bőrű, némiképp túltáplált férfi volt, kissé lógó szemhéjakkal, amitől úgy nézett ki, mintha valami mögött bujkálva leselkedne ki rájuk. Alacsony volt, és teljesen kopasz, mégis úgy lépkedett, mintha valamennyiüknél magasabb lenne. A ruháihoz foghatót sem látott még soha, az biztos. Feszes fekete térdnadrág. Puha bőrcipő, bokánál visszahajtott karimával. Hosszú, piros mellény, dús aranyhímzéssel. Hófehér ing, bő ujjakkal. Mandzsettája alja majdnem a térdéig lógott. Egyáltalán nem az a fajta ruházat, amelyben az ember nekiállna kincsek után átkutatni egy romvárost. De mégsem ettől tűnt olyan furcsának.

A folyosó csempézett falú szobában ért véget. Rögtön megfeledkezett Mordeth minden furcsaságáról. Levegőért kapott, barátaival kórusban. Itt is néhány fáklya adott világosságot, csúnyán be is kormozták a plafont. A többfelől jövő fényben mindenkinek több árnyéka is volt. De az a fény sziporkázva verődött vissza a padlón heverő drágakövekről és aranyról. Derékig érő halmokban álltak a pénzérmék, az ékszerek, kupák, tányérok, tálak, aranyozott, drágaköves kardok és tőrök, minden rendszer nélkül összekeverve.

Mat nagyot kiáltva odarohant a kincshez. Térdre esett az egyik halom előtt. – zsákok – nyögte ki elszoruló torokkal. Vadul beletúrt az aranyhalomba. – Ha ezt mind el akarjuk vinni, zsákok kellenek.

– Semmiképp nem tudjuk mindet kihordani – mondta Rand. Elhűlten nézelődött. Ha egy helyre hordanák az összes aranyat, amit a kereskedők egy év alatt Emondmezőre hoznak, ezred akkora sem lenne a kupac, mint itt a legkisebb halom. – Ma már nem. Már majdnem lement a nap.

Perrin előhúzott egy fejszét. Nemtörődöm mozdulattal söpörte le róla a köré tekeredett aranyláncokat. Drágakövek csillogtak a fényesfekete markolat mentén, a dupla fejet finom aranymintázat díszítette.

– Akkor holnap – mondta. Vigyorogva lendítette meg a fegyvert. – Moiraine és Lan is biztos belemegy, ha megmutatjuk nekik.

– Nem vagytok egyedül? – kérdezte Mordeth. Hagyta, hogy előrerohanjanak mellette a kincseskamrába, de most ő is belépett. – Ki van még veletek?

Mat, kezét csuklóig a halomba merítve, szórakozottan válaszolt. – Moiraine és Lan. Meg Nynaeve, Egwene és Thom. Thom mutatványos. Tar Valonba megyünk.

Randnek elállt a lélegzete. Aztán Mordethre nézett, mert az is nagyon elhallgatott.

Az alacsony, kopasz férfi arcát düh torzította el, de ugyanakkor félelem is. Ajkai visszahúzódtak a fogairól.

– Tar Valonba! – Feléjük rázta összeszorított ökleit. – Tar Valonba! Azt mondtátok, hogy abba a... abba a... Caemlynbe mentek! Hazudtatok!

– Ha még mindig akarja – mondta neki Perrin –, majd holnap visszajövünk, és segítünk. – Gondosan visszatette a fejszét a drágakövekkel kirakott kelyhek és legváltozatosabb ékszerek halmára. – Ha akarja.

– Nem. Illetve... – Mordeth zaklatottan lihegett. Megrázta a fejét, mintha nem tudna döntésre jutni. – Vigyetek el, amit akartok. Csak... Csak...

Rand hirtelen rájött, mi nem hagyta nyugodni a férfival kapcsolatban. A folyosón az elszórtan álló fáklyák mindannyiuknak egész sor árnyékot adtak, mint ahogy itt, a kincseskamrában is. Csak éppen... Megdöbbenésében hangosan is kimondta.

– Magának nincs árnyéka.

Hangos csattanással esett ki Mat kezéből egy kupa. Mordeth bólintott. Először nyitotta ki teljesen húsos szemhéjait. Olajosan csillogó bőrű arca hirtelen elgyötörtnek, éhesnek tűnt.

– Hát jó – kihúzta magát, amitől mindjárt magasabbnak tűnt. – Akkor ezzel el is dőlt a kérdés.

Aztán már nem csak magasabbnak tűnt. Nőni, dagadni kezdett, mint egy léggömb, míg végül már el is torzult az alakja; a feje a plafonnak szorult, vállai a falakba nyomódtak. Egészen kitöltötte a szoba egyik felét, elzárva a menekülés útját. Beesett arccal, vadul vicsorogva feléjük nyúlt óriási kezével. Markában egy emberfej is könnyedén elfért volna.

Rand nagyot kiáltva ugrott hátra. A lába beleakadt egy aranyláncba. Nagy csattanással a padlóra zuhant, a becsapódás erejétől elállt a lélegzete. Levegőért kapkodva próbálta kiszabadítani a kardját a köpenye alól, az ugyanis a markolatra csavarodott. A szobát a barátai kiáltásai, valamint a padlón szétguruló aranytálak és kupák zörgése töltötte meg. Hirtelen dobhártyarepesztő, fájdalmas sikoly hallatszott.

Majdhogynem zokogva, végre sikerült levegőt erőltetnie a tüdejébe. Ugyanabban a pillanatban a kardot is előrántotta. Felállt, ugrásra készen próbálta felmérni a helyzetet. Közben arra próbált rájönni, vajon melyik barátja sikolthatott. Perrin a szoba túlsó feléből nézett vissza rá, tágra nyílt szemekkel. Előrehajolva, görnyedten állt, hátrahúzva tartotta a fejszét, mintha egy farönköt készülne felhasítani. Mat az egyik halom mögül lesett elő. Markában egy tőrt szorongatott, melyet a kincsek közül kaphatott fel.

A fáklyák fénykörén kívül, a legmélyebb árnyékban valami megmozdult. Mindannyian ijedten ugrottak meg. Mordeth volt az. Mellkasához szorított térdekkel ült a legtávolabbi sarokban, igyekezett olyan messze húzódni, amennyire csak lehet.

– Becsapott minket – lihegte Mat. – Átejtés volt az egész.

Mordeth hátravetette a fejét, úgy jajgatott. A falak is beleremegtek; szállingózni kezdett a fejükre a por.

– Mind halottak vagytok! – üvöltötte. – Halottak! – Azzal felugrott, és átvetődött a szobán.

Randnek leesett az álla. Majdnem a kardja is. Mordeth, ahogy a levegőben úszott, kinyúlt és elvékonyodott, mint egy füstinda. Ujjnyi vastagságúan ért a falhoz, átszakította azt, és eltűnt a lyukban. Utoljára még felüvöltött. Miután eltűnt, a rémes kiáltás is elhalványult lassan.

– Mind halottak vagytok!

– Tűnjünk el innen – mondta Perrin remegő hangon. Fogást váltott a fejszéjén, miközben egyszerre próbált minden irányba figyelni. Közben észre sem vette, hogy elszórt arany ékszereken, drágaköveken tapos.

– Na de a kincs! – tiltakozott Mat. – Nem hagyhatjuk csak úgy itt!

– Nekem nem kell ebből semmi – jelentette ki Perrin, még mindig ide-oda forgolódva. Megemelte a hangját. – Megtarthatod a kincsed, hallod? – kiáltotta. – Nem viszünk el belőle semmit!

Rand dühösen Matre meredt.

– Azt akarod, hogy utánunk jöjjön? Vagy talán itt akarsz maradni, hogy addig tömd a zsebeidet, amíg visszaér tíz magához hasonlóval?

Mat válaszul csak az arany és ékszer halomra mutatott. De még mielőtt bármit is mondhatott volna, Rand megragadta az egyik karját, Perrin meg a másikat. Gyorsan kirángatták a szobából. Ő közben folyamatosan a kincsről kiabált, és próbált kiszabadulni.

Tíz lépést sem tettek még meg a folyosón, mikor a már addig is gyenge fény kezdett elhalványulni. A kincseskamrában egymás után lobbantak el a fáklyák. Mat abbahagyta az ordítozást. Megszaporázták a lépteiket. A folyosón is kialudt az első fáklya, majd a második szintén. Mire a csigalépcsőhöz értek, nem kellett többé rángatniuk Matet. Mind a hárman futásnak eredtek. A sötétség gyorsan közeledett mögöttük. Még a lépcső vaksötétje előtt is csak egy pillanatig haboztak, majd rohanni kezdtek fölfelé. Közben teli tüdőből üvöltöttek. Ordítottak, hogy megijesszenek bármit, ami rájuk várhat; ordítottak, hogy emlékeztessék magukat: még élnek.

Kirontottak a fenti terembe, akkora lendülettel, hogy alig tudtak megállni, hosszan szánkáztak a poros márványpadlón, mire irányt tudtak változtatni. Inuk szakadtából vágtattak ki az oszlopok között. Lebucskáztak a lépcsőkön, majd egy halomban terültek el az utca kövén. Mind jól össze-vissza zúzták magukat.

Rand kibogozta tagjait a többiekéi közül, és felállt. Felkapta Tam kardját a kövezetről. Idegesen nézett körül. Már alig látszott a napkorong a háztetők fölött. Az árnyékok fekete karokként nyújtóztak ki, majdnem belepték már az utcát. A maradék fényben csak még sötétebbnek látszottak. Megborzongott. Pont úgy nyúltak ki az árnyak is, mint Mordeth...

– De legalább kijutottunk – tápászkodott fel Mat, aki a halom aljára került. Leporolta magát, próbált úgy viselkedni, mintha mi sem történt volna. Csak éppen egész testében reszketett. – Én meg legalább...

– Olyan biztos vagy benne? – kérdezte Perrin.

Rand ezúttal meg volt győződve, hogy nem csak képzelte. Végigfutott a hátán a hideg. Valami figyelte őket az oszlopok sötétjéből. Megpördült, a túloldali épületekre nézett. Érezte, hogy onnan is figyelő pillantások tapadnak rá. Szorosabban markolta a kardját, bár nem volt meggyőződve róla, hogy fegyver érne is valamit, ha ezek megtámadnák. Úgy tűnt, mindenhonnan szemek méregetik őket. Két barátja idegesen nézett körül. Biztos volt benne, hogy ők is érzik.

– Az út közepén maradunk – mondta rekedten. A többiek ránéztek. Legalább olyan rémültnek látszottak, mint amilyennek ő érezte magát. Nagyot nyelt. – Az utca közepén maradunk, amennyire lehet, elkerüljük az árnyékokat, és gyorsan megyünk.

– Amilyen gyorsan csak lehet – bólogatott hevesen Mat.

A leselkedők velük együtt haladtak. Hacsak nem voltak nagyon sokan, és nem más és más szemek néztek rájuk szinte minden épületből. Rand mozgást nem látott, bármennyire figyelt, de a tekinteteket érezte. Mohók voltak, éhesek. Nem is tudta, melyik lenne rosszabb: ha ezernyi szempár van, vagy ha csak néhány, de az követi őket.

Azokon a szakaszokon, ahol még elérte őket a napfény, lelassítottak; épp csak egy kicsit. Idegesen hunyorogtak az előttük lévő sötétségbe, mert hamarosan mindig újra árnyékos rész következett. Egyikük sem szívesen lépett be a félhomályba: nem voltak benne biztosak, nem vár-e ott rájuk valami rém. Ahányszor csak egy árnyék keresztezte és zárta el az utat, a leselkedők izgalma valósággal tapinthatóvá vált. Ezeken a részeken üvöltve rohantak át. Rand meg volt győződve róla, hogy ilyenkor száraz, sustorgó nevetést hall.

Aztán, mikor már épp leszállt az alkony, végre meglátták a fehér épületet, amelyet, most már úgy tűnt, mintha napokkal azelőtt hagytak volna el. A figyelő szemek hirtelen nem követték őket tovább. Az egyik lépésnél még ott voltak, a következőre már eltűntek. Rand szó nélkül ügetni kezdett, egyre gyorsabban, míg végül már teljes erejéből rohant, sarkában a barátaival. Csak akkor álltak meg, miután berontottak az ajtón. Vadul lihegve rogytak össze.

A csempepadló közepén kis tábortűz égett. A füst elvékonyodva tűnt el a plafon egy nyílásában, ami Randet túlságosan is Mordethre emlékeztette. Mindenki ott volt a lángok körül, kivéve Lant. Meglehetősen eltérően reagáltak a betoppanásukra. Egwene, aki éppen a kezét melengette, először megijedt, amikor berontottak, majd egy megkönnyebbült sóhajjal tette tönkre a kísérletét, hogy gyilkos pillantással nézzen végig rajtuk. Thom csak dünnyögött valamit a pipája szára mellett, de Randnek még sikerült elkapnia a „bolondok” szót, mielőtt a mutatványos visszafordult a tűzhöz, és tovább kotorászta a parazsat egy bottal.

– Ti fafejű, féleszű agyalágyultak! – csattant fel a javasasszony. Egészen felfújta magát dühében. Csak úgy villogtak a szemei. Az arcán élénkvörös folt virított. – Mi a Fényért szöktetek így el? Magatoknál vagytok? Elment az a csepp józan eszetek is? Lan elment megkeresni titeket, és szerencsésebbek vagytok, mint megérdemelnétek, ha nem ver belétek egy kis észt, amikor visszajön.

Az aes sedai arcán nyoma sem látszott idegességnek, de amíg meg nem látta őket, olyan erővel szorította a ruháját, hogy elfehéredett a keze. Bármit adott is neki Nynaeve, ezek szerint segített, mert újra a saját lábára tudott állni.

– Ezt nem lett volna szabad csinálnotok – mondta olyan tiszta, nyugodt hangon, mint a Vízi-erdő egy tavacskája. – Majd később megtárgyaljuk. Valami történt veletek, különben nem rontottatok volna be így, egymás hegyén-hátán. Mondjátok el.

– Azt mondta, itt biztonságban vagyunk – panaszkodott Mat. Közben feltápászkodott. – Azt mondta, Aridhol Manetheren szövetségese volt, és a trallokok nem is mernek bejönni a városba, és...

Moiraine olyan váratlanul lépett elé, hogy Matnek torkán akadt a szó, de még a szája is tátva maradt, Rand és Perrin pedig, akik éppen álltak felfelé, félúton megdermedtek.

– Trallokok? Trallokokat láttatok a falakon belül?

Rand nagyot nyelt.

– Nem trallokokat! – mondta.

Mindhárman egyszerre kezdtek beszélni, izgatottan mesélték, mi történt.

Mindannyian máshol is kezdtek bele. Mat a kincs megtalálásával, de úgy, mintha egyedül az ő érdeme lett volna. Perrin közben azt magyarázta, miért indultak el egyáltalán, anélkül hogy bárkinek is szóltak volna. Rand viszont egyenesen oda ugrott, amit a leglényegesebbnek tartott: az idegennel való találkozáshoz. De túl zaklatottak voltak, semhogy bármelyikük is sorban mondja el az eseményeket; ide-oda csapongtak, amint eszükbe jutott valami, kibökték, függetlenül attól, hogy miről volt már szó, és miről nem, vagy hogy mit ki mondott. És állandóan a leselkedőket emlegették.

Így aztán meglehetősen zavarosra sikeredett a történet, de az világosan kiderült, mennyire féltek. Egwene egyre gyakrabban pillantott idegesen az utca felőli, tátongó ablaknyílásokra. Kint a szürkület időközben egyre jobban éjszakába fordult. A tűz hirtelen nagyon aprónak és halványnak látszott. Thom kivette a pipát a szájából, és félrehajtott fejjel, összeráncolt szemöldökkel hallgatta őket. Moiraine szemén aggodalom tükröződött, de épp csak egy leheletnyi. Egészen addig, amíg...

Az aes sedai egyszer csak felszisszent, elkapta Rand könyökét, és jól megszorította.

– Mordeth! Biztos vagy benne, hogy ezt a nevet mondta? Szeretném, ha egészen biztosak lennétek, mindannyian. Mordeth volt az?

Meglepetten dünnyögtek, majd kórusban válaszoltak.

– Igen. – Meghökkentek a nő hirtelen kitörésétől.

– Megérintett valamelyikőtöket? Adott nektek valamit, bármit? Vagy csináltatok neki valamit? Tudnom kell.

– Nem – felelte Rand. – Egyik sem. Egyikünk sem.

Perrin támogatólag bólogatott, majd hozzátette:

– Egyszerűen csak megpróbált megölni minket. Az nem elég? Akkorára dagadt, hogy betöltötte a fél termet, azt kiabálta, hogy mind hatottak vagyunk, aztán eltűnt. – A kezével mutatta, hogyan. – Mint a füst. – Egwene aprót sikkantott.

Mat ingerülten fordult el.

– És maga még azt mondta, hogy biztonságban leszünk! Egyfolytában azt mondogatta, hogy a trallokok nem jönnek ide. Mégis, honnan gondoltuk volna?

– Szemlátomást egyáltalán nem gondolkodtatok – mondta a nő. Időközben visszanyerte szokott hűvös önuralmát. – Aki használja az agyát, az óvatos egy olyan helyen, ahová még a trallokok sem mernek bemenni.

– Mat a ludas – jelentette ki Nynaeve. Látszott, egy csepp kétsége sincs efelől. – Mindig valami csínytevésen töri a fejét, a többiek meg még azt a csepp kis józan eszüket is elvesztik, amikor a közelében vannak.

Moiraine biccentett, de nem vette le a szemét Randről és két barátjáról.

– A Trallok háborúk vége felé egy hadsereg táborozott ezek között a romok között: trallokok, árnybarátok, Myrddraalok, Rémurak, többezres csapat. Amikor nem jöttek ki, felderítőket küldtek a falak közé. A felderítők fegyvereket, páncéldarabokat találtak, és mindenfelé szétfröcskölt vért. Ezen kívül trallok nyelvű feliratokat a falakra vésve. A Sötét Urat hívták bennük segítségül, hogy védje meg őket utolsó órájukban. Később emberek is jöttek ide, de ők már a vért és a feliratokat sem találták. Mintha lesúrolták volna őket a kőről. A Félemberek és a trallokok ma is emlékeznek erre. Emiatt nem lépnek be ide.

– És maga ezt a helyet választotta menedéknek? – hitetlenkedett Rand. – Akkor már nagyobb biztonságban lennénk kint, miközben előlük menekülünk.

– Ha nem csavarogtatok volna el – válaszolta türelmesen Moiraine –, most tudnátok, hogy védőkört húztam a ház köré. A Myrddraalok észre sem vennék, mert másfajta gonosz megállítására szolgál, de az, ami Shadar Logothban lakik, nem lépi át, sőt, még csak a közelébe sem jön. Reggel aztán nyugodtan elindulhatunk. Ezek a dolgok nem bírják a napfényt. Olyankor a föld mélyén rejtőznek.

– Shadar Logoth? – kérdezte Egwene bizonytalan hangon. – Mintha azt mondta volna, hogy Aridhol a város neve.

– Valaha az volt. A Tíz Nemzet egyike volt, azoké, amelyek a Második Szövetséget alkották. Ezek az országok harcoltak a Sötét Úr ellen a Világtörés utáni első napoktól kezdve. Abban az időszakban, amikor Manetherenben Thorin al Toron al Ban volt éppen a király, Aridholban Balwen Mayel, Vaskezű Balwen uralkodott. A Trallok háború legsötétebb, legkétségbeejtőbb időszakának kezdetén, amikor úgy tűnt, a Hazugságok Atyja biztosan győzedelmeskedni fog, egy Mordeth nevű ember érkezett Balwen udvarába.

– Ugyanez az ember? – kiáltott fel Rand.

– Az nem lehet! – így Mat.

Moiraine egyetlen pillantással elnémította őket. Mindenki elhallgatott, csak az aes sedai hangját lehetett hallani.

– Alig érkezett meg, nemsokára Balwen bizalmas tanácsadója volt. Hamarosan második ember lett a király után. Mordeth mérget csepegtetett Balwen fülébe, és Aridhol változni kezdett. Az egész ország zárkózottabb, barátságtalanabb lett. Néhányan már azt mondták, szívesebben látnának trallokokat, mint aridholi katonákat. A Fény győzelme mindenek fölött. Ez volt a csatakiáltás, amit Mordeth adott nekik, és a katonáik, miközben ezt kiáltották, olyasmiket tettek, amiknek a Fényhez már nem volt köze.

– Túl hosszú a történet, hogy teljesen elmondjam, és túl komor is, ráadásul ma már csak részletek ismeretesek belőle. Még Tar Valonban sem maradt fenn az egész. Többek között arról szól, hogyan jött ide Thorin fia, Caar, hogy visszanyerje Aridholt a Második Szövetségnek. Balwenből csak kiégett, megtört porhüvely maradt, szemében őrült csillogással ült a trónján. Egyfolytában nevetett, Mordeth pedig csak mosolygott az oldalán, úgy rendelte el Caar és a küldöttség kivégzését, azt állítva, hogy a Sötétség barátai. Aztán arról, hogyan lett Caar herceg Félkezű Caar. Hogyan szökött meg az aridholi börtönből, és menekült egyedül a Határvidékre, Mordeth természetfölötti orgyilkosaival a sarkában. Hogyan találkozott ott Rheával, aki nem tudta, kicsoda ő; hogyan házasodtak össze, csomót bogozva ezzel a Mintában, mely végül Aleth-loriel bukásához és Caar halálához vezetett, Rhea keze által, majd a nőéhez, önkezével, a férfi sírja előtt. Hogyan érkeztek meg Manetheren seregei Caar halálát megbosszulandó Aridhol falai alá. A város kapuit átszakítva találták, egyetlen élő teremtmény sem volt a falakon belül. Volt viszont valami más, a halálnál is rosszabb. Aridhollal nem ellenség végzett, hanem saját maga. A gyanú, a gyűlölet életet adott valaminek, ami ezekkel táplálkozott, valami, a város alapjait adó sziklába zárt lénynek. Mashadar még ma is itt várakozik, éhesen. Az emberek többé nem beszéltek Aridholról. Elnevezték Shadar Logothnak, ami azt jelenti, a Hely, Ahol az Árnyak Lesben Állnak, vagy egyszerűbben Árnyékles.

– Egyedül Mordethet nem nyelte el Mashadar, de azért foglyul ejtette. Ő is hosszú évszázadok óta várakozik a falak között. Mások is látták már. Néhányukat sikerült befolyásolnia, ajándékokkal, melyek eltorzítják az elmét és beszennyezik a szellemet. A rontás hol elgyengül, hol felerősödik, míg végül átveszi a hatalmat az áldozat fölött... vagy megöli azt. Ha Mordethnek valaha is sikerül meggyőznie valakit, hogy kísérje el a városfalhoz, Mashadar hatalmának határához, ott ki tudja szívni az illető lelkét, és akkor megszabadul, annak a testében, akinél még a gyilkosságnál is szörnyűbb módon végzett. Akkor aztán újra alkalma nyílik, hogy kiélje a gonoszságát a világon.

– A kincs – motyogta Perrin, mikor a nő elhallgatott. – Azt akarta, segítsünk kihordani a kincset a lovaihoz. – Halálra vált arccal bámult maga elé a semmibe. – Fogadok, az is kiderült volna, hogy a lovak valahol a falon kívül vannak.

Rand megborzongott.

– De most már biztonságban vagyunk, ugye? – kérdezte Mat. – Nem adott nekünk semmit, és nem is érintett meg. Ugye biztonságban vagyunk a védőkörön belül, amit felállított?

– Igen, biztonságban – bólintott Moiraine. – Nem képes átlépni a kört, sem ő, sem más itt lakó teremtmény. A napfény elől pedig kénytelenek elrejtőzni, úgyhogy amint felkel a nap, nyugodtan továbbindulhatunk. Most pedig próbáljatok aludni. A védőkörben nyugodtan kivárhatjuk, amíg Lan visszatér.

– Már jó ideje elment – nézett ki Nynaeve aggodalmasan az éjszakába. Kint időközben vaksötét lett.

– Lannak nem lesz baja – nyugtatgatta az aes sedai. Miközben beszélt, kiterítette a pokrócait a tűz mellé. – Már azelőtt elkötelezték a Sötét Úr elleni harcra, hogy elhagyta volna a bölcsőt. Kardot fektettek a kezei közé csecsemőkorában. Amellett, ha meghalna, én azt azonnal megérezném, és azt is tudnám, hogyan történt, mint ahogy ő is nyomban értesülne az én végzetemről. Pihenjen, Nynaeve. Minden rendben lesz. – De miközben a takaróiba burkolózott, egy pillanatra megállt, és kinézett az utcára, mintha ő is szeretné azért tudni, miért marad el olyan sokáig az őrző.

Rand úgy érezte, ólomból van keze-lába. A szempillái állandóan le akartak csukódni. Mégsem aludt el könnyen. Amikor pedig mégis, álmodott; lerúgta magáról a takarót és motyogott. Hirtelen ébredt fel; pár pillanatig kábán bámult maga köré, mire eszébe jutott, hol van.

Időközben felkelt a hold, leheletvékony sarló, közvetlenül újhold előtt. Halvány fényét elnyelte az éjszaka. Mindenki más aludt még, bár nem mindannyian mélyen. Egwene és Rand két barátja sokat mocorgott, alig hallhatóan dünnyögött. Még Thom horkolását is – ezúttal végre nem volt olyan hangos, mint szokott – félig kimondott szavak szakították félbe néha. Lannak továbbra sem volt nyoma.

Egyszerre csak úgy érezte, a védőkör nem nyújt semmiféle védelmet. Bármi ólálkodhat ott kint, az éjszakában. Nem lehetek ilyen gyerekes, mondta magában, és néhány ágat tett a tűz utolsó parazsaira. Fellángolt a tűz, de ahhoz túl gyenge volt, hogy komoly meleget adhasson. Viszont legalább több lett a fény.

Fogalma sem volt, mi ébreszthette fel kellemetlen álmából. Megint kisfiú volt, Tam kardját cipelte. A hátára bölcső volt csatolva. Így szaladt az üres utcákon Mordeth elől, aki folyton azt kiabálta, hogy csak a keze kell neki. És egész idő alatt egy öregember figyelte őket, aki állandóan eszelősen kacagott.

Elrendezte a takaróit, aztán hanyatt feküdt; a plafont bámulta. Nagyon szeretett volna aludni, még ha megint olyanokat álmodik is, mint előzőleg, de nem tudta csukva tartani a szemét.

Egyszer csak az őrző ügetett be hangtalanul a terembe a kinti sötétségből. Moiraine azonnal felébredt és felült, mintha a férfi megrázott volna egy csöngőt. Lan kinyitotta a kezét; három apró tárgy esett a nő előtt a csempére, fémes csattanással. Három, majdhogynem emberi, de kosszarvú koponyát formázó, vérpiros jelvény.

– Trallokok vannak a falak között – mondta Lan. – Alig több mint egy óra múlva ideérnek. És Ohr'degek, pont a legveszélyesebbek. – Nekiállt felkelteni a többieket.

Moiraine tétovázás nélkül nekiállt felcsavarni a pokrócait.

– Hányan vannak? Tudják, hogy itt vagyunk? – nyugodt volt a hangja, mintha nem is lenne miért aggódniuk.

– Szerintem nem. Jóval több, mint százan vannak. Annyira rémültek, hogy bárminek képesek gondolkodás nélkül nekirontani és megölni, ami mozog, beleértve egymást is. A Félembereknek úgy kell előrehajtani őket – négyen bírják csak kordában tartani ezt az egyetlen öklöt –, de még ők maguk is láthatóan csak arra vágynak, hogy minél hamarabb átérjenek a város másik oldalára, és kijussanak a falak közül. Nem térnek el az útirányuktól, hogy alaposabban átkutassák a területet; olyan felületesek, hogy ha nem tartanának szinte egyenesen felénk, azt mondanám, nincs miért aggódnunk. – Elhallgatott, láthatóan habozott.

– Van még valami más is?

– Csak egy apróság. Ha trallokokat a Myrddraalok kényszerítették a városba, ki kényszerítette a Myrddraalokat?

Eddig mindenki szótlanul figyelt, most azonban Thom halkan káromkodni kezdett, Egwene pedig elhűlten kérdezte:

– A Sötét Úr?

– Ne légy ostoba, leány! – csattant fel Nynaeve. – A Sötét Úr Shayol Ghul foglya, maga a Teremtő börtönözte oda.

– Így van, jelenleg ez a helyzet – értett egyet Moiraine. – Nem, a Hazugságok Atyja nincs a közelben, de ettől függetlenül tovább kell mennünk.

– Mi van, ha a falakon kívül is vannak? – kérdezte Mat. – Akkor mihez kezdünk?

– Akkor az eredeti tervemet követjük – mondta az aes sedai. Lan őt nézte. A nő felemelte a kezét, és így szólt: – Eddig túl fáradt voltam, hogy belekezdjek. De most már kipihentem magam, a javasasszonynak köszönhetően. A folyóhoz tartunk. Ott a hátunkat megvédi a víz, magunk elé pedig félkörben kisebb védőbűvöletet húzok, mely visszatartja a trallokokat és a Félembereket, amíg tutajt építünk és átkelünk. Vagy, ha szerencsénk van, talán még egy Saldaeából délre tartó kereskedőgálya is arra járhat.

Lannak feltűnt, milyen kifejezéstelen az emondmezeiek arca.

– A trallokok és a Myrddraalok gyűlölik a mély vizet. A trallokok egyenesen rettegnek tőle. Úszni egyik sem tud. Egy Félember meg sem próbál átgázolni olyan vízen, amelybe a derekánál magasabbra merülne, különösen nem, ha az folyóvíz. A trallokok még ennyire sem hajlandóak, ha más megoldás is lehetséges.

– Ezek szerint, ha átjutottunk a folyón, biztonságban leszünk – mondta Rand.

Az őrző bólintott.

– A Myrddraaloknak legalább olyan nehéz dolga lesz, ha rá akarják venni a seregüket, hogy építsen tutajokat, mint amikor Shadar Logothba kellett behajtaniuk őket. És ha megkísérlik rákényszeríteni őket, hogy így keljenek át az Arinellen, a csapat fele egyszerűen el fog szökni, a másik fele pedig, ha szerencsénk van, megfullad.

– Induljatok a lovaitokhoz – zárta le a témát Moiraine. – Még nem értünk át a folyón.

Huszadik fejezet

Homok a szélben

Ahogy idegesen ficánkoló lovaikon maguk mögött hagyták a fehér kőépületet, a jeges szél dermesztő lökésekben csapott le rájuk. Mély, szinte nyögésszerű hangon fütyült a háztetők között. Zászlóként lobogtak a köpenyeik. A vékony holdkaréj előtt szakadozott felhősávok vonultak el. Lan halkan rájuk parancsolt, hogy maradjanak a közelében, és elindult az utcán, az ellenkező irányba, mint amerről eredetileg érkeztek. A lovak táncoltak, meg-megrántották a kantárt; ők is alig várták, hogy továbbmenjenek.

Rand bizalmatlanul méregette az épületeket, amelyek mellett elhaladtak. Úgy érezte, nyomasztóan, baljósan tornyosulnak föléjük, üres ablaknyílásaik szemgödrökként merednek rájuk. Az árnyékok mozogni látszottak. Időnként megzörrent valami – kőtörmeléket lökött a földre a szél. De legalább azok eltűntek. A megkönnyebbülése csak egy pillanatig tartott. De vajon miért?

Thom és az emondmezeiek közvetlenül mellette haladtak, szoros csoportban, egymástól karnyújtásnyi távolságban. Egwene előregörnyedve ült, mintha ezzel is elő akarta volna segíteni, hogy Bela minél halkabban tegye a patáit a kövezetre. Rand még levegőt venni is alig mert. Ha zajt csapnak, még felhívják magukra a figyelmet.

Egyszer csak ráébredt, hogy kettészakadt a csapat, lemaradtak az őrzőtől és az aes sedai-tól. Utóbbiak már csak alig kivehető árnynak látszottak, jó harminclépésnyire előttük.

– Lemaradtunk – mormogta, és megsarkantyúzta, gyorsabb lépésre ösztökélte Felhőt. Vékony, ezüstszürke ködcsáp sodródott előtte az úton, egészen alacsonyan, a talaj közelében.

– Állj! – a tompa kiáltás Moiraine felől jött. Parancsoló és figyelmeztető hangsúllyal, de fojtottan csattant fel, hogy ne hallatszódjon túl messzire.

Értetlenül rántotta meg a gyeplőt. A ködcsík most már teljesen keresztülhúzódott az úton, és lassan vastagodott, mintha a kétoldalt álló épületekből ömlene elő. Már karvastagságú volt. Felhő felnyerített; megpróbált elhátrálni, de közben Egwene, Thom és a többiek is mögé értek. Az ő lovaik is a fejüket dobálták, nyugtalankodtak, nem voltak hajlandóak közelebb menni a ködhöz.

Lan és Moiraine lassan visszalovagoltak, majd megálltak a most már combnyi vastag ködsáv túloldalán, tisztes távolságban. Az aes sedai elmerülten figyelte az őket elválasztó jelenséget. Rand megrázta magát, megpróbált úrrá lenni a hullámokban rátörő félelmen. Halvány fény sugárzott a párából. Ahogy a ködcsáp vastagodott, úgy erősödött, de még mindig alig volt fényesebb a holdfénynél. A lovak idegesen toporogtak, még Aldieb és Mandarb is.

– Ez meg mi? – kérdezte Nynaeve.

– A Shadar Logothot uraló gonosz – felelte Moiraine. – Mashadar. Nem lát, nem gondolkodik, éppolyan céltalanul mozog a városban, mint ahogy a féreg furkál a talajban. Akit megérint, az meghal.

Rand és társai hagyták a lovaikat néhány lépést hátrálni, de azért nem mentek túl messzire. A fiú bármilyen sokat megadott volna, hogy megszabaduljon a nőtől; de ahhoz képest, ami körülvette őket, maga volt a biztonság.

– De akkor hogyan menjünk tovább? – így Egwene. – Meg tudja ölni?... Utat tud benne vágni?

Moiraine rövid, keserű kacajt hallatott.

– Mashadar hatalmas, akkora, mint maga Shadar Logoth. Az egész Fehér Torony nem tudná megölni. Ahhoz, hogy annyira megsebezzem, hogy át tudjatok jönni, olyan sokat kéne felhasználnom az Egyetlen Hatalomból, ami kürtszóként árulná el a Félembereknek, merre vagyunk. Ráadásul Mashadar többi része is iderontana, hogy begyógyítsa a sebet. Könnyen csapdába kerülhetnénk, mindannyiunkat elnyelhetne.

Rand összenézett Egwene-nel, majd feltette a kérdést, amelyet az előbb a lány. Moiraine nagyot sóhajtott, mielőtt válaszolt.

– Nekem sem tetszik nagyon a dolog, de nincs más megoldás. Ez a dolog feltehetően nincs mindenütt a föld fölött. Vannak utcák, melyek tiszták. Látjátok azt a csillagot? – Oldalt csavarta magát a nyeregben, keletre mutatott egy alacsonyan, a horizonthoz közel álló vörös csillagra. – Afelé haladjatok, és kijuttok a folyóhoz. Bármi történjék, ne álljatok meg, haladjatok tovább a folyó felé. Menjetek olyan gyorsan, ahogy csak tudtok, de semmiképpen ne csapjatok zajt. Ne felejtsétek el, a trallokok még mindig a közelben vannak. És négy Félember.

– Na de hogy találunk magukra? – tiltakozott Egwene.

– Majd én megtalállak titeket. Nyugodj meg, meg foglak találni benneteket. Akkor most induljatok. Ez a dolog teljesen nélkülöz mindenféle értelmet, de a táplálékot megérzi.

És valóban, ezüstszürke fonalak nyúltak ki a vastagabb tömegből. Lassan, hullámzóan lebegtek feléjük, mint egy százkarú csápjai egy vízi-erdei tavacska mélyén.

Mire Rand felnézett a vastag, átlátszatlan ködhengerről, az őrző és az aes sedai már el is tűnt. Nyelve hegyével megnedvesítette az ajkát, majd végignézett a többieken. Legalább olyan idegesek voltak, mint ő. De ami még rosszabb: mindannyian arra vártak, hogy valaki más mozduljon először. Körbezárták őket a romok, az éjszaka. Valahol a közelben Enyészek járnak, és trallokok. Talán rögtön a következő sarok mögött. A ködcsápok közelebb úsztak, már félúton jártak feléjük. Most már nem hullámzottak. Már kiválasztották az áldozataikat. Hirtelen nagyon hiányozni kezdett neki Moiraine.

Még mindig mindenki csak nézett, senki nem tudta eldönteni, merre induljon. Megfordította Felhőt. A szürke rögtön ügetésbe ugrott, és folyamatosan rángatta a kantárt, hogy menjenek gyorsabban. Mintha pusztán attól, hogy megmozdult, ő lett volna vezető, a többiek követték.

Most, hogy Moiraine eltűnt, nem maradt, aki megvédje őket, ha megjelenne Mordeth. A trallokokról már nem is beszélve. És a... Rand kényszerítette magát, hogy másra gondoljon. A vörös színű csillagot kell követni. Ebbe a gondolatba próbált kapaszkodni.

Háromszor kellett visszafordulniuk, mert kő- és tégladomb zárta el az utcát, amin a lovak sosem tudtak volna átkelni. Rand hallotta, milyen zaklatottan lélegeznek a többiek, szaporán veszik a levegőt. Épp csak egy hajszál választhatja el őket a pániktól. Fogcsikorgatva lassította le a saját lélegzetét. Legalább velük el kell hitetnem, hogy nem félek. Eddig szép munka, gyapjúfejű! Mindenkit épségben fogsz kijuttatni.

Befordultak a következő sarkon. Ködfal zárta el az utat. Olyan fényesen világított, mint a telihold, ezüstös fényárba borította a kövezetet. Azonnal kacsok nyúltak ki feléjük, olyan vastagok, mint a lovaik. Most senki nem habozott. Megpördültek, és szoros csoportban elvágtattak. Már nem törődtek vele, mekkora zajt csapnak a lovaik patái a kövezeten.

Két trallok lépett ki eléjük az utcára, kevesebb, mint tízhossznyira. Egy pillanatig az emberek és a trallokok csak döbbenten néztek egymásra. Majd újabb két állatember jelent meg, majd újabb és újabb. Hátulról ütköztek az elöl ácsorgó párba. Hökkenten torlódtak föl a lovascsapat láttán. De csak egy szemhunyásnyi ideig maradtak mozdulatlanok. Torokhangú üvöltések rezgették meg a környező épületek falait, aztán feléjük rontottak. Az emberek rémült madárrajként spricceltek szét.

Rand szürkéje három lépés alatt teljes sebességű vágtába ugrott.

– Erre! – üvöltötte, de még öt másik torokból hallotta ugyanezt a kiáltást. Egy, a vállán át vetett, gyors pillantás elárulta, a társai éppen annyi különböző irányban is tűnnek el. Mindegyikük után trallokok eredtek.

Mögötte három emberszerű szörnyeteg rohant, fogórudaik vége a levegőben táncolt. Mikor észrevette, hogy gond nélkül tartják a lépést Felhő vágtájával, végigfutott a hátán a hideg. Előredőlt a lova nyakán, úgy sürgette még gyorsabb futásra az állatot. A háta mögött vaskos ordítások hangzottak fel.

Egyre szűkebb lett az utca, leomlott tetejű házak hajoltak ki rá részegen. Az ablaknyílások sorra teltek meg ezüstös izzással. Sűrű köd duzzadt ki belőlük. Mashadar.

Megkockáztatott egy gyors hátrapillantást. A trallokok még mindig kevesebb, mint ötven lépéssel lemaradva követték. A ködből áradó fényben tisztán látszottak. Most már egy Enyész is lovagolt mögöttük. Úgy tűnt, legalább annyira az elől menekülnek, mint őt üldözik. Rand előtt fél tucat szürke csáp hullámzott elő az ablakokból, aztán már egy tucat, a levegőt tapogatva. Felhő előredobta a fejét, majd vadul, sikoltva felnyerített, de ő brutális erővel vágta az állat véknyába a sarkát, mire az őrjöngve rontott előre.

Mikor átvágtatott köztük, a csápok megdermedtek, de ő ráhajolt a ló nyakára; rájuk nézni sem volt hajlandó. Közvetlenül előtte már tiszta volt az út. Ha csak egy is megérint... Fény! Még erősebben sarkantyúzta a csődört; az állat előreugrott. Végre újból árnyékos részre értek. Továbbra is vágtatva visszanézett, amint a köd izzása halványulni kezdett.

Mashadar csapkodó szürke csápjai már félig elzárták az utat. A trallokok megtorpantak, megmakacsolták magukat, de az Enyész előkapott egy ostort a nyeregkápájáról. Mennydörgésszerű hanggal csattintotta meg az állatemberek feje fölött. A végéről szikrák pattogtak. A trallokok előrehajolva vetették magukat Rand után. A Félember egy pillanatig habozott, sötét csuklyanyílása Mashadar csapkodó karjait tanulmányozta, mielőtt maga is előreugratott.

Az egyre vastagodó ködcsápok egy pillanatig még bizonytalanul lengedeztek, majd lecsaptak, mint egy vipera. Mindegyik trallokot legalább kettő borította el, szürke fénybe vonva őket. Azok kitátották állatpofájukat, hogy üvöltsenek, de köd takarta el a fejüket, majd ömlött a szájukba, és egyszerűen elnyelte a hangot. Négy combvastagságú inda tekeredett az Enyészre. A Félember és lova rángatózni kezdtek, mintha táncolnának. Közben még a csuklyája is hátracsúszott, előbukkant az a hátborzongató, hullasápadt, szem nélküli arc. Az Enyész felsikoltott.

Ez sem hallatszott jobban, mint a trallokok kiáltása. Valami azonban mégis kijutott belőle, egy fültépő visítás, túl magas, hogy hallani lehessen, mintha a világ összes darazsa Rand agyába akart volna furakodni. Tömény, elemi félelem vibrált belőle. Felhő összerándult, mintha ő is hallotta volna, és minden eddiginél sebesebben vágtatott tovább. Rand lihegve kapaszkodott a hátán; a szája olyan száraz lett, mint a homok.

Egy idő után ráébredt, hogy már nem érzi az Enyész hangtalan halálsikolyát; a szürke patadobogása hirtelen mennydörgésszerűen hangosnak tűnt. Keményen megrántotta a kantárt. Cakkos fal mellett állt meg, pont egy utcasarkon. Névtelen emlékmű nyúlt a magasba a sötétségben előtte.

Berogyasztott derékkal ült a nyeregben. A fülében doboló véren kívül semmit nem hallott. Hideg izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán. A szél belekapott a köpenyébe, mire reszketni kezdett.

Végül kiegyenesedett. Tele volt az ég csillagokkal, ahol nem takarták felhők, de a keleten, a látóhatár szélén függő vörös színű csillagot könnyű volt megtalálni. Van még életben rajtam kívül valaki a csapatból, hogy lássa? Vajon szabadok-e még, vagy már a trallokok kezére kerültek? Egwene, a Fény ragyogjon rád, hát miért nem tudtál utánam jönni inkább? De ha mégis élnek, és szabadok, akkor ők is azt a csillagot fogják követni. Ha nem... Ez a romváros igencsak terjedelmes, napokig keresgélhetne anélkül, hogy bárkit is találna. Már ha addig el nem kapnák a trallokok. Vagy az Enyészek, Mordeth vagy Mashadar. Kelletlenül úgy döntött, a folyó felé indul.

Megragadta a gyeplőt. A keresztutcán hangos csattanással esett egy kődarab egy másikra. Megdermedt, még a lélegzete is elállt. Ahol most állt, elrejtették az árnyékok. Egy lépésre volt a saroktól. Vadul pörgött az agya. Először arra gondolt, elhátrál. De mi is van mögötte? Mivel csaphatna véletlenül zajt és árulhatná el magát? Nem emlékezett, de különben sem tudta levenni a szemét a ház sarkáról.

A fal végén a sötétség nagydarab árnyékká sűrűsödött, felül hosszabb, fekete nyúlvánnyal. Fogórúd! Abban a pillanatban, amint a gondolat az agyába villant, már bele is vágta a sarkát Felhő oldalába, a kardja pedig valósággal előröppent a hüvelyéből. Artikulálatlanul üvöltve rohamozott. Minden erejét beleadva lendítette meg a pengét. Aztán kétségbeesetten próbálta megállítani. Csak egy hajszálon múlott, hogy sikerült. Mat rémült kiáltás kíséretében dőlt hátra. Félig lecsúszott a lováról, az íját is majdnem elejtette.

Rand mély levegőt vett; leeresztette a kardját. Remegett a karja.

– A többiek? Láttad valamelyiküket? – sikerült végül kinyögnie.

Mat nagyot nyelt, majd nehézkesen visszahúzta magát a nyeregbe.

– Én... Én... Csak trallokokat. – Torkára tette a kezét, megnyalta a száját. – Csak trallokokat. És te?

Rand megrázta a fejét.

– Biztos ők is a folyóhoz próbálnak kijutni. Legjobb, ha mi is ezt tesszük.

Mat szótlanul bólintott, még mindig a torkát tapogatva. Elindultak a piros csillag felé.

Száz hosszt sem tettek még meg, amikor trallok kürt fülsértő sikolya tépett az éjszakai csendbe a hátuk mögött, a város mélyén. A falon kívülről felelt rá egy másik.

Rand hátán végigborsózott a hideg, de tartotta a lassú iramot, mellyel addig haladtak. Gondosan megnézte a legsötétebb helyeket, és, ha csak lehetett, el is kerülte azokat. Egy ideges kantárrándítás után, mintha vágtába akarna ugratni, végül Mat is követte a példáját. Egyik kürt sem szólalt meg többet. Süket csönd vette körül őket, mikor a folyondár borította városfalon tátongó nyíláshoz érkeztek. Valaha kapu lehetett. Ma már csak a kaputornyok csonkja maradt meg belőle. Üszkös fogakként meredeztek a fekete ég háttere előtt.

Mat habozva állt meg előtte, de Rand csendesen így szólt.

– Itt bent talán biztonságosabb, mint kint? – Ő a maga részéről le sem lassította a szürkéjét. Pár pillanat múlva Mat is követte; egyszerre próbált minden irányba nézni. Elhagyták Shadar Logothot. Rand lassan, megkönnyebbülten engedte ki a tüdejéből a levegőt. Egészen kiszáradt már a szája. Meg fogjuk úszni. Fény, mégiscsak megússzuk!

A hátuk mögött lassan eltűnt a fal, elnyelte az éjszaka és az erdő. Gondosan becélozta a csillagot. Minden zajra figyelt.

Egyszer csak Thom vágtatott elő mögülük. Épp csak annyi időre lassított le, amíg odakiáltotta nekik:

– Meneküljetek, bolondok! – Egy pillanat múlva máris diadalmas üvöltések, letaposott bozót recsegő zaja tette nyilvánvalóvá, trallokok vannak a nyomában.

Rand a lova oldalába vágta a sarkát. Felhő a mutatványos heréltje után vetette magát. Mi lesz, ha Moiraine nélkül érünk a folyóhoz? Szent Fény, Egwene!

Perrin csak ült mozdulatlanul álló lován az árnyékban, úgy figyelte a tátongó kapunyílást. Még elválasztotta tőle némi távolság. Szórakozottan húzta végig az ujját a fejszéje élén. Akadálytalan, tiszta kivezető útnak látszott a romvárosból, mégis öt perce ül már itt, és tanulmányozza. A szél bele-belekapott borzas, göndör hajába, megpróbálta letépni róla a köpenyét, ő azonban oda sem figyelve, mit csinál, szorosan maga köré tekerte.

Tisztában volt vele, hogy Mat, és általában, szinte minden emondmezei lassú gondolkozásúnak tartotta. Részben azért, mert nagydarab volt, és legtöbbször óvatosan mozgott – mindig attól félt, hogy véletlenül eltör valamit, vagy fájdalmat okoz valakinek, annyival nagyobb volt azoknál a fiúknál, akikkel együtt nőtt fel –, de igazság szerint valóban szerette alaposan átgondolni a dolgokat, ha volt rá lehetősége. Mat például újra és újra bajba került a gyors, de hebehurgya gondolkodása miatt, de a fiú fürge észjárása gyakran még Randet és őt is nyakig juttatta a slamasztikába.

Összeszorult a torka. Fény segíts, csak nehogy egy trallok kondérban kössünk ki nyakig. Próbálta újra rendbe szedni a gondolatait. A módszeres gondolkodás az egyetlen helyes út.

A kapu előtt annak idején valamilyen tér lehetett, a közepén jókora szökőkúttal. A szökőkút egy része ma is megvolt, egy sor törött szobor, nagy, kör alakú medencében. És persze ma is ott volt a teret alkotó üres terület. Ahhoz, hogy a kapuhoz érjen, közel százhossznyit kell nyílt terepen lovagolnia, ahol csak az éjszaka védi a figyelő szemektől. Ez sem volt valami kellemes gondolat. Túlságosan is jól emlékezett még azokra a láthatatlan leselkedőkre.

Elgondolkodott a kürtszókon, amiket valamivel korábban a városban hallott. Már majdnem visszafordult, azt gondolván, hogy elfoghatták valamelyiküket, mielőtt rádöbbent, hogy úgysem tehetne értük semmit. Ilyen túlerővel szemben – mit is mondott Lan? –, száz trallokkal és négy Enyésszel szemben reménytelen. Moiraine Sedai azt mondta, menjünk a folyóhoz.

Visszatért a kapuval kapcsolatos tűnődéséhez. Bármilyen alaposan próbálta is átgondolni a helyzetet, nem sokra jutott vele, de azért végül csak döntött. Kilovagolt a mély árnyak közül a ritkább sötétségbe.

Amint megindult, egy másik ló lépett ki a szabad területre a tér ellentétes oldalán, majd megállt. Ő is megtorpant, kitapogatta a fejszéjét. Nem lett tőle sokkal nyugodtabb. Ha az a sötét alak egy Enyész...

– Rand? – hallatszott egy halk, bizonytalan hang.

Perrin hosszú, megkönnyebbült sóhajjal fújta ki magából a levegőt.

– Én vagyok az, Perrin, Egwene! – szólt vissza, fojtott hangon. Ennek ellenére túl hangosnak hallatszott a néma sötétségben.

A két lovas a szökőkút közelében találkozott.

– Láttál valakit a többiek közül? – kérdezték mindketten teljesen egyszerre. Mindketten csak a fejüket rázták válaszul.

– Nem lesz semmi bajuk – dünnyögte Egwene, Bela nyakát veregetve. – Ugye?

– Moiraine Sedai és Lan majd vigyáz rájuk. Meg ránk is, amint a folyóhoz értünk. – Remélte, tényleg így lesz.

Óriási megkönnyebbülés volt végre kiérni a kapun, még ha tényleg trallokok vannak is az erdőben. Meg Enyészek. Perrin gyorsan megállította a gondolatmenetet. A lombtalan ágak nem akadályozták, hogy a piros csillagot kövesse, és most már Mordeth sem bánthatja, mert itt már nem érheti el őket. Mordeth jobban megrémítette, mint a trallokok valaha is.

Hamarosan elérik a folyót, és találkoznak Moiraine-nel. Ő aztán majd tesz róla, hogy a trallokok se érhessék el őket. Ebben váltig hitt, mert egyszerűen nem volt más választása. A szélben zörögve csapódtak egymásnak az ágak, suhogtak az örökzöldek lombjai, a fenyők tűlevelei. Magányos kecskefejő hangja visszhangzott a sötétben. Közelebb léptették egymáshoz a lovaikat Egwene-nel, mintha a hideg ellen bújnának össze. Borzasztó magányosnak érezték magukat.

Trallok kürt harsant fel valahol mögöttük. Gyors, rövid, vonyításszerű futamok sürgették a vadászokat a préda után. Hamarosan mély, félig emberi üvöltések zúgtak fel a nyomukban. A kürtszó még gyorsabb üldözésre ösztökélte az ellenséget. Hirtelen valóságos kórusban hangzott föl a trallokok morgása, ahogy megérezték az emberi szagot.

Perrin vágtába ugratta a lovát.

– Gyere! – kiáltotta. Egwene jött. Mindketten folyamatosan sarkantyúzták a hátasaikat. Többet nem törődtek vele, hogy zajt csaphatnak, sem az arcukba csapódó ágakkal.

Ahogy a fák között robogtak, legalább annyira az ösztöneikre, mint a piros csillag irányítására bízva magukat, Bela kezdett lemaradni. Perrin visszanézett. Egwene folyamatosan rugdosta a kancát, a kantárszárral is verte, de egyik sem segített. A trallokok, a hangjuk alapján ítélve, egyre közelebb értek. Visszafogta egy kicsit a lovát, hogy ne hagyja le a lányt.

– Siess! – kiáltotta. Most már ki is tudta venni az üldözőiket. Nagydarab, sötét alakok rohantak mögöttük nagyokat ugrálva. Vicsorogtak, vérfagyasztóan bömböltek. Megragadta az övén lógó fejsze nyelét. Úgy megszorította, hogy belefájdultak az ujjai. – Siess, Egwene! Siess!

Egyszer csak sikoltva nyihogott fel a lova, és hirtelen zuhanni kezdett. Kicsúszott a nyeregből, a ló eltűnt alóla. Maga elé nyújtotta a kezét, megfeszítette az izmait; fejessel érkezett a jeges vízbe. A sötétben egyenesen belelovagolt a levegőbe a part meredek sziklafalának tetején, és lovastul az Arinellbe zuhant.

A jéghideg víz sokkjától levegőért kapott; jó sokat nyelt, mielőtt sikerült a felszínre küzdenie magát. Inkább érezte, mint hallotta az újabb nagy csobbanást. Egwene is megérkezett, gondolta. Lihegve taposta a vizet. Nem volt könnyű a felszínen maradnia; a kabátja és a köpenye teljesen átázott, a csizmája megtelt vízzel. Körbenézett, kereste a lányt, de csak a holdfényt látta csillogni a fekete, szélborzolta vízen.

– Egwene? Egwene!

Lándzsa villant meg a szeme előtt, fröcskölt vizet az arcába. Majd több is a vízbe csapódott körülötte. Mély, torokhangú veszekedés hallatszott a partról, aztán nem jött több lándzsa, de ő mindenesetre felhagyott a kiabálással egy időre.

Az áramlat lefelé, folyásirányba vitte, de a mély kiáltások és acsargások a part mentén követték, mindig egy vonalban maradtak vele. Kikapcsolta a köpenyét, hagyta, hadd vigye el a víz. Ennyivel is kevesebb súly húzza le. Elszántan indult a túlsó part felé. Ott nincsenek trallokok. Legalábbis remélte.

Úgy úszott, ahogy otthon, a Vízi-erdő tavacskáiban tanulták: mindkét karjával egyszerre húzott, mindkét lábával egyszerre rúgott ki, a fejét pedig folyamatosan a víz fölött tartotta. Pontosabban próbálta; nem volt könnyű. Hiába szabadult meg a köpenyétől, a kabátja és a csizmái mintha külön-külön is olyan súlyosak lettek volna, mint ő maga. Ráadásul a fejsze is lefelé rángatta az övét, folyton azzal fenyegetve, hogy felborítja, már ha nem húzza egyszerűen a mélybe. Gondolt rá, hogy azt is hagyja a folyóba veszni. Nem is egyszer. Olyan könnyű lett volna, sokkal könnyebb, mint például a csizmáit lerángatni úszás közben. De ahányszor csak erre gondolt, mindig elképzelte, amint kimászik a túlsó parton, és trallokok várnak rá. Persze egy fél tucat trallok ellen a fejsze sem sokat érne – lehet, hogy még egy ellen sem –, de még mindig jobb, mint ha a puszta kezére kell hagyatkoznia.

Egy idő után már abban sem volt biztos, hogy képes lesz-e egyáltalán megemelni majd a fegyvert. Ólomnehéz lett keze-lába. Minden egyes mozdulat komoly erőfeszítés volt már. Minden ütemnél egyre kevésbé emelkedett ki az arca a vízből. Időnként köhögve köpködött, mikor víz ment az orrába. Ehhez képest még egy, a kovácsműhelyben végzett teljes napi munka is semmi, gondolta fáradtan. A következő pillanatban belerúgott valamibe. Csak amikor megint beleütközött a lába, jött rá, hogy mi az. A part menti sekély vízbe ért. Átjutott a folyón.

A száján keresztül kapkodva a levegőt nagy nehezen talpra állt. Hangosan csobogva tántorgott, majdnem kiszaladt alóla a lába. Kibukdácsolt a partra, közben kirángatta a fejszéjét a hurokból. Hevesen reszketett a hideg szélben. Trallokoknak színét sem látta. De Egwene-nek sem. Csak egypár elszórtan álló fa látszott a part mentén, meg a holdfény festette ezüsthíd a víz színén.

Amint kezdte visszanyerni a lélegzetét, nekiállt kiabálni a többiek után. Újra és újra, folyamatosan. A túloldalról tompa kiáltások feleltek, de még abból a távolságból is felismerte a trallokok hangját. A barátai viszont nem válaszoltak.

Felerősödött a szél, süvöltése elnyomta az állatemberek hangját. Megremegett. Nem volt olyan hideg, hogy ráfagyjon a ruha, de az sem lett volna sokkal kellemetlenebb. A csontjáig átfázott. Maga köré fonta a karját, de ez puszta gesztus volt csupán, ami nem állította meg a jeges légáramlatot. Magányosan, fáradtan mászott föl a folyóparton, hogy menedéket keressen.

Rand megveregette Felhő nyakát. Suttogva próbálta megnyugtatni a szürkét. A ló felkapta a fejét, gyorsan odébbtáncolt. A trallokokat maguk mögött hagyták – vagy legalábbis úgy nézett ki –, de Felhő még mindig érezte a szagukat. Mat húrra fektetett nyílvesszővel lovagolt, bármilyen meglepetésre készen. Rand és Thom az ég felé bámultak a fák ágai között, keresték a vörös színű csillagot, az útjelzőjüket. Nem volt nehéz szemmel tartani, a fakoronák ellenére sem, amíg egyenesen felé lovagoltak. De aztán még több trallok jelent meg, ezúttal előttük, mire gyorsan oldalirányba törtek ki, nyomukban mindkét üvöltő falkával. Az állatemberek lépést tudtak tartani egy lóval is, de legfeljebb mintegy százlépésnyi távolságig, úgyhogy hamarosan maguk mögött hagyták az üldözőiket; nemsokára még az üvöltésüket sem hallották. De időközben annyiszor változtattak irányt, hogy elveszítették a csillagot.

– Én még mindig azt mondom, hogy arra van – mondta Mat jobb felé intve. – A végén észak felé haladtunk, tehát keletnek arra kell lennie.

– Ott van! – szólalt meg hirtelen Thom. A sűrű, kusza ágdzsungelen keresztül balra mutatott, egyenesen a piros csillagra. Mat dünnyögött valamit a bajsza alatt.

Rand a szeme sarkából mozgást pillantott meg. Egy trallok ugrott elő hangtalanul az egyik fa mögül, majd meglendítette a fogórúdját. Rand a lova oldalába vágta a sarkát. A szürke előreugrott. Közben két újabb szörny bukkant elő az első mögött. Egy hurok érintette egy pillanatra a tarkóját. Végigfutott a hátán a hideg.

Az egyik bestiális arc hirtelen eltorzult: nyílvessző állt a szemébe. Mat csatlakozott hozzá, együtt dübörögtek a fák között. Rájött, pont a folyó felé vágtatnak, de nem volt benne biztos, hogy ez bármit is segít rajtuk. A trallokok a sarkukban voltak, olyan közel, hogy szinte elkaphatták volna lovaik zászlóként lobogó farkát. Ha csak egy féllépésnyivel is közelebb kerülnek, a fogórudak mindkettőjüket kiránthatják a nyeregből.

Előrehajolt a szürke nyakán. Ennyivel is messzebb került a sajátja a hurkoktól. Mat arca is félig eltűnt a lova sörényében. De Thom vajon merre lehet? Talán úgy döntött, jobb, ha egyedül megy tovább, azok után, hogy mindhárom trallok kettőjükre ragadt?

Aztán egyszer csak Thom heréltje vágtatott elő az éjszakából, közvetlenül a szörnyemberek mögött. Azoknak épp csak annyi idejük maradt, hogy meglepetten hátranézzenek, mielőtt a mutatványos keze gyorsan hátra, majd előrelendült. Fémen csillant meg a holdfény. Az egyik üldözőjük előrebukott. Többször is előrebukfencezett, mielőtt mozdulatlan halomként hátra maradt. Közben a második sikoltva esett térdre, mindkét kezével a háta felé kapkodva. A harmadik vadul vicsorgott, megmutatta éles agyarait, de amikor a társai mind felbuktak, inkább oldalt vetette magát, és eltűnt a sötétségben. Thom keze megint ostorszerűen csapott előre, és ez is felüvöltött, de az ordítása egyre halkult, ahogy továbbrohant.

Rand és Mat meghúzták a gyeplőt. Szótlanul néztek a mutatványosra.

– A legjobb késeim – morogta Thom, de azért nem fordult vissza összeszedni őket. – Ez az utolsó ránk fogja szabadítani a többit. Remélem, nincs messze a folyó. Remélem... – nem fejezte be, mit remél még, ehelyett megrázta a fejét, és könnyű vágtába kezdett. Rand és Mat követték.

Hamarosan lejtős folyópartra értek. Az erdő egészen a koromsötét víz széléig terjedt. A holdsütötte folyó felszínén szélborzolta hullámok fodrozódtak. A túlsó part egyáltalán nem is látszott. Rand nem rajongott az ötletért, hogy egy tutajon keljenek át a sötétben, de ezen az oldalon még kevésbé akart maradni. Ha kell, akár át is úszom.

Valahol az erdő mélyén trallok kürt harsant fel élesen, röviden, sürgetően. Ez volt az első kürtszó, amióta elhagyták a romokat. Rand azon rágódott, nem azt jelenti-e, hogy elkaptak a többiek közül valakit.

– Nincs értelme egész éjszaka itt álldogálnunk – mondta Thom. – Válasszatok egy irányt. Felfelé vagy lefelé?

– De hát Moiraine és a többiek bármerre lehetnek – tiltakozott Mat. – Bármerre is indulunk, lehet, hogy csak még távolabb kerülünk tőlük.

– Az nem kizárt. – Thom csettegett a heréltnek, és folyásirányba indult, a part mentén. – Az nem kizárt. – Rand Matre nézett, aki megvonta a vállát. Követték.

Egy darabig semmi változás nem látszott a tájban. A part néhol magasabb volt, máshol alacsonyabb, az erdő sűrűbb lett, vagy megritkult, és kis tisztások nyíltak rajta, de az éjszaka, a folyó és a szél mindig ugyanolyan maradt, hideg és sötét. És trallokoknak nyoma sem volt. Rand ebben az egyben nem is vágyott változásra.

Aztán fényt pillantott meg elöl, egyetlen fénypontot. Mikor valamelyest közelebb értek, már látszott, hogy magasan a folyó fölött van, mintha egy fáról jönne. Thom gyorsabb lépésre ösztökélte a lovát. Halkan hümmögött.

Végül meglátták, mi adja a világosságot: egy nagy kereskedőgálya árbocán lógó lámpa. A hajó egy kis tisztás mellett horgonyzott éjszakára. Közel harminc lépés hosszú volt, kissé imbolygott a sodrásban, meg-megrántotta a fákhoz kötött rögzítőköteleit. Az árbocok és a kötélzet halkan recsegett és fütyült a szélben. A lámpa megkettőzte a holdfény erejét a fedélzeten, de senki nem látszott.

– Na, ez azért jobb, mint egy aes sedai tutaj, nem igaz? – mondta Thom, és leszállt a lováról. Csípőre tett kézzel állt meg, a sötét ellenére is sejteni lehetett, hogy önelégülten mosolyog. – Nem úgy néz ki, mintha lószállításra tervezték volna, de ha figyelembe vesszük, milyen veszélyben van, amire mi fogjuk figyelmeztetni, a kapitány talán hajlandó lesz kivételt tenni. Csak hagyjátok, hadd beszéljek én. De azért hozzátok a pokrócaitokat meg a nyeregtáskáitokat, biztos, ami biztos.

Rand lemászott, nekiállt lecsatolni a nyerge mögé erősített holmikat.

– De ugye nem áll szándékodban a többiek nélkül elindulni?

Thomnak nem volt alkalma megmondani, mi áll szándékában. Két trallok rontott a tisztásra üvöltve, a fogórudaikat lengetve. További négy jött közvetlenül mögöttük. A lovak felágaskodtak, nyerítettek. A távolból ordítozás jelezte, hogy még több üldöző közeledik.

– A hajóra! – kiáltotta Thom. – Gyorsan! Hagyjatok mindent! Futás! – Azzal maga is megfogadta a saját tanácsát, és gálya felé rohant, köpenye rojtjai csak úgy lobogtak, hangszeres tokjai hangosan zörögve koccangattak össze a hátán. – Hé, ti ott a hajón! – ordított. – Ébresztő, bolondok! Jönnek a trallokok!

Rand lerántotta a pokróctekercsét és a nyeregtáskáit az utolsó szíjról, aztán a mutatványos után vetette magát, alig egy lépéssel lemaradva. Átvetette a csomagjait a korláton, majd maga is utánuk ugrott. Esés közben épp csak megpillantott egy férfit – összegömbölyödve feküdt a fedélzeten, de már kezdett felülni, mintha csak abban a pillanatban ébredt volna –, és már rá is zuhant, lábbal előre. A fickó nagyot nyögött, Rand egyensúlyát vesztve botladozott. Egy kampós fogórúd csapott le a korlátra ott, ahol átugrott fölötte. Mindenfelől kiáltozás és lábdobogás hallatszott a hajón.

A rúd mellett szőrös kezek kapták el a korlátot, majd kecskeszarvas fej emelkedett fölé. Bár még nem nyerte vissza az egyensúlyát, és továbbra is botladozott, Randnek mégis sikerült valahogy kirántania és meglendítenie a kardját. A trallok sikoltva zuhant vissza a partra.

Mindenfelé emberek rohangásztak a fedélzeten. Hangosan kiabáltak, fejszével vagdosták el a rögzítőköteleket. A hajó megrándult és megingott, mintha alig várná, hogy elindulhasson. Az orrban három ember küzdött egy trallokkal. Egy matróz kidöfött a lándzsájával, le, a hajó oldala mellé, bár Rand azt nem látta, hogy mire célzott. Íjhúr pendült, majd ismét. A férfi, akire ráugrott, négykézláb mászott el előle, majd amikor észrevette, hogy nézi, magasba lökte a kezét.

– Kegyelem! – kiáltotta. – Vigyenek, amit akarnak, maguké lehet a hajó, vigyenek el mindent, csak ne öljenek meg!

Hirtelen valami Rand hátába csapódott. Arccal a fedélzetre zuhant. Kardja elrepült kinyújtott kezéből. Tátott szájjal, levegőért kapkodva próbálta elérni a fegyvert. Az izmai keservesen lassan engedelmeskedtek; vonaglott, mint egy eltaposott csiga. A fickó, aki az előbb kegyelemért könyörgött, még vetett egy gyors, vágyódó pillantást a kardra, majd eltűnt a sötétben.

Randnek kínkeservesen, de sikerült hátranéznie a válla fölött. Rögtön tudta, kifogyott a szerencséje. Farkaspofájú trallok egyensúlyozott a korláton, lenézett rá, a kezében a fogórúd csonkjával. Ezek szerint olyan erővel vágta hátba, hogy eltört a bot. Próbálta elérni a kardot vagy legalább mozogni, elmenekülni, de a végtagjai csak meg-megrándultak, de még azt is csak fele olyan erősen, mint szerette volna. Össze-vissza kalimpált keze-lába, valahogy sosem pont abba az irányba mozdultak, amerre ő akarta. Mellkasára mintha fémpántokat szegeztek volna, szeme előtt ezüstös foltok vibráltak. Rémülten próbált valahogy menekülni. Lelassulni látszott az idő. A trallok megemelte a rúd csonkját, mintha le akarná döfni vele. Úgy tűnt, mintha álomszerű lassúsággal mozogna. Tehetetlenül nézte, ahogy a vaskos kar hátrahúzódik, már szinte érezte is, ahogy a szilánkos fa a gerincébe fúródik, a fájdalmat, ahogy lyukat szakít a testébe. A tüdeje mintha ki akart volna durranni. Meg fogok halni! Fény, segíts, megfogok... A trallok karja előrelendült, felé döfött a törött rúddal. Ekkor végre sikerült annyi levegőt kipréselnie a torkán, hogy felkiáltson.

– Neeee!

Hirtelen megrándult a hajó, és egy alsó vitorlarúd lendült elő a sötétből. Elroppanó csontok reccsenése kíséretében találta mellkason és söpörte le a korlátról az állatembert.

Rand egy ideig csak feküdt, és lihegve nézte a fölötte csapkodó vitorlarudat. Na, ezzel aztán biztos felhasználódott az utolsó csepp szerencsém is, gondolta. Kizárt, hogy ezek után egy fikarcnyi is maradt volna.

Remegve tápászkodott föl. Felvette a kardját. Ez egyszer végre két kézre fogta, ahogy Lan tanította. De már nem maradt min használja. A hajó és a part közötti fekete vízsáv sebesen szélesedett. A trallokok kiáltásai gyorsan halkultak, majd az éjszakába vesztek.

Alig dugta a helyére a pengét és rogyott fáradtan a korlátnak, mikor egy térdig érő kabátot viselő köpcös férfi sétált oda hozzá a fedélzeten, hogy megnézze magának. Kerek arcát széles vállakra hulló hosszú haj és bajusz nélküli szakáll keretezte. Kerek arc, de nem kövér. A vitorlarúd megint megindult. A szakállas egy pillanatra elfordította róla fürkésző pillantását, amíg elkapta; az hangos csattanással állt meg széles tenyerében.

– Gelb! – harsogta. – A Szerencsére, hol maradol már, Gelb?! – nagyon gyorsan beszélt, egészen összemosta a szavakat; Rand alig értette, mit mond. – Nem bújhatol el előlem a saját hajómon! Hozzátok ide nekem Floran Gelbet!

Erre megjelent egy matróz, kezében tükrös lámpával, két másik pedig vékonyképű férfit tolt a fénykörébe. Rand azt a fickót ismerte fel benne, aki felajánlotta neki a hajót. Most ide-oda kapta a pillantását, gondosan kerülte a testes férfi tekintetét. Az utóbbi lehet a kapitány, gondolta Rand. Gelb homlokán véraláfutás kezdett kialakulni, ahol a megérkezésekor eltalálta a csizmájával.

– Talán ugyan nem neked kelletett volna megkötni eztet a bumot, Gelb? – kérdezte a kapitány meglepően nyugodt hangon, bár ugyanúgy hadarva, mint eddig.

A vékonyképű őszintén meglepődni látszott.

– De hát én megkötöttem. Szorosan. Elismerem, néha egy kicsit lassan végzek dolgokkal, Domon kapitány, de azért mindig megcsinálom őket.

– Szóval hát lassú lennél, mondsza? Bezzeg az alvásban nem annyira. Aludtál, mikor őrt kelletett volna állnod. Ha rajtad múlik, bizony akár az utolsó emberig levághattak volna minket.

– Nem, kapitány, dehogy. Ő volt az! – mutatott Gelb Randra. – Őrségben álltam, ahogy kell, amikor ez itten odalopózott hozzám, és fejbevágott egy bunkóval. – Megérintette a fején a zúzódást, fájdalmasan megrándult az arca, majd a fiúra meredt. – Keményen küzdöttem vele, de akkor megjöttek a trallokok. Ez egy húron pendül velük, kapitány. Árnybarát. Egy húron pendül a trallokokkal.

– Egy húron pendül ám a jó öreg nagyanyámmal! – harsogta Domon kapitány. – Talán ugyan nem figyelmeztettelek legutóbb, Gelb? Fehér-hídnál bizony szeded a sátorfádat! Takarodj a szemem elől, mielőtt úgy határozok, hogy most rögtön kiraklak. – Gelb kiszaladt a lámpafényből. Domon hol ökölbe szorította, hol kiengedte a kezét, úgy bámult a semmibe. – Ezek a trallokok bizony követnek engemet. Vajha miért nem hagynak engemet békében? Miért?

Rand kinézett a korláton. Megdöbbenve állapította meg, hogy a part már nem is látszik. Két ember kezelte a taton át hátranyúló hosszú kormánylapátot, kétoldalt pedig hat-hat evezős dolgozott; a hajó fürge vízirovarként futott egyre mélyebbre a folyó közepe felé.

– Kapitány – mondta Rand. – Néhány barátunk a parton maradt. Ha visszamegy és felveszi őket, biztos vagyok benne, hogy megjutalmazzák.

Domon a fiú felé kapta kerek arcát. Mikor Thom és Mat is megjelent, őket is bevonta kifejezéstelen pillantásába.

– Kapitány – hajolt meg Thom. – Engedje meg...

– Most pediglen lejönnek – mondta a hajó ura. – Ahol jobban látom, miféle portéka pottyant a bárkámra. Jöjjenek. A Szerencse hagyjon el, valaki kösse már meg eztet a szarvátkozta bumot! – A matrózok azonnal ugrottak, hogy gondoskodjanak a vitorlafáról. A kapitányuk közben a tat felé cammogott. Rand és társai követték.

Domon kapitánynak csinos kis kabinja volt a tatban, melyet rövid létrán lemászva lehetett elérni. Úgy tűnt, itt mindennek megvan a helye, beleértve még az ajtó belső oldalára szerelt fogasról lógó kabátokat és köpenyeket is. A helyiség a hajó teljes szélességén végighúzódott. Egyik oldalt széles ágyat erősítettek a falhoz, a másikon súlyos asztalt. Egyetlen, magas támlájú, masszív karú szék volt csak, és azt a kapitány maga foglalta el. Randéknak intett, találjanak maguknak ülőhelyet a számos ládán és padon. Az asztalon és az ágyon kívül ez utóbbiak alkották a szoba összes berendezését. Hangos krákogás állította meg Matet, amikor az ágyra akart ülni.

– Nos – mondta Domon, amikor mind helyet foglaltak. – Az én nevem Bayle Domon, és a Permet kapitánya, egyben tulajdonosa lennék, ami ez a hajó lenne. De ugyan kik volnának maguk, és hová tartanának itt a semmi közepén? És ugyan vajon miért ne dobjam át a korláton magukat, amiért bajt hoztak a nyakamba?

Randnek még mindig komoly gondot okozott a férfi gyors beszédét követnie. Mikor végre kisilabizálta magában az utolsó kérdését is, döbbenten kerekedett el a szeme. Átdobni minket a korláton!

Mat gyorsan így felelt:

– Nem állt szándékunkban bajt okozni. Mi csak éppen Caemlynbe tartottunk, onnan meg...

– Onnan meg az orrunk után – vágott közbe természetesnek ható nemtörődömséggel Thom. – A mutatványosok már csak így utaznak, mint homok a szélben. Én ugyanis mutatványos lennék, tudja. Thom Merrilin, szolgálatára. – Megmozdította a köpenyét, hogy a számtalan színes rojt megrebbenjen rajta, mintha a kapitánynak bizony elkerülhették volna a figyelmét. – Ez a két falusi bunkó meg a tanítványom szeretne lenni, bár egyelőre, még magam sem vagyok biztos benne, hogy kellenek-e. – Rand Matre nézett. A barátja vigyorgott.

– Ez mind nagyon szép is lenne, ember – mondta Domon türelmesen –, csak hát éppen nem mond nekem semmit. De még annál is kevesebbet. A szerencse csípjen meg, de ez a hely itten bizony nem esik útba Caemlyn felé semmi vidékről, amiről valaha is hallottam volna.

– Na, hát ez bizony hosszú történet – mondta Thom, azzal nyomban neki is állt elmesélni.

Megtudták, hogy a havazások miatt egy ködhegységi bányászfaluban rekedt, Baerlonon túl. Ott tartózkodtában hallott egy legendát, egy a trallok háborúkban elveszett kincsről, amely egy Aridhol nevű elfeledett város romjai között rejtőzik. Történetesen korábban alkalma volt megismerni Aridhol pontos elhelyezkedését a térképről, melyet Illianban kapott haldokló barátjától, akinek egyszer megmentette az életét. Az illető barát utolsó szavaival azt bizonygatta, hogy a térkép gazdaggá teszi majd őt, amit ő nem igazán vett komolyan egészen addig, amíg meg nem hallotta ezt a legendát. Amikor kellőképpen megolvadt a hó, útra kelt egy kisebb csapattal, köztük a két leendő tanítványával, és hosszú, kalandos út megtétele után még sikerült is megtalálniuk a romvárost. De kiderült, hogy a kincs magáé az egyik Rémúré volt, és Shayol Ghulból trallokokat küldtek, hogy hozzák vissza. Majdnem minden veszély, mellyel eddig szembekerültek – trallokok, Myrddraalok, a draghkar, Mordeth és Mashadar –, megjelent a történet valamelyik pontján, bár Thom úgy adta elő őket, mintha személyesen az ő életére tört volna valamennyi, de ő ügyesen mindig kikerült a csávából. Számos hőstett árán, amelyek nagy részét persze ő maga hajtotta végre, sikerült elmenekülniük, de trallokok üldözték őket. Az éjszakai sötétségben aztán szétszóródott a csapat, míg végül Thom és két társa kénytelenek voltak az első biztonságos helyen menedéket keresni, Domon kapitány hajóján, melyet bizonyosan maga a Fény küldött a megsegítésükre.

Mikor a mutatványos meséje végére ért, Rand ráébredt, hogy egy ideje tátott szájjal hallgatja. Hallható csattanással zárta be. Matre pillantott. A barátja elkerekedett szemekkel nézte Thomot.

Domon kapitány a széke karján dobolt az ujjaival.

– Ezt a mesét bizony sok van, ki nem hinné el. No persze én valóban láttam a trallokokat, nemdebár?

– Pedig minden szava igaz – jelentette ki látszólag őszinte felháborodással Thom. – Én már csak tudom, mert végig ott voltam.

– Vajon talán még mutatni is tudnak egy darabot ebből a híres kincsből?

A mutatványos sajnálkozva tárta ki a karját.

– Sajna, ami keveset végül sikerült elhoznunk belőle, az is mind a lovainkon maradt, amelyek elfutottak, amikor az utolsó trallokok megjelentek. Nem is maradt másom, csak a furulyám, a hárfám, néhány rezem meg a ruhám, amelyben vagyok. De higgye el, jobb, ha nem is vágyik arra a kincsre. A Sötét Úr rontása ül rajta. Jobb, ha inkább ott marad a romok közt, a trallokoknak.

– Ezek szerint nincs pénzük, amivel megfizethetnék az utazásukat. Márpedig én már csak a saját bátyámat sem engedném velem hajózni, ha nem tudná megfizetni illően, különösképp, ha trallokokat szabadítana a hajómra, hogy szétvagdossák a korlátomat és elnyesegessék a kötélzetemet. Ugyan miért ne szabaduljak inkább meg maguktól, miért ne hagyjam, hadd ússzanak szépen vissza, ahonnan jöttek?

– Ugye nem tenne csak úgy egyszerűen partra? – így Mat. – Amikor ott lesben állnak a trallokok?

– Ki beszélt itten a partról? – felelte gunyorosan Domon. Pár pillanatig az arcukat fürkészte, majd az asztalra fektette a kezét. – Bayle Domonnal lehet tárgyalni. Nem lesznek átdobva a korláton, ha nem muszáj. Nézze. Látom, az egyik tanítványának van egy kardja. Nekem éppen szükségem lenne egy jó kardra, és amilyen jólelkű fickó vagyok, egészen Fehérhídig elviszem érette magukat.

Thom már nyitotta volna a száját, de Rand gyorsan közbevágott.

– Nem! – Tam nem azért adta neki, hogy eladja. Végigfuttatta a kezét a markolaton, kitapintotta a bronz gémet. Amíg ez nála volt, legalább egy kicsit úgy érezhette, mintha Tam is vele lenne.

Domon a fejét rázta.

– Hát, ha nem, hát legyen nem. Ámde Bayle Domonnál bizony nem utazik ingyen senki emberfia, még a saját anyja sem.

Rand kelletlenül ürítette ki a zsebét. Nem volt benne sok, csak néhány réz meg az ezüstérme, amelyet Moiraine adott. A kapitány felé nyújtotta. Némi habozás után Mat is követte a példáját, egy sóhaj kíséretében. Thom egy pillanatig mérgesen meredt rájuk, de aztán mosoly terült szét az arcán, olyan gyorsan, hogy Rand végül nem is volt benne biztos, a dühös nézést nem csak képzelte-e.

Domon fürgén kihalászta a két vaskos ezüstérmét a fiúk kezéből, majd a háta mögött fekvő rézpántos ládából kis mérlegkészletet és fémesen zörgő bőrzacskót vett elő. Gondos meregetés után a zacskóba dobta a pénzeket, majd mindkettőjüknek visszaadott némi apróbb ezüstöt és rezet. Főleg rezet.

– Fehérhídig – mondta, majd gyöngybetűs bejegyzést tett egy bőrkötéses főkönyvben.

– Ez azért jó drága jegyár ilyen rövid útra – morogta Thom.

– Plusz a hajómat ért károk – felelte türelmesen a kapitány. A mérleget és a zsákot visszatette a ládába, majd az utóbbit elégedetten zárta be. – Meg egy kevés, amiért trallokokat hoztak a nyakamba, és rákényszerültem éjszaka továbbhaladni folyásirányba, amikor pediglen annyi erre a homokzátony, mint a pelyva.

– Na és a többiek? – kérdezte Rand. – Őket is elviszi? Mostanra már biztos elértek a folyóig, vagy ha még nem, hát hamarosan el fognak, és látni fogják a tatján lógó lámpát.

Domon kapitány meglepetten vonta föl a szemöldökét.

– Azt hinnéd netán, hogy egyhelyben állunk, ember? A Szerencse csípjen meg, mostanára már bizonyosan három, inkább négy mérföldre lehetünk onnan, ahol a hajóra gebeckedtetek. A trallokoknak már a gondolatától is úgy húznak a legényeim, mint az eleven szélvész. Jobban ismerik őket, mint szeretnék. És a sodrás is segít. De ez mindegy is. Ma éjszaka én már akkor sem kötnék ki, ha a jó öreg nagyanyám lenne a parton. Az is megeshet, ki sem kötök Fehérhídig. Voltak énnekem már épp eleget sarkamban a trallokok annak idején, úgyhogy, ha csak lehet, többet nem kérek belőle.

Thom érdeklődve hajolt előre.

– Korábban is találkozott már trallokokkal? Mostanában?

Domon habozott, összehúzott szemekkel méregette a mutatványost, de amikor megszólalt, a hangjában egyszerűen undor volt csak.

– Saldaeában teleltem, ember. Nem mintha szándékomban állott volna, de korábban fagyott be a folyó, aztán meg későbben is riant meg a jég. Azt mondják, Maradon legmagasabb tornyaiból már látni a Fertőt, de én ugyan nem vágytam ilyesmire. Jártam én már arra azelőtt is, és folyton az a beszéd járta, hogy trallokok támadtak meg egy tanyát, meg effélék. De ezen a télen minden éjszaka égő tanyák látszottak a távolban. Úgy ám, de olykor még egész falvak is. Még rögvest a városfalig is felmerészkedtek néhanap. És mintha ez még nem is lenne elég rémes, a népek mind azt mondogatják, azt jelentené mindez, hogy mocorog a Sötét Úr, nyakunkon a Végnapok. – Megremegett, majd megvakarta a fejét, mintha a gondolattól is viszketne a fejbőre. – Alig is várom már, hogy megest olyan földekre érjek, ahol a népek azt hiszik, trallokok csak a mesében vannak, és a történetek, amelyeket mondok, csupa utazóhumbug.

Rand időközben már nem is figyelt rá. A szemközti falra meredt, Egwene-en meg a többieken járt az esze. Nem tűnt túl helyesnek, hogy ő itt ül a Permeten, biztonságban, miközben a többiek még mindig ott vannak valahol az éjszakában. A kapitány kabinja egyszer csak nem tűnt már olyan kényelmesnek, mint azelőtt.

Meglepődött, mikor Thom talpra rángatta. A mutatványos a létra felé tolta, Mattel együtt. Közben csakúgy öntötte a bocsánatkéréseket a kapitány felé a falusi bunkók miatt. Rand szótlanul mászott fel.

Amint a fedélzetre értek, Thom gyorsan körbepillantott, hogy biztos nem látja-e őket senki, majd rájuk mordult:

– Rábeszélhettem volna, hogy néhány dalért meg történetért ingyen vigyen el minket, ha ti ketten nem villogtattátok volna olyan gyorsan az ezüstötöket.

– Én ebben nem vagyok olyan biztos – mondta Mat. – Nekem nagyon is komolynak tűnt a fenyegetése, hogy a folyóba dob minket.

Rand lassan a korláthoz sétált, nekidőlt, és visszanézett az éjbe vesző folyóra. Semmit nem látott, csak feketeséget. Még a partok sem látszottak. Egy perc elteltével Thom a vállára tette a kezét, de ő nem mozdult.

– Most már nem tehetsz semmit, kölyök. Amellett mostanra már biztonságban vannak a... Moiraine-nel és Lannal. Tudsz jobbat kettőjüknél, aki kimenekíthetné őket?

– Megpróbáltam lebeszélni, hogy velünk jöjjön.

– Te mindent megtettél, amit tudtál, gyerek. Rajtad nincs mit számon kérni.

– Azt mondtam neki, vigyázni fogok rá. Jobban kellett volna próbálkoznom. – Az evezők nyikorgása és a kötélzet között huhogó szél hangja fájdalmas dallammá olvadt össze. – Jobban kellett volna próbálkoznom – suttogta.

Huszonegyedik fejezet

Amit a szél beszél

Az Arinell vizét megérintették az első napsugarak. Lassan tapogatózva utat találtak a kis horpadásba is, ahol Nynaeve egy fiatal tölgynek vetett háttal mélyen, egyenletesen lélegezve aludt. A lova is álomba merült, leengedett fejjel, a lábát megvetve, ahogy a lovak aludni szoktak. Nynaeve a gyeplőt a csuklója köré tekerte. Mikor a napfény az állat szemhéjára sütött, annak felpattantak a szemei, majd megemelte a fejét, megrántva ezzel a gyeplőt. Nynaeve rémülten rezzent össze. Álmosan nézett körbe.

Egy darabig azt sem tudta, hol van. Rémülten forgatta a fejét. Amikor meg mégis eszébe jutott, csak még riadtabb lett. De semmi félelmeteset nem látott, csak fákat, a lovát és a horpadás alját kitöltő barna avarszőnyeget. A legnedvesebb talajrészen némi tavalyi árnyékkezegomba alkotott gyűrűket egy kidőlt fatörzsön.

– A Fény mentsen meg, te nő – mormogta, miközben fáradtan visszarogyott a tölgyhöz –, ha még egyetlen egy éjszakát sem tudsz ébren maradni. – Leoldotta a kezéről a gyeplőt. A csuklóját masszírozva állt fel. – Ébredhettél volna a trallokok üstjében is.

A száraz avar ropogott, susogott, ahogy a horpadás széléhez kapaszkodott, és kilesett. Csupán egy maroknyi kőrisfa választotta el a folyótól. Repedezett törzsük, kopár ágaik miatt halottnak látszottak. Mögöttük ott hömpölygött a széles, zöldeskék vizű folyam. Semmi. Sehol semmi. A túlparton elszórtan örökzöldek csoportja sötétlett, máshol fűz- és fenyőligetek látszottak. Összességében véve ott már lényegesen kevesebb fa volt, mint ezen a parton. Ha Moiraine és a fiatalok ott vannak, jól elbújtak. Na persze semmi oka feltételezni, hogy pont ezen a szakaszon keltek át, vagy próbáltak átkelni. Bárhol lehetnek, akár tíz mérfölddel lejjebb vagy följebb is. Már ha egyáltalán élnek még, a tegnapi éjszaka után.

Mérgesen, amiért ezt meg merte egyáltalán kérdőjelezni, visszacsúszott a mélyedésbe. A télesti események és a Shadar Logoth előtti harc minden szörnyűsége sem készítette föl az előző éjszakára, Mashadarra. Az a végtelen, őrült vágta, miközben egyfolytában azon járt az esze, életben van-e még rajta kívül egyáltalán valaki, meg hogy mikor találja szembe magát egy Enyésszel vagy egy csapat trallokkal... A távolban hallotta az állatemberek morgását, üvöltözését. Azoktól a rémes kürtszóktól megfagyott az ereiben a vér. Szerencsére azonban attól az első találkozástól eltekintve, amikor szétszóródtak, csak egyszer látott trallokot, akkor pedig már a falon kívül volt. Olyan tízen teremtek előtte, mintha a földből nőttek volna ki, kevesebb, mint harminchossznyira tőle. Azonnal felé rontottak, üvöltve, ordítozva, kampós fogórudakat lengetve. Ám mire megfordította a lovát, elhallgattak, magasba emelt orral szagolgattak a szélbe. Ő csak állt, döbbenten nézte őket. Azok meg egyszerűen hátat fordítottak neki, azzal eltűntek az éjszakában. És ez volt a legrémisztőbb az egészben.

– Szagról tudják, ki kell nekik – mondta a lovának, ami még mindig a horpadásban ácsorgott. – És ezek szerint nem én. Úgy tűnik, mégiscsak igaza van az aes sedai-nak, hogy az Éjszaka Pásztora nyelje el.

Némi tétovázás után úgy döntött, lefelé indul, folyásirányba. Gyalog ment, kantárszáron vezette a lovát. Lassan haladt, ugrásra készen fürkészte maga körül az erdőt. Az, hogy az előző éjszaka nem kellett a trallokoknak, még nem biztosíték, hogy akkor is elengedik, ha másodszor is beléjük botlik. Bármennyire gondosan figyelte is azonban az erdőt, a talajt még annál is tüzetesebben vizsgálgatta. Ha a többiek tőle folyásirányban keltek át az éjszaka, valamilyen nyomot találnia kell. Lóhátról viszont nem biztos, hogy észrevenné őket. Még az is előfordulhat, hogy a többiek nem is keltek át, és beléjük szalad. Ha semmit nem talál, a folyó mentén előbb-utóbb Fehérhídhoz jut, onnan pedig már országút vezet Caemlynba, ahonnan, ha kell, akár Tar Valonig is továbbmehet.

Már a puszta gondolat rémisztő volt. Eddig nem járt messzebb Emondmezőtől, mint a fiúk. Már Tarenrév is különös, idegen helynek tűnt. Baerlonban meg egész egyszerűen reggeltől estig el tudott volna ámuldozni a sok csodán és furcsaságon, ha nem kötötte volna le annyira, hogy megtalálja Egwene-t és a többieket. De nem hagyta, hogy bármi is megingassa az elhatározását. Előbb-utóbb megtalálja a fiatalokat, lesz, ami lesz. Vagy kitalál valamit, hogy számon kérje az aes sedai-on, bármi történt is velük. Vagy az egyik, vagy a másik, esküdözött magában.

Időnként talált nyomokat, mégpedig bőséggel, de általában bármilyen alaposan vizsgálta is át őket, nem tudta megmondani, vajon akik hagyták, maguk is kutattak, netán üldöztek valakit, vagy őket üldözték. Gyakran talált csizmanyomokat, melyek ugyanúgy származhattak trallokoktól, mint emberektől. Máskor patanyomokat is látott, párosujjúakat, kecske vagy ökör lábnyomához hasonlókat; azok biztosan trallokok voltak. Olyan jelet egyszer sem talált, amely egyértelműen a többiekre utalt volna.

Mintegy négy mérföldet tehetett meg, mikor égő fa füstjének szagát sodorta felé a szél. Elölről, folyásirányból jött, és úgy sejtette, nem is messziről. Épp csak egy pillanatig habozott, mielőtt egy kőrishez kötötte a lovát, jó százlépésnyire a folyótól, egy kicsi, de sűrű örökzöldligetben, ahol az állat minden irányból jól rejtve maradhatott. A füst éppenséggel trallokokat is jelenthetett, de erről csak egyféleképpen bizonyosodhatott meg: ha megnézi. Próbált nem is gondolni rá, mi célból rakhatnak tüzet a szörnyemberek.

Görnyedten osont fatörzstől fatörzsig. Közben magában a szoknyáján átkozódott. Kénytelen volt fölhúzni, és kézzel tartani, hogy ne legyen útban. A női ruhákat nem igazán lopakodásra találták ki. Ekkor egy ló horkantása lassította le. Mikor végül óvatosan ki mert kukucskálni a kőris mellett, amely mögé rejtőzött, az őrzőt látta, amint egy apró, part menti tisztáson éppen leszáll fekete csatalováról. Az aes sedai egy kidőlt fatörzsön ült a kis tábortűz mellett. A lángok fölött kis kannában éppen forrni kezdett a víz. Fehér kancája mögötte legelészett a ritkás pázsiton. Nynaeve nem mozdult, tovább figyelte őket.

– Mind eltűntek – jelentette be zordan Lan. – Négy Félember délnek indult, még hajnalhasadás előtt. Legalábbis úgy tűnik – nem hagynak maguk után valami sok nyomot. De a trallokok egyszerűen eltűntek. Még a holttesteik is, pedig nemigen szokták magukkal vinni az elesetteiket. Kivéve, ha éhesek.

Moiraine maréknyi valamit szórt a zubogó vízbe, és levette az edényt a tűz fölül.

– Reménykedhetnénk benne, hogy visszamentek Shadar Logothba, és elnyelte őket a város, de az túl szép lenne, hogy igaz legyen.

Tea ínycsiklandó illata szállt Nynaeve felé. Fény, ne hagyd, hogy megkorduljon a gyomrom.

– A fiúknak semmi jele, mint ahogy a többieknek sem. Túl zavarosak a nyomok, hogy meg lehessen állapítani, kitől származnak. – A javasasszony elmosolyodott. Az őrző sikertelensége valamelyest mentette az övét. – De ez a másik dolog fontos, Moiraine – folytatta Lan a szemöldökét ráncolva. Egy intéssel elutasította a teát, melyet az aes sedai felé nyújtott, majd fel-alá kezdett járkálni a tűz előtt, kezét a kardja markolatán nyugtatva. A köpenye minden mozdulatánál színt váltott. – Azon még csak túl tudtam tenni magam, hogy trallokok voltak a Folyóközben, még azon is, hogy százan. Na de ez? Legalább ezren vadásztak ránk tegnap.

– Szerencsénk, hogy nem mind maradt itt átkutatni Shadar Logothot. A Myrddraalok biztosan kételkedtek benne, hogy itt lennénk, de ugyanakkor biztos nem mertek volna úgy visszatérni Shayol Ghulba, hogy egyetlen lehetséges rejtekhelyet is ellenőrizetlenül hagytak. A Sötét Úr nem kifejezetten elnéző az alattvalóival.

– Ne próbálj eltérni a tárgytól. Tudod jól, mire akarok célozni. Ha ez az ezer azért volt itt, hogy a Folyóközbe küldjék őket, akkor miért nem mentek oda? Csak egy válasz lehetséges. Csak azután érkeztek, hogy visszafelé jövet átkeltünk a Tarenen, amikor már tudták, hogy egy Myrddraal és száz trallok többé nem lesz elég. De hogyan? Hogyan küldték ide őket? Ha ezer trallok ilyen messzire jöhet délre a Fertőtől, ilyen gyorsan, anélkül hogy észrevennék őket, akkor mi a biztosíték, hogy nem tud tízezer ugyanígy Saldaea, Arafel vagy Shienar szívébe jutni? A Határvidék egyetlen év alatt eleshet.

– Az egész világ elesik öt alatt, ha nem találjuk meg ezeket a fiúkat – felelte kurtán Moiraine. – Engem is aggaszt ez a kérdés, de választ nem tudok rá adni. Az Átjárók zárva vannak, és az Őrület Ideje óta nem akadt olyan aes sedai, aki elég erős lett volna, hogy Utazzon. Hacsak el nem szabadult egy Kitaszított – adja a Fény, hogy ne legyen így, se most, se ezután –, akkor most sincs senki ilyen. Különben sem hiszem, hogy akár az összes Kitaszított együttvéve is képes lenne ezer trallokot magával vinni. Törődjünk inkább a pillanatnyi problémáinkkal; minden más várhat.

– A fiúk. – Nem kérdés volt.

– Én sem tétlenkedtem, amíg távol voltál. Egyikük a folyó túlpartján van, életben. A többieknek viszont halvány jelét éreztem csak, folyásirányból, de szinte rögtön el is halványult. A kötelék órákkal azelőtt megszakadt, hogy megkezdtem volna a keresést.

A fa mögött guggoló Nynaeve értetlenül fintorgott. Lan abbahagyta a járkálást.

– Gondolod, hogy a délre indult Félemberek fogságában vannak?

– Lehetséges. – Moiraine töltött magának egy csésze teát, mielőtt folytatta. – De annak még a lehetőségét sem fogadom el, hogy meghaltak. Nem tehetem. Nem is merem. Te is tudod, mi minden forog kockán. Vissza kell szereznem azokat a fiatalembereket. Hogy Shayol Ghul vadászik rájuk, arra még számítottam is. A Fehér Tornyon belüli ellenkezés, még magától az Amyrlin tróntól is, nem lep meg. Mindig vannak aes sedai-ok akik csak egy megoldást fogadnak el. De az... – Hirtelen letette a csészéjét, kihúzta magát, gúnyosan elmosolyodott. – Ha túlságosan figyelsz a farkasra – dünnyögte –, bokán harap egy egér. – Egyenesen arra a fára nézett, ami mögött Nynaeve rejtőzött. – Al'Meara asszony, most már előjöhet, ha gondolja.

Nynaeve feltápászkodott, gyorsan lesöpörte a ruhájáról az avart. Közben Lan is a fa felé pördült, abban a pillanatban, amint Moiraine odanézett. Még végére sem ért az aes sedai a javasasszony nevének, már kezében volt a kardja is. Most nagyobb erővel dugta a helyére, mint az feltétlenül szükséges lett volna. Arca most is olyan kifejezéstelen volt, mint máskor, de Nynaeve meg volt győződve, hogy kissé bosszúsan feszül meg a szája. Hirtelen elégedettség öntötte el: legalább az őrző nem tudta, hogy ott van.

Ám csak egy pillanatig tartott az öröme. Moiraine-re szegezte a tekintetét, és elszántan felé indult. Hűvös és nyugodt szeretett volna maradni, de a hangja mégis megremegett a dühtől.

– Mibe keverte Egwene-t és a fiúkat? Miféle mocskos aes sedai cselszövéshez akarja felhasználni őket?

Az aes sedai felemelte a csészéjét, nyugodtan belekortyolt a teájába. Mikor azonban Nynaeve közelebb ért, Lan kinyújtott karja zárta el előtte az utat. Megpróbálta félresöpörni az akadályt. Mintha vastag tölgyfaágat akart volna elhajlítani, pedig nem volt törékeny alkat. Az őrző izmai viszont egyszerűen acélosak voltak.

– Teát? – kínálta Moiraine.

– Nem, nem kell tea. Akkor se innék a maga teájából, ha a szomjhalál szélén állnék. Egyetlen emondmezeit sem fog felhasználni a piszkos aes sedai összeesküvéséhez.

– Ugyan már, pont maga beszél, javasasszony? – Moiraine több érdeklődést mutatott a csészéje, mint az ő mondandója iránt. – Hiszen maga is használni tudja az Egyetlen Hatalmat, bizonyos mértékig.

Nynaeve megint meglökte Lan karját. Mivel az még mindig nem mozdult, úgy döntött, egyszerűen nem vesz róla tudomást.

– Miért nem állítja akkor már mindjárt, hogy trallok vagyok?

A másik nő olyan mindent tudó mosollyal reagált, hogy a javasasszonynak kedve lett volna megütni.

– Gondolja, hogy ha szemtől szemben állok egy nővel, aki meg tudja érinteni az Igazi Forrást, és fókuszálni képes az Egyetlen Hatalmat, még ha csak időnként is, nem veszem azt észre azonnal? Mint ahogy maga is megérezte a képességet Egwene-ben. Mit gondol, honnan tudtam, hogy a fa mögött van? Ha nem járt volna máshol az eszem, abban a pillanatban észreveszem, amint közel jött. Kétségkívül nem trallok, hogy a Sötét Úr gonoszságát érezzem magában. Akkor viszont mi más lehet az, ami sugárzik magából, Nynaeve al'Meara, Emondmező javasasszonya, az Egyetlen Hatalom gyanútlan használója?

Lan szokatlan kifejezéssel nézett le Nynaeve-re, ami neki cseppet sem tetszett: meglepetten és töprengően. Legalábbis úgy tűnt, noha az arcvonásai most sem változtak, csak a tekintete. Igen, Egwene-ben tényleg van valami különleges, ezt mindig tudta. Kitűnő javasasszony lenne belőle. Összedolgoznak, gondolta, próbálnak zavarba hozni.

– Na jó, ebből elég. Maga...

– Meg kell hallgatnia – mondta ellentmondást nem tűrő hangon Moiraine. – Már Emondmezőn gyanakodtam, mikor még nem is láttam. Az emberek elmesélték, mennyire bosszantja a javasasszonyukat, hogy nem tudta megjósolni a kemény telet és a késői tavaszt. Elmondták, milyen jól előre tudja jelezni az időjárást, a termés bőségét. Áradoztak, milyen csodálatosan gyógyít, hogy néha olyan sérüléseket is helyrehozott, melyeknek meg kellett volna nyomorítaniuk a sérültet, ehelyett még sebhely is alig maradt utánuk, az illető végtag pedig olyan lett, mint a régi. Az egyetlen, amit néhányan fel tudtak hozni maga ellen, az volt, hogy túl fiatal a tisztségéhez, ami csak tovább erősítette a gyanúmat. Ekkora gyakorlat ilyen fiatalon.

– Barran asszony jól kitanított – próbált Lanra nézni, de a férfi pillantása még mindig nyugtalanította. Végül inkább a folyóra meredt az aes sedai feje fölött. Hogy mertek a falusiak egy idegen előtt pletykálkodni?! – Ki mondta, hogy fiatal vagyok? – csattant fel.

Moiraine elmosolyodott, nem hagyta magát eltéríteni a tárgytól.

– A legtöbb olyan nővel ellentétben, akik azt állítják, hogy hallják, amit a szél üzen, maga valóban képes erre, legalábbis néha. Ó, persze semmi köze a dolognak a szélhez. Sokkal inkább a Levegő és Víz Hatalmához. Nem olyasmi ez, amit meg kellett volna tanulnia – veleszületett tehetsége, akárcsak Egwene-nek. De maga már hozzászokott, bánni tud vele, amit a lánynak még gyakorolnia kell. Két perccel azután, hogy találkoztunk, már tudtam. Emlékszik, amikor hirtelen megkérdeztem, nem maga-e a javasasszony? Mit gondol, miért? Semmi nem különböztette magát bármelyik csinos fiatal nőtől, aki a fesztiválra készül. Noha tudtam, hogy fiatal javasasszonyra számíthatok, akkor is legalább másfélszer annyi idős asszonyt vártam, mint maga.

Nynaeve nagyon is jól emlékezett a találkozásukra; amint meglátta ezt a nőt, aki önteltebben viselkedett, mint a Nőkörben bárki, gyönyörűbb ruhát viselt, mint amit valaha is látott, és gyermekének szólította őt. Aztán hirtelen pislogni kezdett, mintha meglepődött volna valamin, és teljesen váratlanul megkérdezte...

Megnyalta a száját: egyszer csak egészen kiszáradtak az ajkai. Mindketten őt nézték. Az őrző arca kifürkészhetetlen volt, mint egy kőszikla, az aes sedai-é együtt érző, de fürkésző. Megrázta a fejét.

– Nem! Nem, az lehetetlen. Azt tudnám. Ez csak valami trükk! Hiába is próbálkozik, engem nem fog átejteni.

– Természetesen nem tudja – csillapítgatta Moiraine. – Ugyan miért is gyanította volna? Egész életében a szélhallgatásról hallott. Különben is, előbb jelentené be Emondmezőn, hogy árnybarát, mint hogy akár maga előtt is elismerje, akár a tudata leghátsó csücskében is, hogy bármi köze is lehet az Egyetlen Hatalomhoz vagy a rettegett aes sedai-okhoz. – Moiraine-t láthatólag meglehetősen szórakoztatta a dolog. – De meg tudom mondani, hogy kezdődött.

– Egy szót sem akarok hallani többet a hazugságaiból – felelte, de az aes sedai rendíthetetlenül folytatta.

– Talán már nyolc-tíz éve is lehetett – a pontos kor változik, de mindig fiatalon érkezik –, volt valami, amit jobban akart, mint bármi mást a világon, amire őrjítően szüksége volt. És megkapta. Egy hirtelen lezuhanó faág, mellyel kihúzhatja magát a tóból, amelybe különben belefulladt volna. Egy barát vagy állatkedvenc rendbe jön, noha mindenki azt hitte, meg fog halni.

– Akkor nem is érzett semmi különöset, de egy héttel vagy tíz nappal később aztán átélte az első reakciót az Igazi Forrás érintésére. Talán hirtelen kitörő lázat és hideglelést, melytől ágynak esett, de pár óra múlva nyomtalanul elmúlt az egész. Bármilyen legyen is a reakció, és sokféle lehet, sosem tart tovább néhány óránál. Előfordul fejfájás, kábaság, szertelen vidámság, a legkülönbözőbb kombinációkban. Gyakran vállal fölösleges, ostoba kockázatot az ember ebben az időszakban, vakmerősködik, szeleskedik. Máskor szédülésben jelenik meg: egyetlen lépést nem képes megtenni botlás nélkül; ha beszélni próbál, akadozik a nyelve, motyog. És még számos más formában jelentkezhet a dolog. Emlékszik?

Nynaeve puffanva ült le a földre: kiszaladt alóla a lába. Igen, emlékezett, de azért rázta a fejét. Biztos csak véletlen egybeesés. Annak kell lennie. Vagy pedig Moiraine többet kérdezősködött Emondmezőn, mint eddig hitte. Igen, iszonyúan sokat kérdezősködhetett. Csak ez lehet az oka. Lan felé nyújtotta a kezét, de ő egyszerűen észre sem vette.

– De továbbmegyek – mondta az aes sedai, amikor látta, nem felel. – Valamikor arra használta a Hatalmat, hogy meggyógyítsa vagy Perrint vagy Egwene-t. Ilyenkor egyfajta kötelék alakul ki. Akin Gyógyítást használt, annak attól kezdve mindig megérzi a közelségét. Baerlonban egyenesen a Szarvas és Oroszlánba jött, noha egyik kapuhoz, amin át a városba érkezhetett, sem az a legközelebbi fogadó. Az emondmezeiek közül csak Perrin és Egwene tartózkodott a fogadóban, amikor megérkezett. Perrin volt az, vagy Egwene? Netán mindketten?

– Egwene – motyogta Nynaeve. Eddig egyszerűen kész tényként kezelte, hogy néha meg tudta mondani, ki közelít hozzá éppen, akkor is, ha nem láthatta az illetőt. Mostanáig nem jött rá, hogy ez mindig olyanok esetében fordult elő, akiken a gyógynövényei szinte csodaszámba menően tökéletesen működtek. Ráadásul mindig előre tudta, mikor lesz a gyógyír szokatlanul hatékony, gyakran egész egyszerűen bizonyos volt benne, hogy milyen lesz a termés vagy mikor jönnek az esők. De hát eddig úgy gondolta, ez így normális. Nem minden javasasszony érti a szél szavát, de a legjobbak igen. Barran asszony legalábbis mindig így mondta. És arról is biztosította ilyenkor, hogy ő a legjobbak közé fog tartozni.

– Csonttörőláza volt – lehajtva tartotta a fejét, mintha a talajnak beszélne. – Akkoriban még Barran asszony segédje voltam. Engem bízott meg, hogy virrasszak Egwene fölött. Fiatal voltam, nem tudtam, hogy minden rendben van, a tanítóm ura a helyzetnek. Borzasztó látvány. Mármint a csonttörőláz. Úszott a gyerek az izzadságban, egyfolytában nyögött, görcsökben fetrengett, kitekeredett testtel. Nem is értettem, miért nem hallom még, ahogy elpattannak a csontjai. Barran asszony azt mondta, még egy nap, legrosszabb esetben kettő, és enyhül a láz, de azt hittem, csak meg akar nyugtatni. Biztos voltam benne, hogy Egwene haldoklik. Egy időben, mikor totyogó kisbaba volt még, néha én vigyáztam rá, amikor az anyja nem ért rá. Elsírtam magam, amiért végig kell néznem, ahogy meghal. Mire Barran asszony egy óra múlva visszajött, a láz megszűnt. Meglepődött, de az én érdememnek vette a hirtelen javulást, nem Egwene-ének. Eddig azt gondoltam, bizonyára azt hitte, adtam valamit a gyermeknek, csak nem mertem bevallani. Meg voltam győződve róla, csak meg akar nyugtatni, hogy megértesse, nem ártottam vele a lánynak. Egy hét múlva összeestem a tanítóm nappalijában, remegtem, és felváltva hol a hideg rázott, hol úgy éreztem, elégek. Barran asszony ágyba dugott, de vacsorára már el is múlt a dolog.

Kezébe temette az arcát. Pont jó példát választott, gondolta, a Fény égetné el! A Hatalmat használom, mint egy aes sedai. Mint egy mocskos, árnybarát aes sedai!

– Szerencséje volt – mondta Moiraine. Nynaeve kihúzta magát ültében. Lan odébbvonult, mintha nem tartozna rá, amiről beszélnek. Mandarb nyerge körül foglalta el magát valamivel. Még csak rájuk sem nézett.

– Szerencsém!

– Sikerült az ellenőrzése alá vonnia a Hatalmat, még ha durván és bizonytalanul is; ha csak véletlenszerűen tudja is érinteni az Igazi Forrást. Ha nem így lenne, már nem élne. Előbb-utóbb végzett volna magával az irányítatlan energia. Ahogy Egwene-nel még könnyen végezhet is, ha sikerül megakadályoznia, hogy Tar Valonba menjen.

– Ha én meg tudtam tanulni, hogyan ellenőrizzem... – nagyot nyelt. Gyakorlatilag nyíltan beismerte, hogy képes arra, amit az aes sedai mondott. – Ha én meg tudtam tanulni, hogyan ellenőrizzem, akkor ő is meg fogja tudni. Nincs rá semmi szükség, hogy Tar Valonba menjen, és belekeveredjen a cselszövéseikbe.

Moiraine lassan ingatta a fejét.

– Az aes sedai-ok éppolyan kitartóan kutatnak az Igazi Forrást érinteni tudó lányok, mint az ugyanezzel a képességgel rendelkező férfiak után. Nem azért, mert a létszámunkat szeretnénk gyarapítani – vagy legalábbis nem csak azért –, vagy, mert attól félünk, hogy ezek a nők esetleg rosszra használják a Hatalmat. Az a nyers, kezdetleges ellenőrzés, amelyet fölötte nyernek, kevés ahhoz, hogy igazán számottevő kárt okozzanak, különösen, mivel tanító nélkül nem tudják befolyásolni, mikor érintsék a Forrást, így az véletlenül, időnként következik csak be. No és persze ők nem őrülnek meg, mint a férfiak, akik tébolyodtukban gonosz vagy elferdült dolgokat művelnek. A lényeg az, hogy meg akarjuk menteni az életüket. Azokét, akiknek különben egyáltalán nem sikerülne ellenőriznie a Hatalom folyását.

– Az a hidegrázás és a láz senkit nem öl meg – erősködött Nynaeve. – Főleg nem három-négy óra alatt. A többi dolgon is átmentem, és azok sem végeznének senkivel. Ráadásul néhány hónap múlva teljesen meg is szűntek. Na, erre mit mond?

– Azok csak reakciók voltak – felelte türelmesen Moiraine. – Minden alkalommal rövidebb idő telik el a Forrás érintése és a reakció között, míg végül már szinte egyszerre történnek. Attól kezdve többé nincs látható tünet, de mintha egy óramű indult volna el. Egy év. Két év. Ismertem egy nőt, aki öt évig kitartott. Négy nő közül, akikben megvan a veleszületett adottság, ami magában és Egwene-ben, három meghal, ha nem találjuk meg és nem képezzük ki. Nem olyan szörnyű a haláluk, mint a férfiaké, de nem is szép, már ha lehet egyáltalán halált szépnek nevezni. Görcsök. Sikolyok. Napokig tart, és ha egyszer elkezdődött, lehetetlen megállítani. Akkor már Tar Valon összes aes sedai-ja együtt sem tud segíteni.

– Maga hazudik. Nem hiába kérdezősködött annyit Emondmezőn. Hallotta, milyen gyorsan múlt el Egwene láza, hallott a váltólázamról, mindenről. Az egészet csak kitalálta.

– Maga is tudja, hogy nem – felelte az aes sedai gyengéden. Kelletlenül, kelletlenebbül, mint bármit, amit eddig életében tett, Nynaeve bólintott. Az előző kitörése már csak egy utolsó, makacs kísérlet volt tagadni, ami tagadhatatlan, márpedig az ilyesmi sosem vezet jóra, bármilyen kellemetlen legyen is szembenézni az igazsággal. Barran asszony első tanítványa úgy halt meg, ahogy az aes sedai mondta, amikor ő még babákkal játszott, Lovasdban pedig alig néhány éve hasonlóképpen járt egy fiatal nő. Utóbbi is javasasszony-segéd volt, ráadásul ő is értette, amit a szél beszél.

– Rendkívüli lehetőségek rejtőznek magában, azt hiszem – folytatta Moiraine. – Megfelelő képzéssel még Egwene-nél is erősebbé válhat talán, márpedig belőle hatalmasabb aes sedai lehet, mint évszázadok óta bárki.

Nynaeve úgy ugrott hátra előle, mintha mérges kígyót látott volna.

– Nem! Én nem fogom bemocskolni magam... – Mivel? Saját magammal? Megroskadt, hangja bizonytalan, akadozó lett. – Szeretném megkérni, hogy ne beszéljen senkinek erről. Ugye megígéri? – Az utolsó két szót már alig tudta kinyögni. Szívesebben nézett volna szembe egy horda trallokkal, mint hogy szívességet kelljen kérnie ettől a nőtől. Az azonban csak szótlanul bólintott, amitől valamelyest visszanyerte az önbizalmát. – De ebből még nem derül ki, hogy mit akar Randdel, Mattel és Perrinnel.

– A Sötét Úr meg akarja szerezni őket. Ha a Sötét Úr akar valamit, én megpróbálom megakadályozni. Lehet ennél egyszerűbb magyarázat? Vagy jobb? – Felhörpintette a maradék teáját, a csésze peremén át tartva szemmel Nynaeve-t. – Lan, ideje indulnunk. Délre, azt hiszem. Attól félek, a javasasszony nem jön vetünk.

Nynaeve összeszorította a száját. A másik nő olyan hangsúllyal mondta a „javasasszony”-t, mintha ő valami nevetséges, kicsinyes dologért nagyszerű lehetőségeknek fordítana hátat. Nem szeretné, ha velük mennék. Megpróbál beleugratni, hogy magamtól forduljak vissza, hogy egyedül maradhasson a fiúkkal.

– De igen, még mennyire, hogy magukkal megyek. Nem tarthat vissza.

– Senki sem akarja visszatartani – csatlakozott hozzájuk újra Lan. A tűzre öntötte a teásedény tartalmát, majd egy bottal még meg is keverte a hamut. – A Minta része? – kérdezte Moiraine-től.

– Lehetséges – felelte az elgondolkozva. – Még egyszer beszélnem kellett volna Minnel.

– Látja, Nynaeve, nyugodtan velünk jöhet. – Lan kissé habozva mondta ki a nevét, mintha majdnem hozzátette volna, hogy „Sedai”.

A javasasszony arca elsötétült, gúnyolódásnak vette. Amellett az is bosszantotta, hogy olyasmiket mondanak egymásnak előtte, amit csak ők ketten értenek, és nincs bennük annyi udvariasság, hogy elmagyarázzák neki, miről van szó. De azt az örömet azért nem akarta megadni nekik, hogy rákérdezzen.

Az őrző folytatta a készülődést az induláshoz. Gyakorlott, takarékos mozdulatai olyan céltudatosak és gyorsak voltak, hogy nagyon hamar elkészült; nyeregtáskák, pokrócok, minden Mandarb és Aldieb nyerge mögé szíjazva.

– Hozom a lovát – mondta Nynaeve-nek, mikor az utolsó csatot is meghúzta.

Megindult fölfelé a folyó mentén. A nő megengedett magának egy apró mosolyt. Azok után, hogy így észrevétlenül ki tudta figyelni őket, az őrző még meg akarja találni a lovát anélkül, hogy megkérdezné tőle, hol hagyta. Most majd megtanulja, hogy ő nemigen hagy nyomot maga után, ha lopakodik. Öröm lesz látni, amikor üres kézzel tér vissza.

– Miért délre? – kérdezte Moiraine-t. – Hallottam, amikor azt mondta, az egyik fiú a folyó túlpartján van. És különben is, honnan tudja?

– Mindegyiküknek adtam egy kis ajándékot. Egyfajta köteléket hozott létre köztem és köztük. Ameddig életben vannak, és maguknál tartják az érméket, meg tudom találni őket. – Nynaeve arra pillantott, amerre az őrző eltűnt, de az aes sedai megrázta a fejét. – Nem, ez nem olyan. Csak annyit árul el, hogy élnek-e még, és lehetővé teszi, hogy megtaláljam őket, ha elválnánk. Nem éppen egy haszontalan elővigyázatossági intézkedés, nem gondolja? Különösen a jelen helyzetben.

– Nem igazán örülök, hogy bármilyen módon is összeköti magát egy emondmezeivel – mondta makacsul a javasasszony. – De ha ez segít megtalálni őket...

– Segít. Legszívesebben a túlparton lévő fiatalembert szedném először össze, ha tudnám – egy pillanatra tehetetlen harag színezte el az aes sedai hangját. – Alig pár mérföldre van tőlünk. De nem engedhetek meg magamnak ennyi késlekedést sem. Most, hogy a trallokok elmentek, biztonságban eljuthat Fehérhídig. A másik kettőnek, akik folyásirányba mentek, nagyobb szüksége lehet rám. Elveszítették az érméiket, és valószínűleg üldözik őket a Myrddraalok, de ha nem, Fehérhídon mindenképpen megpróbálnak majd megállítani minket. – Sóhajtott. – Először a nagyobb szükségen kell segítenem.

– A Myrddraalok meg is... meg is ölhették őket.

Moiraine csak egy apró fejrázással válaszolt, mintha a felvetés annyira egyértelműen kizárható lenne, hogy beszélni sem érdemes róla. Nynaeve összeszorította a fogát.

– És Egwene hol van? Róla még nem beszélt.

– Nem tudom. De remélem, biztonságban.

– Nem tudja? Reméli? Előbb azt mondja, azért viszi Tar Valonba, hogy megmentse az életét, most meg akár már halott is lehet, és maga még csak nem is törődik vele?

– Maradhatnék, és nekiállhatnék megkeresni, több időt adva ezzel a Myrddraaloknak, mielőtt a segítségére siethetnék a két fiatalembernek, aki délre ment. A Sötét Úr őket akarja, nem a lányt. Egwene-nel nem törődnek, amíg az igazi zsákmányukat el nem kapják.

Nynaeve-nek eszébe jutott, hogyan hagyták faképnél a trallokok, de nem állt szándékában nyíltan elismerni, hogy az aes sedai-nak megint igaza van.

– Ezek szerint legjobb esetben is csak annyit tud mondani, hogy talán életben van, ha szerencséje volt. Életben, de valószínűleg egyedül, ijedten, többnapi járóföldre a legközelebbi falutól vagy bármiféle segítségtől, tőlünk eltekintve. Maga pedig egyszerűen itt akarja hagyni.

– Könnyen lehet, hogy ő is a folyó túloldalán van, biztonságban, a túlparton lévő fiúval. Vagy Fehérhíd felé tart a másik kettővel. De akárhol is legyen, most már nincsenek a környéken trallokok, akiktől félnie kellene, ő pedig erős, intelligens, és minden képessége meg van hozzá, hogy egyedül is eltaláljon Fehérhídra, ha kell. Maga mit tenne a helyemben? Inkább maradna, hátha segítségre van szüksége, vagy inkább azoknak próbálna segíteni, akikről tudjuk, hogy rászorulnak? Azt szeretné, ha utána kutatnék, és hagynám, hogy a fiúk – meg a Myrddraalok, akik bizonyára őket üldözik –, menjenek, amerre akarnak? Bármennyire is reménykedem, hogy Egwene biztonságban van, én a Sötét Úr ellen harcolok, márpedig ez most megköti a kezem.

Moiraine egy pillanatra sem vesztette el a nyugalmát, miközben a rettenetes lehetőségeket sorolta. Nynaeve néha már legszívesebben ráüvöltött volna. Könnyek gyűltek a szemébe; félrefordította a fejét, hogy az aes sedai ne lássa. Fény, egy javasasszonynak elvileg minden falubelijéről gondoskodnia kéne. Én miért kényszerülök ilyen szörnyű választásra?

– Itt van Lan – mondta Moiraine, azzal felállt, és megigazgatta a köpenyét.

Nynaeve-nek már arra is alig maradt ereje, hogy bosszankodjon, amiért az őrző a lovát is maga után vezette. Azért csak összepréselte az ajkait, amikor a férfi átadta a kantárszárat. Ha legalább egy cseppnyi kárörömet látott volna rajta, de nem, Lan most is azzal a kibírhatatlan, rezzenetlen nyugalmával nézett rá. Aztán, amikor meglátta az arcát, elkerekedtek a szemei. A javasasszony gyorsan hátat fordított neki, szárazra törölte a szemeit. Hogy mer kigúnyolni, amiért sírok!

– Akkor jön, vagy nem? – kérdezte hűvösen Moiraine.

Még egyszer lassan körbejártatta a tekintetét az erdőn, azon tűnődve, vajon Egwene a fák között van-e még valahol, majd szomorúan nyeregbe szállt. Lan és Moiraine már a lovaikon ültek, lépésben dél felé tartottak. Kihúzta magát, és követte őket. Erőt vett magán, nem nézett többet hátra. Inkább Moiraine hátán tartotta a szemét. Olyan magabiztos, gondolta, el van telve a hatalmával meg a terveivel, de ha nem találják meg Egwene-t és a fiúkat, mindannyiukat, épen és egészségesen, az összes hatalma kevés lesz, hogy megvédje. Az összes Hatalma kevés lesz. Én is használni tudom, te nőszemély! Te magad mondtad. Ellened is használhatom!

Huszonkettedik fejezet

Egy választott útirány

A kis csalitban, halomnyi, a sötétben lecsapdosott cédruság alatt Perrin jóval napkelte utánig aludt. Végül a cédrus tüskéi voltak azok, amelyek még mindig nedves ruháin keresztül bökdösve előbb-utóbb a fáradtságán is sikerült áthatolniuk. Emondmezőről álmodott. Éppen Luhhan mester műhelyében dolgozott, mielőtt kinyitotta a szemét. Értetlenül bámult az arca fölött szövevényt alkotó, édesen illatozó ágakra, a köztük átszűrődő napfényre.

A legtöbb gally lehullott, amikor döbbenten felült, de néhány továbbra is lógott a válláról, sőt, a fejéről, amitől maga is valamiféle fa vagy bokorszerűségnek nézett ki. Emondmező lassan elhalványult, visszatértek helyette az emlékei, olyan élénken, hogy egy pillanatra az előző éjszaka valóságosabbnak tűnt, mint a jelenlegi környezete.

Lihegve, vadul kotorászni kezdett, előkapta a fejszéjét a halomból. Két kézre markolta, majd visszafojtott lélegzettel, ugrásra készen kémlelt körül. Semmi sem mozdult. Hideg, moccanatlan reggel. Ha voltak is trallokok az Arinell keleti partján, nem mozdultak, legalábbis nem a közelében. Megkönnyebbülten vett mély lélegzetet, térdére fektette a fejszét, majd megvárta, amíg kicsit lecsillapodik vadul kalapáló szíve.

A kis örökzöld-csoport volt az első menedék, amit éjszaka talált. Meglehetősen ritkásan álltak a fák; ha felállna, nem sok védelmet nyújtanának a fürkésző tekintetek elől. Lesöpörte magáról a gallyakat, kihúzta a hajába akadt ágakat, majd a lábáról is félretolta szúrós takaróját, azzal négykézláb a csalit széléig kúszott. Ott hasra vágta magát, és nekiállt a folyópartot tanulmányozni. Közben hevesen vakarózott, ahol a tüskék megdöfködték.

Az éjszakai, csontig hatoló szél hangtalan fuvallattá szelídült, ahhoz is alig volt ereje, hogy a víztükröt megfodrozza kissé. A folyó nyugodtan, háborítatlanul hömpölygött. És szélesen. Semmi kétség, túl széles ahhoz, hogy az Enyészek átgázolhassanak rajta. A túlsó part töretlen erdőfalnak látszott, ameddig csak ellátott, mindkét irányban. Kétségkívül nem mozdult semmi ott sem.

Nem volt benne biztos, hogy ennek örül-e, vagy sem. Persze Enyészek és trallokok nélkül nagyon jól megvan, még ha csak a folyó túloldalán lennének is, de egész sor gondtól szabadulna meg, ha az aes sedai-t látná meg, vagy az őrzőt, vagy, ami még jobb lenne, valamelyik barátját. Ha a kívánságok szárnyak lennének, a birkák repülnének. Luhhan mester ilyenkor mindig ezt mondta.

Amióta a folyóba zuhant a sziklafalról, nyomát sem látta a lovának – remélte, hogy sikerült kiúsznia a vízből –, de amúgy is jobban hozzászokott a gyalogláshoz, mint a lovagláshoz, csizmája pedig erős volt, jól talpalt. Ennie nem volt mit, de a parittyája még mindig az övére tekerve lógott, ez vagy a zsebében rejtőző csapdahurkok előbb-utóbb majd csak teremnek neki egy nyulat. Minden tűzrakáshoz szükséges felszerelése odaveszett a nyeregtáskáival, de a cédrusligetben némi munkával találhat taplót, és két fadarabbal meg egy erre a célra barkácsolt íjszerűséggel szikrát csiholhat.

Megremegett a rejtekhelyére tolakodó szellőben. A köpenye valahol a folyóban maradt, a kabátja és általában minden ruhája még mindig nyirkos hideg volt a tegnap esti fürdőtől. Annyira fáradt volt már az éjszaka, hogy még ez sem tudta zavarni az alvásban, most viszont nagyon is érezte a hideget. Mégis elvetette az ötlete, hogy kiteregesse a ruháit egy ágra, míg megszáradnak. Ha nem is volt igazán hideg, a kellemestől azért még nagyon messze állt a hőmérséklet.

Az idő a fő gond, gondolta. Száraz ruhák, némi idő alatt. Sütnivaló nyúl és tűz, melyen megsütheti, idővel. Megkordult a gyomra; igyekezett gyorsan kiverni a fejéből minden evéssel kapcsolatos gondolatot. Sokkal fontosabb dolgokra kell most az idő. Mindent csak szép sorjában, a leglényegesebbel kezdve. Mindig is ez volt a módszere.

Szemével követte egy darabon az Arinell erős sodrát. Jobb úszó volt, mint Egwene. Ha átjutott... Nem, nem ha. A hely, ahol átért, folyásirányban lesz. Ujjaival a földön dobolva töprengett, fontolgatott.

Mikor végül döntésre jutott, nem vesztegette tovább az időt: felkapta a fejszéjét, és megindult a folyó mentén lefelé.

Az Arinell innenső partján nyoma sem volt olyan sűrű erdőnek, mint a túloldalt. Mindössze néhány facsoport álldogált elszórtan a sík terepen, mely, ha valaha is eljön végre a tavasz, füves mező lesz. Némelyik elég nagy volt, hogy ligetnek lehessen nevezni. Ezekben, sávokban örökzöldek álltak a kopár kőrisek, égerek és keménygumifák között. Folyásirányban a facsoportok egyre kisebbek, ritkásabbak lettek. Nem túl sok takarást adtak, de hát jobb híján kénytelen volt beérni velük.

A nyílt területeken görnyedten, előrehajolva rohant át. Amint a fák közé ért, mindig a földre dobta magát, és tüzetesen végignézte mindkét partot. Az őrző azt mondta, a folyó biztos határvonal, melyen az Enyészek és a trallokok nem tudnak átkelni, de vajon tényleg olyan biztos ez? Ha meglátják, talán túlteszik magukat a mély vízen való átkeléssel szembeni ellenérzéseiken. Úgyhogy hosszasan leselkedett a fák mögül, majd futva tette meg a két rejtekhely közötti távokat, gyorsan és görnyedten.

Több mérföldet tett már meg így, rövid hajrák közt meg-megállva, mikor egyszer csak megtorpant, félúton egy füzes hívogató rejteke felé. A földre meredt. Kopár földdarabok tarkították a tavalyi fű gubancos barna szőnyegét. Az egyik ilyen kopár folt közepén, pont az orra előtt, jól látható patanyom rajzolódott ki. Lassacskán mosoly terjedt szét az arcán. Némelyik tralloknak patája volt ugyan, de nem tartotta valószínűnek, hogy patkót is hordanának, különösen nem olyat, amelyen még a két keresztpánt is rajta van, amit Luhhan mester szokott a patkókra kalapálni, hogy erősebbek legyenek.

Rögtön megfeledkezett a túlpartról esetleg figyelő szemekről, nekiállt további nyomok után kutatni. A halott fű tömör szövevényén nemigen maradtak meg a nyomok, de éles szemével ő mégis észrevette a kissé lejjebb nyomódott részeket. A nehezen követhető, bizonytalan nyom távolodott a folyótól, a partra pont merőlegesen. Sűrű csarabbal és cédrussal teli facsoportba vezetett, amely valóságos falat alkotott a szél és a kíváncsi tekintetek előtt. A liget közepén magányos bürök magasodott.

Még mindig vigyorogva hajtogatta félre a sűrűn álló ágakat, nem törődött vele, mekkora zajt csap. Aztán egyszerre csak kis tisztásra ért a bürök alatt – és megállt. Apró tábortűz mögött Egwene állt előregörnyedve, elszánt arccal. Bela oldalának vetett háttal tartott maga elé egy vastag faágat.

A fiú zavarba jött.

– Gondolom kiáltanom kellett volna, hogy én vagyok az – vonta meg a vállát.

A lány eldobta a botot, odarohant hozzá, és a nyakába ugrott.

– Azt hittem, megfulladtál. Még mindig vizes vagy. Gyere, ülj a tűz mellé, melegítsd meg magad. Elvesztetted a lovad, igaz?

Hagyta magát a tűzhöz tolni. Boldogan dörzsölgette a kezét a lángok melege fölött. Egwene olajospapír csomagot vett elő a nyeregtáskájából, egy kis kenyeret és sajtot adott neki belőle. Olyan szorosan be volt csomagolva, hogy, noha egy időre vízbe merült, mégsem ázott be. Na tessék, itt aggódok miatta, aztán kiderül, hogy ő jobban megúszta, mint én.

– Bela hozott át – paskolta meg Egwene a bozontos kancát. – Magától átúszott a trallokok elől, én meg csak kapaszkodtam. – Elhallgatott. – Senki mást nem láttam, Perrin.

A kimondatlan kérdés ott lebegett kettőjük közt a levegőben. Vágyódó pillantást vetett a csomagra, amelyre a lány éppen gondosan visszahajtogatta a papírt. Lenyalta az ujjáról az utolsó morzsát is, mielőtt megszólalt.

– Senkit nem láttam tegnap éjszaka óta, rajtad kívül. Igaz, legalább Enyészeket meg trallokokat sem.

– Jaj, remélem Randnek nem esett baja – mondta Egwene, majd gyorsan hozzátette: – Meg a többieknek sem. Muszáj, hogy így legyen. Valószínűleg éppen minket keresnek. Most már bármelyik pillanatban ránk találhatnak. Végül is Moiraine mégis csak egy aes sedai.

– Hát igen, erről mostanában nemigen volt alkalmam megfeledkezni. Fenébe is, bár elfelejthetném!

– Nem emlékszem, hogy akkor is panaszkodtál volna emiatt, amikor megakadályozta, hogy utolérjenek minket a trallokok.

– Azért mégis jobban örülnék, ha nélküle is meglennénk. – A lány rezzenetlen pillantásának súlya alatt feszengeni kezdett. – De hát az nem megy, azt hiszem. Átgondoltam a dolgokat. – Egwene felvonta a szemöldökét de Perrin már hozzászokott, hogy meglepődnek, ha saját ötlettel áll elő. – Megvárhatjuk, amíg Lan és Moiraine megtalál minket.

– Hát persze – vágott közbe a lány. – Moiraine Sedai azt mondta, majd ő megtalál minket, ha szétválnánk.

Hagyta, hadd fejezze be, majd folytatta.

– De lehet, hogy a trallokok találnának meg előbb. Moiraine meg is halhatott. Akár mindannyian is odaveszhettek. Ne, Egwene. Sajnálom, de az is lehetséges. Remélem, hogy mind jól vannak, és biztonságban. Remélem, mindjárt idesétálnak a tűzhöz. De a remény olyan, mint egy darab zsinór, ha fuldokolsz: önmagában még kevés, hogy kihúzzon a vízből.

Egwene becsukta a száját, összeszorított fogakkal nézett rá. Végül így szólt:

– Azt akarod, hogy menjünk a folyó mentén Fehérhídig? Ha Moiraine Sedai nem talál itt minket, az a következő hely, ahol keresni fog.

– Gondolom, Fehérhídra kellene mennünk. De ezt valószínűleg az Enyészek is tudják. Ők is odamennek majd, és ezúttal nincs velünk sem aes sedai, sem őrző, aki megvédhetne.

– Ezek szerint azt akarod mondani, hogy szökjünk el valamerre, ahogy Mat javasolta? Hogy rejtőzzünk el valahol, ahol az Enyészek és a trallokok nem találnak ránk? Meg Moiraine Sedai sem?

– Ne hidd, hogy erre nem gondoltam – felelte halkan a fiú. – De ahányszor eddig azt gondoltuk, hogy most már megmenekültünk, mindig újra ránk találtak az Enyészek. Már nem vagyok olyan biztos, hogy létezik egyáltalán olyan hely, ahol elbújhatnánk előlük. Nem örülök neki, de szükségünk van Moiraine-re.

– Akkor viszont nem értem, Perrin. Most akkor merre menjünk?

Döbbenten nézett a lányra. Egwene várta a válaszát. Várta, hogy ő mondja meg, mi a teendő. Egy pillanatig sem hitte volna, hogy a lány azt akarhatná, hogy ő vegye át a vezetést. Egwene sosem szeretett olyasmit csinálni, amit más tervelt ki, sosem hagyta, hogy más mondja meg, mit csináljon. Kivéve talán a javasasszonyt. De szerinte még Nynaeve-vel is makacskodott néha. A kezével elsimította a lába előtt a port, majd hangosan megköszörülte a torkát.

– Ha most itt vagyunk, és ez Fehérhíd – szúrt a mutatóujjával két helyen a földbe –, akkor Caemlynnek valamerre erre kell lennie. – Egy harmadik jelet is csinált, oldalirányban.

Elhallgatott, a három pontot nézte. Az egész tervét arra alapozta, amire a lány apjának öreg térképéből emlékezett. Al'Vere mester azonban azt mondta, az nem túl pontos, és különben is, ő közel sem álmodozott fölötte annyit, mint Rand vagy Mat. De Egwene egy szót sem szólt. Mikor fölnézett, a lány még mindig őt bámulta, ölbe tett kézzel.

– Caemlyn? – kérdezte döbbent hangon.

– Caemlyn. – Összekötötte a két pontot. – A folyótól távolodva, egyenesen keresztülvágunk. Erre senki nem számít. Caemlynben aztán majd megvárjuk őket. – Leporolta a kezét, és várt. Neki jó tervnek tűnt, de Egwene most majd biztosan fölhoz ellene egy pár érvet. Ő arra számított, hogy a lány veszi át az irányítást – hiszen eddig is számtalanszor ráerőszakolta már az akaratát –, ami ellen nem is volt kifogása.

Meglepetésére Egwene bólintott.

– Biztos találunk majd falvakat. Ott majd útbaigazítanak.

– Engem csak az aggaszt, hogy mi van, ha az aes sedai nem talál meg minket a városban? Fény, ki gondolta volna, hogy egyszer még ilyesmi miatt fogok aggódni? Mi lesz, ha nem is jön Caemlynbe? Talán már most azt hiszi, hogy meghaltunk. Lehet, hogy egyenesen Tar Valonba megy Mattel és Randdel.

– Moiraine Sedai azt mondta, meg tud találni minket – szögezte le határozottan Egwene. – Ha itt meg tud, akkor Caemlynban is. És meg is fog.

Perrin lassan bólintott.

– Ha te mondod. De ha nem érkezik meg Caemlynba néhány napon belül, továbbmegyünk Tar Valonba, és az Amyrlin Trón elé terjesztjük az ügyünket. – Mély levegőt vett. Két héttel ezelőtt még csak nem is láttam aes sedai-t, most meg már az Amyrlin Trónról beszélek. Fény! – Lan azt mondta, Caemlynből jó út vezet arra. – Az Egwene mellett fekvő olajospapír csomagra nézett, majd megköszörülte a torkát. – Ehetnék esetleg még egy kis kenyeret és sajtot?

– Könnyen lehet, hogy sokáig kell még beosztanunk. Hacsak neked nem lesz nagyobb szerencséd a hurokvetéssel, mint nekem volt az éjszaka. De legalább a tűzzel nem volt gond. – Halkan nevetett, mintha valami vicceset mondott volna, majd visszadugta a csomagot az egyik nyeregtáskájába.

Úgy látszik, azért vannak még bizonyos határok, aminél több irányítást már nem fogad el. Perrin gyomra megkordult.

– Hát akkor – mondta –, akár rögtön indulhatnánk is.

– De hát még mindig nyirkos a ruhád!

– Majd gyaloglás közben megszárad – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon, azzal nekiállt földet rugdosni a tűzre. Ha ő a vezető, ideje, hogy nekiálljon vezetni. A folyó fölött közben kezdett feltámadni a szél.

II. KÖTET

Első fejezet

Farkasfivér

Perrin eleve sejtette, hogy az utazás Caemlynig cseppet sem lesz kényelmes. Rögtön ott volt például, hogy Egwene ragaszkodott hozzá, váltsák egymást Bela hátán. Nem tudhatják, milyen messze a város, érvelt a lány, de annyi biztos, ahhoz túl messze, hogy egyedül ő lovagoljon. Mondta mindezt akaratosan előretolt állkapoccsal, rezzenéstelenül rá meredő pillantással.

– De hát én túl nagy vagyok, hogy Belára üljek – védekezett ő. – Megszoktam a gyaloglást. Inkább nem.

– Ezek szerint én talán nem szoktam meg a gyaloglást? – kérdezte Egwene élesen.

– Én nem ezt...

– Tehát törje csak az én fenekemet a nyereg, azt akarod mondani? Te meg majd csak talpalsz, amíg szét nem megy a lábad. Akkor aztán majd elvárod, hogy én gondoskodjam rólad.

– Jól van, jól van – nyögte, látva, hogy a lány még cseppet sem fogyott ki a szuszból. – De te lovagolsz először. – Egwene arca még makacsabb kifejezést öltött, de Perrin nem engedte szóhoz jutni. – Ha nem szállsz fel a nyeregbe magadtól, én teszlek fel.

A lány döbbenten nézett rá, majd apró kis mosolyra görbült a szája sarka.

– Hát, ez esetben... – úgy hangzott, mintha mindjárt elnevetné magát, de azért lóra szállt.

Perrin magában morogva fordított hátat a folyónak. A történetekben bezzeg sosem kellett ilyesmiket eltűrniük a vezetőknek.

Egwene azonban ragaszkodott hozzá, hogy rendszeresen váltsák egymást, és ha vonakodott, mindig addig erőszakoskodott, míg végül csak nyeregbe szállt inkább. A kovácsok ritkán vékony testalkatúak, Bela viszont nem volt valami nagy ló. Ahányszor csak a kengyelbe tette a lábát, a kanca mindig ránézett, szerinte kifejezetten szemrehányóan. Talán nem olyan nagy dolgok ezek, de bosszantották. Hamarosan ott tartott, hogy összerezzent, amint Egwene bejelentette: „te jössz”.

A történetekben bezzeg a vezetők nemigen rezzennek össze, és sosem hagyják, hogy zsarnokoskodjanak velük. Igaz, gondolta, egyiküknek sem volt még dolga Egwene-nel.

Eleve igen szűkös készletük volt sajtból és kenyérből. Az első nap végére aztán az a kicsi is elfogyott. Táborozás alatt mindig csapdákat állított a legvalószínűbb helyekre, ahol nyulak járhatnak – a legtöbb csapás meglehetősen réginek tűnt, de megpróbálkozni azért még érdemes volt velük –, amíg Egwene tüzet rakott. Mikor a csapdákkal végzett, kísérletet tett egy kis parittyás vadászatra is, mielőtt egészen besötétedett volna. Semmi élőt nem láttak ugyan, de azért... Meglepetésére szinte rögtön sikerült megugrasztania egy vézna nyulat. Úgy meglepődött, amikor majdhogynem a lába alól, egy bokorból előugrott, hogy majdnem elszalasztotta. De aztán végül mégis sikerült eltalálnia, mikor már épp majdnem eltűnt egy fa mögött, már vagy negyven lépésnyire.

Mire visszaért a táborba, kezében a nyúllal, Egwene már nagy halom gallyat hordott össze, fel is tördelte, és máglyába rakta, de nem gyújtotta meg. Ehelyett csukott szemmel térdelt a farakás mellett.

– Mit csinálsz? – kérdezte. – Puszta akaraterővel nem fogsz tudni tüzet gyújtani.

A lány vadul összerezzent, majd felé csavarta a törzsét. A kezét a torkán tartotta.

– Meg... megijesztettél.

– Szerencsém volt – emelte magasba a nyulat. – Vedd elő a tűzszerszámot. Legalább ma este jó vacsoránk lesz.

– Nincs kovám – mondta lassan Egwene. – A zsebemben volt, és a folyóban elvesztettem.

– De akkor hogyan...?

– A parton még olyan könnyen ment. Pont, ahogy Moiraine mutatta. Egyszerűen csak kinyúltam érte, és... – úgy tett, mintha meg akarna fogni valamit. Aztán sóhajtva ejtette maga mellé a kezét. – De most nem találom.

Perrin idegesen nyalta meg az ajkát.

– A... a Hatalmat? – A lány bólintott, mire döbbenten meredt rá. – Az Egyetlen Hatalmat?! Ilyesmivel azért mégsem játszadozhatsz csak úgy!

– Olyan könnyű volt, Perrin. Meg tudom csinálni. Fókuszálni tudom a Hatalmat.

A kovácslegény mély levegőt vett.

– Megyek, csinálok gyújtóíjat. Ígérd meg, hogy többé nem próbálod meg ezt... ezt... ezt a dolgot.

– Szó se lehet róla. – Megint olyan makacs arckifejezéssel tolta előre az állát, hogy Perrin elkeseredetten sóhajtott. – Te talán lemondanál a fejszédről, Perrin Aybara? Vagy mászkálnál úgy mindenhová, hogy az egyik kezed a hátad mögé van kötve? Nem ígérek meg semmit!

– Megcsinálom a gyújtóíjat – felelte fáradtan. – Legalább ma este ne próbálkozz már vele. Légy szíves...

A lány morogva bár, de ennyibe végül belement. Amikor a nyúl már vígan sült a lángok fölött, Perrin még akkor is érezte, hogy Egwene meg van győződve, ő jobban meg tudta volna csinálni. Nem is volt hajlandó feladni a próbálkozást: minden este kísérletet tett, noha a legtöbb, amit elért, egy kis füstcsík volt, ami szinte azonnal el is tűnt. Ilyenkor aztán kihívóan nézett rá, próbáljon csak megjegyzést tenni, de ő bölcsen tartotta a száját.

Az első, meleg vacsora után gyökereken, gumókon tartották fenn magukat. Néha-néha találtak egy fiatal, ehető hajtást is. A tavasznak még mindig nem volt nyoma, úgyhogy egyik sem volt valami bőséges, sem jóízű. Egyikük sem panaszkodott, de egy étkezés sem múlt el szomorú sóhajok nélkül. Mindketten tudták, miért búslakodik a másik: hogy végre megint sajtot ízlelhessen, vagy legalább kenyeret szagolhasson. Egy délután az erdő egy árnyékosabb részén gombákat találtak – királynőkoronát, ami pont a legfinomabb. Valóságos lakomának tűnt. Gyorsan befalták mindet. Közben nevetgéltek, és az emondmezői időkről beszélgettek. Minden egyes kis történet olyan formán kezdődött, hogy „emlékszel, amikor...”. De a gomba hamar elfogyott, és vele együtt a nevethetnékjük is. Az éhség és a vidámság nemigen férnek össze.

Amelyikük éppen gyalogolt, mindig készen tartotta a parittyáját, hátha meglátnak egy nyulat vagy mókust. De csak mérgükben lőttek ki néha egy követ. A minden este nagy gonddal felállított csapdákat reggel mindig üresen találták, és nem mertek csak azért egy helyben maradni, hogy tovább kinn hagyják őket. Egyikük sem tudta, milyen messze lehet Caemlyn, és mindketten úgy érezték, csak akkor lesznek biztonságban, ha odaérnek. De talán még akkor sem. Perrin már azon tűnődött, vajon addig zsugorodik-e a gyomra, míg végül lyuk lesz a hasán, és keresztül lehet majd látni a testén.

Jól haladtak, legalábbis szerinte, de ahogy egyre messzebb és messzebb távolodtak az Arinelltől, anélkül, hogy egyetlen falut is láttak volna, vagy akár egy tanyát, ahol útbaigazítást kérhettek volna, egyre erősebben kételkedett a terve kivitelezhetőségében. Egwene látszólag most is ugyanolyan magabiztosnak tűnt, mint amikor elindultak, de ő meg volt róla győződve, előbb-utóbb a szemére fogja vetni, hogy mégiscsak jobb lett volna megkockáztatni a trallokokkal való találkozást, mint az egész hátralévő életükben itt kóborolni, eltévedve. A lány semmi jelét nem adta, hogy ilyesmire készülne, de ő azért bármelyik pillanatban számított rá.

A folyótól kétnapi útra sűrű erdő borította dombsággá változott a táj. Az elhúzódó tél ezt a vidéket is éppúgy a markában tartotta, még mindig, mint minden tájat, amerre eddig jártak. Újabb egy nap múlva megint kisimult a terep. A sűrű erdőt egyre gyakrabban szakították meg gyakran akár mérföldes, vagy annál is nagyobb átmérőjű tisztások. Egy-egy védettebb mélyedésben még meg-megbújt egy hófolt. Reggelente csípős volt a levegő, a szél pedig egész nap hideg maradt. Sehol nem láttak utat, szántóföldet, kéményfüstöt a távolban, vagy az emberi civilizáció bármi más jelét. Legalábbis olyat nem, ami arra utalt volna, hogy jelenleg is laknak a környéken.

Egyszer magas kővárfalakat láttak. Egy domb tetejét vették körül. A romos körön belül tetőtlen kőház-maradványok. Az egészet rég elnyelte az erdő; mindenhol vastag fák nőttek a kövek között. A nagy kőtömböket öreg folyondár pókhálója borította. Egy másik alkalommal csonka, mohától barna kőtornyot találtak. Gigantikus tölgyfára támaszkodott. Ugyanakkor épp a faóriás vaskos gyökerei rogyasztották meg, és döntötték le lassan, milliméterről milliméterre. Olyan helyet viszont nem találtak, ahol ma is emberek élnének, lélegeznének és emlékeznének a régmúlt e relikviáira. Egy romnak sem mentek a közelébe; Shadar Logothot juttatták az eszükbe. Inkább megszaporázták a lépteiket, míg megint olyan vidék mélyére nem értek, ahol, úgy tűnt, sosem tapodta még emberi láb a vadon földjét.

Perrint éjszakánként álmok gyötörték, félelmetes rémlátomások. Ba'alzamont látta bennük, aki labirintusokban üldözte, vadászott rá, bár amennyire vissza tudott emlékezni, egyszer sem találkoztak újra szemtől szembe. Különben is, amilyen nehéz az útjuk, nem csoda, hogy néha rosszat álmodik. Egwene is rémálmokról panaszkodott; ő Shadar Logoth-tal kapcsolatban. Főleg a romos erőd, majd az elhagyatott torony utáni éjszakán. Ő viszont nem verte nagydobra az álmait, még ha izzadva és remegve ébredt is a sötétben. Elvégre is Egwene azt várja tőle, hogy biztonságban Caemlynbe vezesse őket, nem, hogy a gondjaival terhelje, amelyekkel ráadásul amúgy sem lehet mit kezdeni.

Éppen Bela feje mellett sétált, és azon töprengett, vajon találnak-e ma valami vacsorára valót, amikor megcsapta a szag. A következő pillanatban a kanca orrlyukai is kitágultak; az állat megrázta a fejét. Gyorsan megragadta a kantárját, nehogy elnyerítse magát.

– De hisz ez füst! – mondta izgatottan Egwene. Előrehajolt a nyeregben, mély levegőt vett. – Tábortűz. Valaki éppen a vacsoráját süti. Nyúlhús.

– Lehet – mondta óvatosan Perrin. A lány arcáról leolvadt a mosoly. A kovácslegény a gonosz kinézetű félholdfejű fejszéjére cserélte a parittyát. Idegesen zárta össze, nyitotta szét a kezét a vastag markolaton. Ez legalább igazi fegyver, de sajnos sem Lan leckéi, sem a saját gyakorlása a kovácsműhelyben nem készítették fel igazán, hogy annak is használja.

A Shadar Logoth előtti összecsapás is túl halványan élt már benne, hogy bármi önbizalmat adjon neki. Ráadásul azt az ürességet sem sikerült soha elérnie, amiről az őrző és Rand beszéltek.

A napfény laposan, hosszú árnyékokat vetve tűzött be mögöttük a fák közé. Az erdő mozdulatlan, tarka árnyak tömege volt. Égő fa füstjének halvány szaga terjengett körülöttük, sülő hús illatával fűszerezve. Éppenséggel nyúl is lehet, gondolta. Megkordult a gyomra. De valami egész más is, emlékeztette magát. Egwene-re nézett. A lány is őt nézte éppen. Vezetőnek lenni bizony kötelességekkel jár.

– Itt várj – mondta halkan. Egwene összevonta a szemöldökét; már nyitotta volna a száját, de gyorsan a szavába vágott. – És maradj csendben! Nem tudhatjuk ki az, egyelőre. – A lány bólintott, még ha meglehetősen kelletlenül is. Perrin eltűnődött, vajon olyankor miért nem működik a dolog, ha azt szeretné elérni, hogy helyette is ő lovagoljon. Nagy levegőt vett, majd elindult a füst irányába.

Ő nem töltött annyi időt az erdőben Emondmező környékén, mint Rand vagy Mat, de azért ő is épp elégszer vadászott már nyúlra. Hangtalanul osont fától fáig; még csak egy gally sem roppant el a lába alatt. Hamarosan egy magas tölgy törzse mögül leselkedett, aminek hosszú, kígyózó ágai a földig lelógtak, hogy onnan újra a magasba emelkedjenek. A tisztáson tábortűz lobogott. Ösztövér, napbarnította férfi támaszkodott az egyik közelben terpeszkedő ágnak.

Legalább nem trallok, annyi biztos. Ugyanakkor azonban a legkülönösebb ember volt, akit valaha látott. Először is, úgy tűnt, ruházata minden egyes darabja állati bőrökből készült. Még a prém is rajta volt mindegyiken, beleértve a csizmáját és a fején ülő különös, lapos tetejű sapkát is. Köpenye nyúl- és mókusbunda zűrzavaros egyvelege. Nadrágja valószínűleg barna-fehér, hosszúszőrű kecske bőréből készülhetett. Őszülő, derékig érő barna haját a nyakánál zsinórral fogta copfba. Sűrű szakálla a fél mellkasán szétterült. Övén hosszú tőr lógott, majdhogynem rövidebb kardnak is beillett volna. A keze ügyében egy íj és tegez állt az ágnak döntve.

A hosszú hajú férfi csukott szemmel, a fejét hátradöntve ült a fa mellett. Szemmel láthatóan aludt. Perrin mégsem hagyta el a rejtekhelyét. Hat bot meredt ferdén a tűz fölé, és mindegyiken megnyúzott, kizsigerelt nyúl pirult. Időnként zsír csöppent sisteregve a parázsra. Ilyen közelről a fenséges illattól összefutott a szájában a nyál.

– Na, meguntad már a nyálcsorgatást? – nyitotta ki egyik szemét a férfi. Egyenesen a rejtekhely felé fordította a fejét. – Akkor akár ide is ülhetnétek a barátnőddel, és ehetnétek pár falatot. Nem túl gyakran láttalak enni benneteket az utóbbi pár napban.

Perrin némi habozás után lassan felállt. Szorosan markolta a fejszéjét.

– Két napja figyel engem?

Az ismeretlen torokhangú kuncogást hallatott.

– Igen, figyeltelek. Meg azt a csinos lányt. Úgy tud pattogni veled, mint egy bantamkakas, igaz-e? Legtöbbször csak hallottalak benneteket. A ló az egyetlen közületek, amelyik nem csörtet olyan hangosan, hogy öt mérföldről hallani lehessen. Na, idehívod, vagy talán egyedül akarod megenni az összes nyulat?

Perrin felháborodott: nem is volt zajos. Aki túl sok zajt csap, az nem igen jut a nyúl közelébe a Vízi-erdőben, hogy célba vehesse a parittyájával. De a sülő hús szagáról eszébe jutott, hogy Egwene is éhes, nem is beszélve arról, hogy ő még azt sem tudja, nem egy trallok táborból jön-e a füst; tőle várja a híreket.

Visszadugta a fejszéje nyelét az övén lógó hurokba, majd megemelte a hangját.

– Egwene! Minden rendben! Tényleg nyúl! – Kezet nyújtott, azzal, most már hétköznapi hangon, bemutatkozott. – A nevem Perrin. Perrin Aybara.

A férfi egy pillanatig csak nézte a kezét, mielőtt ügyetlenül megrázta, mintha nem szokott volna hozzá az ilyesmihez.

– Engem meg Elyasnak hívnak – nézett fel rá ültéből. – Elyas Macherának.

Perrin levegőért kapott, majdnem ellökte Elyas kezét. A férfi szemei sárgák voltak, mint a simára csiszolt arany. Mintha megcsiklandozta volna valamilyen emlék az elméje legtávolabbi csücskét, de aztán eltűnt. Végül csak annyi jutott az eszébe, hogy az összes általa eddig látott trallok szeme szinte teljesen fekete volt.

Megjelent Egwene. Óvatos testtartással vezette maga mögött Belát. A tölgy egy kisebb ágához kötötte a kanca kantárját, majd udvarias hangokat hallatott, amikor Perrin bemutatta Elyasnak. De a pillantása közben folyton a nyulakra kalandozott. Úgy látszott, ő nem vette észre a férfi különös szemeit. Mikor Elyas a hús felé intett, rögtön valósággal nekiesett az ételnek. Perrin is csak egy pillanatig habozott, majd gyorsan követte a példáját.

A sárga szemű férfi csendben nézte, ahogy esznek. A fiú annyira éhes volt, hogy a forró húsdarabokat is türelmetlenül letépte, és gyakran kénytelen volt sziszegve zsonglőrködni velük, míg valamelyest kihűltek, és a szájába tudta venni őket. Egwene-en sem sok nyoma látszott szokásos pedánsságának; zsíros lé csorgott az állára. Már egészen beszürkült, mire végre kezdtek kissé lassulni. Hamarosan holdtalan sötétség zárta körül a tábortüzet. Ekkor Elyas megszólalt.

– Mit kerestek itt kint? Ötven mérföldes körzetben nincs erre egyetlen ház sem.

– Caemlynbe tartunk – felelte Egwene. – Talán meg tudná... – Hűvös pillantással húzta fel a szemöldökét, látván, hogy Elyas hátraveti a fejét, és harsányan felkacag. Perrin is döbbenten bámulta. Félúton a szája felé megállt a kezében a nyúlláb.

– Caemlynbe? – fuldokolta Elyas, amikor végre meg tudott szólalni egyáltalán. – Ha ezt az útirányt követitek, amit az utóbbi két napban végig, száz mérfölddel, vagy még annál is többel északra haladtok el Caemlyntől.

– Útbaigazítást akartunk kérni – védekezett Egwene. – Csak éppen eddig egy falut sem találtunk.

– És nem is fogtok – nevetett még mindig a férfi. – Ha erre mentek tovább, akár a Világ Gerincéig elmehettek, anélkül, hogy másik embert látnátok. Persze, ha sikerülne megmásznotok a Gerincet – néhol meg lehet –, az Aiel-pusztában már találnátok embereket, de arra meg nemigen éreznétek jól magatokat. Nappal majd' megsülnétek, éjszaka meg majd' megfagynátok. És bármikor szomjan halhatnátok. A Pusztán csak az aielek találják meg a vizet, márpedig ők nemigen kedvelik az idegeneket. Finoman szólva. – Megint, most még vadabbul, kitört belőle a nevetés. A szó szoros értelmében a hasát fogta; ide-oda gurult a földön kacagás közben. – De nem ám! – sikerült kipréselnie magából.

Perrin idegesen feszengett. Csak nem egy eszementtel ettünk?

Egwene komoran nézett, de megvárta, amíg Elyas jókedve csillapodik egy kicsit. Akkor így szólt:

– Talán maga meg tudná mutatni nekünk az utat. Úgy látszik, sokkal jobban tudja nálunk, mi merre található.

A sárgaszemű már nem nevetett. Felemelte a fejét, visszatette rá a kerek szőrmesapkát, ami azalatt esett le róla, míg ide-oda hengergőzött, majd összehúzott szemöldökök alól nézett a lányra.

– Nem nagyon vagyok oda az emberekért – mondta érzelemmentes hangon. – A városok tele vannak velük. Még falvak, sőt tanyák közelébe is ritkán megyek. A falusiak, a parasztok, nem szeretik a barátaimat. Rajtatok is csak azért segítettem, mert olyan szerencsétlenül, ártatlanul kóvályogtatok itt, mint valami újszülött kölykök.

– De legalább annyit megmondhatna, merre menjünk – erősködött Egwene. – Ha elmagyarázza az utat a legközelebbi faluig, még ha ötven mérföldre van is, ott már biztos útbaigazítanak minket Caemlyn felé.

– Ne mozogjatok – szólt Elyas. – Jönnek a barátaim.

Bela hirtelen rémülten felnyerített, majd rángatni kezdte a kantárszárát. Perrin félig felállt, amikor minden irányban gyorsan mozgó alakok bukkantak fel körülöttük az erdő homályában. A kanca felágaskodott, sikoltva dobálta magát.

– Csendesítsétek el a lovat – mondta Elyas. – Nem bántják. És titeket sem, ha nyugton maradtok.

Négy farkas lépett a tűz fénykörébe, bozontos szőrű, derékig érő fenevadak. Állkapcsuk egy felnőtt ember combját is könnyedén el tudta volna roppantani. Mintha az emberek ott sem lennének, nyugodtan a tűzhöz sétáltak, és melléjük heveredtek. A fák közötti sötétségben mindenfelé további farkasok szeméről verődött vissza a lángok fénye.

Sárga szemek, gondolta Perrin. Mint Elyaséi. Ez az, ami nem jutott eszébe korábban. Miközben gondosan figyelte a farkasokat, a fejszéjéért nyúlt.

– Én nem tenném – így Elyas. – Ha úgy érzik, hogy ártani akarsz nekik, nem lesznek ilyen barátságosak.

Mind őt nézték, mind a négy farkas. Perrin úgy érezte, az erdőben maradtak is mind őt figyelik. Viszketett tőle a bőre. Óvatosan eltávolította a kezét a fejszétől. Szinte érezni vélte, ahogy csökken a feszültség a falkában. Lassan visszaült. Remegett a keze; erősen megmarkolta a térdét, hogy ne látsszon. Egwene mereven, mozdulatlanul ült, szinte vibrált a feszültségtől. Az egyik farkas, egy majdnem fekete bundájú állat, a pofáján világosabb szürke sávval, olyan közel feküdt hozzá, hogy majdnem hozzáért.

Bela időközben már nem ágaskodott, és nem is nyihogott. Most már csak állt, egész testében reszketve. Időnként odébbfordult, próbálta egyszerre a látómezejében tartani az összes farkast. Néha kirúgott, jelezve a falkának, hogy ilyet is tud; drágán fogja adni az életét. A farkasok azonban, úgy látszott, nem is törődnek sem vele, sem bárki mással. Kinyújtott nyelvvel lihegtek, kényelmesen pihentek.

– Na – mondta Elyas. – Így már mindjárt jobb.

– Szelídek? – kérdezte Egwene elhaló hangon, reménykedve. – Idomítva vannak?

A sárga szemű férfi felhorkant.

– A farkasokat nem lehet megszelídíteni, kislány, még annyira sem, mint az embereket. Egyszerűen a barátaim. Együtt mászkálunk, együtt vadászunk. Még beszélgetünk is, bizonyos szinten. Ahogy az már barátok közt szokás. Igaz, Tarka? – Egy szürke, tucatnyi sötét és világos árnyalatban mintázott bundájú nőstény farkas fordult felé.

– Beszél is velük? – csodálkozott Perrin.

– Nem igazán lehet ezt beszédnek nevezni. A szavak nem számítanak, és nem is igazán megfelelőek. Az Ő neve sem Tarka. Valójában valami olyasmi, amit talán úgy lehetne szavakba önteni, hogy „ahogy az árnyak játszanak egy erdei tócsa színén egy télközéptáji hajnalon, mikor a fuvallat gyengéden megborzolja a víztükröt; és a jeges víz érintése a nyelven; és az az érzés, amikor alkonyatkor a leesni készülő hó súlyától terhes a levegő”. De még ez sem igazán tökéletes megfogalmazás. Szavakkal nem is lehet elmondani. Inkább érzés, mint fogalom. A farkasok így beszélnek. A többiek Égett, Ugró és Szél. – Égett vállán régi sebhely éktelenkedett, ami megmagyarázhatta a nevét, a másik kettőn azonban semmi ilyen jól felismerhető külső jel nem látszott, ami a nevükkel lehetett volna kapcsolatos.

Bármilyen mogorva volt is a hosszú hajú férfi, Perrin meg volt győződve: igazából örül, hogy lehetősége van másik emberrel beszélni. Legalábbis elég közlékenynek tűnt. Ahogy így elnézte a farkasok tűz fényében csillogó fogait, arra gondolt, talán jobb is, ha minél többet beszélteti.

– Hogy... Hogyan tanult meg beszélni a farkasokkal, Elyas?

– Ők jöttek rá, nem én. Legalábbis eleinte én még nem tudtam. De azt hiszem, mindig ez az útja. A farkasok találnak meg, nem te őket. Egyesek már azt gondolták, megérintett a Sötét Úr, mert mindig farkasok bukkantak fel, amerre jártam. Azt hiszem, néha még én magam is ettől féltem. A tisztességes emberek nagy része kerülni kezdett, akik pedig még direkt keresték is a társaságomat, azokat meg én nem akartam közelebbről megismerni. Azzal a fajtával inkább nem akartam egy tálból cseresznyézni. Aztán észrevettem, hogy a farkasok néha mintha tudnák, hogy mire gondolok, mintha reagálnának a fejemben járó gondolatokra. Akkor kezdődött igazából a dolog. Kíváncsiak voltak rám, különösnek találtak. A farkasok általában megérzik az emberek hangulatát, de itt ennél többről volt szó. Örültek, hogy rám találtak. Azt mondják, nagyon régen vadásztak utoljára emberekkel, és amikor azt mondják régen, olyan érzésem támad, mintha hideg szél süvítene körülöttem, valahonnan az idők mélyéről, egyenesen az Első Nap felől.

– Sosem hallottam olyasmiről, hogy emberek farkasokkal vadásztak volna – mondta Egwene. Nem volt igazán biztos a hangja, de időközben valamelyest erőt merített abból, hogy a fenevadak legalább nyugodtan fekszenek körülötte.

Ha Elyas halotta is, amit mondott, ennek nem adta látható jelét.

– A farkasoknak másképpen működik az emlékezetük, mint az embereknek – jelentette ki. Különös szemeiben merengő pillantás jelent meg, mintha ő maga is az emlékezés folyamán sodródna. – Minden farkas emlékezik az egész faja történelmére, legalábbis a formájára. Mint mondtam, nem igazán lehet ezt szavakba önteni. Emlékeznek, hogy egyszer emberek oldalán üldözték a prédát, de ez olyan régen volt, hogy inkább csak egy árnyék árnyéka, mint emlék.

– Hát ez igazán érdekes – mondta Egwene, mire Elyas szúrós pillantást vetett rá. – Nem; komolyan gondolom – mentegetőzött. – Tényleg az. – Megnedvesítette az ajkát. – Meg tudna... ööö... meg tudna minket tanítani, beszélni velük?

A férfi megint gúnyosan horkantott.

– Ezt nem lehet tanítani. Van, aki képes rá, van, aki nem. Azt mondják, Ő igen – mutatott Perrinre.

Perrin úgy nézett a rá meredő mutatóujjra, mint valami gyilkos fegyverre. Ez tényleg őrült. A farkasok megint mind őt nézték. Kínosan feszengeni kezdett.

– Azt mondjátok, Caemlynbe mentek. De ez még nem magyarázza meg, hogy mit kerestek itt kint, több napi járóföldre mindentől. – Hátralökte prémekből összevarrt csuklyáját, azzal az oldalára feküdt. Könyökölve, várakozásteljesen nézett rájuk.

Perrin Egwene-re pillantott. Még a kettesben való utazásuk kezdetén kiötöltek egy történetet, közösen, hogy, ha emberekkel találkoznak, számot tudjanak adni az úticéljukról, anélkül, hogy bajba kevernék magukat. Anélkül, hogy bárkinek is elárulnák, honnan valósiak igazából, és hová tartanak valójában. Hiszen bármilyen, mások előtt elejtett szó, az Enyészek fülébe juthat. Minden nap dolgoztak rajta, csiszolgatták, finomítgatták, igyekeztek kigyomlálni belőle minden hibát vagy ellentmondást. És úgy döntöttek, Egwene fogja elmondani. A lánynak mindig is jobban forgott a nyelve, mint neki, és különben is azt állította, hogy neki lerí az arcáról, ha hazudik.

Egwene nyomban bele is kezdett. Gördülékenyen adta elő. Északról jöttek, Saldaeából, egy kis falu körüli tanyákról. Ezelőtt egyikük sem járt még húsz mérföldnél messzebb az otthonától. De hallották a mutatványosok történeteit, a kereskedők meséit, és szerettek volna látni is valamit a nagyvilágból. Caemlynt, és Illiant. A Viharok Tengerét. Talán még a Tengeri Nép legendás szigeteit is.

Perrin elégedetten hallgatta. Thom Merrilin sem tudott volna jobb mesét komponálni abból a kevésből, amit a Folyóközön kívüli világról ketten tudtak; sem olyat, ami jobban megfelelt volna a céljaiknak.

– Saldaeából, mi? – kérdezte Elyas, amikor elhallgatott.

Perrin bólintott.

– Így van. Gondoltunk arra is, hogy először Maradont nézzük meg. Ha mást nem, a királyt legalábbis szívesen látnám. De mindkettőnk szülei pont a fővárosban keresnének minket először.

Ez volt az ő része; egyértelművé tenni, hogy sosem jártak Maradonban, így senki nem várhatja el tőlük, hogy bármit is tudjanak a városról, ha esetleg olyasvalakibe szaladnának, aki már járt ott. Mindenesetre az egésznek semmi köze nem volt Emondmezőhöz és a télesti eseményekhez. Ebből aztán senkiben fel sem merülhet, hogy Tar Valonba mehetnek, vagy bármi közük lehet aes sedai-okhoz.

– Igazán lenyűgöző egy történet – bólintott Elyas. – Van benne néhány hiba, de a fő probléma az, hogy Tarka azt mondja, az egész egy nagy rakás hazugság. Az első szótól az utolsóig.

– Hazugság?! – kiáltotta Egwene. – Ugyan miért hazudnánk már?

A négy farkas meg sem mozdult, mégis úgy tűnt, most már nem csak úgy heverésznek a tűz körül, hanem ugrásra készen kuporognak. Sárga szemeik rezzenetlen pillantással meredtek az emondmezeiekre.

Perrin egy szót sem szólt, de a csípőjén lógó fejsze felé kalandozott a keze. A négy állat egyetlen gyors mozdulattal, tökéletesen egyszerre állt fel, mire inkább mozdulatlanná dermedt. A rá meredő vadak nem adtak ki hangot, de a nyakukon felborzolódott vaskos bundájuk. A fák között maradt falka egyik tagja morogva vonított bele az éjszakába. Egyre több hang csatlakozott hozzá, öt, tíz, húsz, míg végül a kórus már szinte az egész erdőt megtölteni látszott. Aztán egyszer csak elhallgattak. Perrin arcán hideg veríték gyöngyözött.

– Ha úgy gondolja... – Egwene hangja elbicsaklott; nagyot nyelt. Bármilyen hideg volt is a levegő, az ő arcán is izzadság látszott. – Ha úgy gondolja, hogy hazudunk, akkor valószínűleg jobb szeretné, ha saját tábort ütnénk az éjszakára, a magáétól távol.

– Normális esetben így lenne, kislány. Most viszont inkább a trallokokról akarok hallani. És a Félemberekről. – Perrin nagy erőfeszítéssel próbált érdektelen kifejezést erőltetni az arcára. Remélte, hogy neki jobban sikerült, mint Egwene-nek. Elyas csevegő hangon folytatta. – Tarka azt mondja, Félembereket és trallokokat szagolt a gondolataitok között, amíg ezt az ostoba mesét mondtátok. És nem csak ő; mindannyian. Valahogy trallokokkal szűrtétek össze a levet, és Szemnélküliekkel. A farkasok még a futótűznél is jobban gyűlölik a Sötét Úr teremtményeit. Mindennél jobban. Akárcsak én.

– Égett azt szeretné, ha gyorsan végeznénk veletek. Trallokoknak köszönheti a sebhelyét. Egy éves sem volt még akkor. Azt mondja, úgyis ritka a vad mostanában, ti pedig kövérebbek vagytok, mint bármelyik őz, amit az utóbbi hónapokban látott, úgyhogy el kéne intéznünk titeket. De hát Égett mindig túl türelmetlen. Miért nem beszéltek inkább róla? Remélem, nem vagytok árnybarátok. Nem szeretem megölni az embereket, miután vendégül láttam őket. El ne felejtsétek, ha hazudtok, azt rögtön tudni fogják, és már most is nagyon idegesek. Már Tarka is majdnem olyan dühös, mint Égett. – A farkasokéhoz hasonló sárga szemei épp olyan rezzenetlenül meredtek rájuk, mint az állatokéi.

Ezek nem is farkaséhoz hasonló, hanem tényleg farkasszemek, gondolta Perrin.

Ekkor rájött, Egwene őt nézi. Várja, hogy ő döntsön, mit tegyenek. Fény, most hirtelen megint én vagyok a főnök. Kezdettől fogva egyetértettek, hogy nem kockáztathatják meg bárkinek is elmondani az igazságot, de most nem látott más esélyt, hogy elszabadulhassanak, még akkor sem, ha sikerülne előbb kihúznia a fejszéjét, mint...

Tarka mély hangon morogni kezdett. A másik három is átvette tőle, majd az egész falka. A fenyegető hörgés betöltötte az egész éjszakát.

– Jól van – mondta gyorsan Perrin. – Jól van! – A morgásnak azonnal vége szakadt, mintha elvágták volna. Egwene meglazította ökölbe szorított kezeit, majd bólintott. – Az egész néhány nappal Téleste előtt kezdődött – vágott bele a fiú –, amikor a barátunk, Mat, egy fekete köpenyes férfit látott.

Elyas arcán egyszer sem változott a kifejezés; még csak testhelyzetet sem váltott, de volt valami a fejtartásában, amitől úgy nézett ki, mintha hegyezné a fülét. Ahogy kissé előrébb haladt a történetben, a farkasok leültek; úgy érezte, azok is hallgatják. Hosszú mese volt, és ő szinte mindent elmondott. Az álmot azonban, amit Baerlonban látott, a két másik fiúval együtt, elhallgatta. Várta, mikor jelzik a farkasok, hogy kihagyott valamit, de csak néztek rá. Tarka barátságosnak, Égett dühösnek tűnt. Mire a mondandója végére ért, egészen berekedt.

– ...és ha Caemlynben sem talál meg minket, továbbmegyünk Tar Valonba. Nincs más választásunk, csak az aes sedai-októl remélhetünk segítséget.

– Trallokok és Félemberek, ilyen messze délen – jegyezte meg Elyas. – Na ez aztán már olyan valami, amin érdemes elgondolkodni. – Maga mögé nyúlt, majd odadobott Perrinnek egy vizestömlőt. Közben nem is nézett a fiúra. Töprengő arcot vágott. Megvárta, amíg Perrin ivott, csak akkor szólalt meg, amikor már a helyére rakta a dugót. – Nem bírom az aes sedai-okat. A Piros ajah, azok, akiknek kedvenc szórakozása az Egyetlen Hatalommal játszadozó férfiakra vadászni, egyszer meg akartak szelídíteni. Az arcukba vágtam, hogy ők a Fekete ajah, a Sötét urat szolgálják, mondtam, és ez cseppet sem tetszett nekik. De nem tudtak elkapni, miután elértem az erdőt, bár próbáltak. Hát igen, megpróbálni megpróbálták, az biztos. Ahogy így belegondolok, nem hiszem, hogy egyetlen aes sedai is barátságos lenne velem, azok után, ami történt. Meg kellett ölnöm néhány őrzőt. Kínos ügy az, őrzőket ölni. Nem szívesen tettem.

– Ez a beszéd a farkasokkal – kérdezte Perrin kínosan feszengve. – Ennek... ennek köze van a Hatalomhoz?

– Természetesen nincs – morogta Elyas. – Nem működött volna rajtam, mármint a szelídítés, de nagyon felbosszantott, hogy meg akarják próbálni. Ősi dolog ez, fiú. Öregebb, mint az aes sedai-ok. Olyan öreg, mint maga az emberi faj. Mint a farkasok. Ez se tetszik nekik, az aes sedai-oknak. Hogy visszajönnek a régi dolgok. Nem én vagyok az egyetlen. Más dolgok is vannak, más emberek. A Tar Valoniak ettől idegesek lesznek, azt morogják, ősi gátak gyengülnek mostanában. Szétesnek a dolgok, azt mondják. Attól félnek, ki fog szabadulni a Sötét Úr, ez az igazság. Mintha én tehetnék róla, némelyik úgy nézett rám. Legalábbis a Piros ajah, de a többi közül is néhány. Az Amyrlin Trón... Aaaaah! Távol tartom magam tőlük, ha csak lehet, meg az olyanoktól is, akikkel barátkoznak. Jobb, ha ti is ezt a módszert követitek, ha van egy csöpp eszetek.

– Semmire nem vágyom jobban, mint hogy ne kelljen aes sedai-ok közelében lennem – mondta Perrin.

Egwene csúnyán nézett rá. A kovácslegény remélte, azért nem kottyantja ki, hogy aes sedai akar lenni. Szerencsére nem szólt semmit, bár megfeszült a szája.

– De igazából nincs választásunk – folytatta a fiú. – Trallokok üldöztek minket, meg Enyészek, és draghkarok. Minden, ami létezik, csak árnybarátok nem. Nincs hová bújnunk, egyedül pedig nem szállhatunk szembe velük. Úgyhogy ki más segítene nekünk? Ki más lenne elég erős, az aes sedai-okon kívül?

Elyas egy ideig hallgatott. A farkasokat nézte, leggyakrabban Tarkát és Égettet. Perrin idegesen fészkelődött, próbálta nem bámulni. Ha túl elmerülten nézett, úgy érezte, majdhogynem hallja, ahogy beszélgetnek; érti, amit mondanak. Még ha semmi köze is a Hatalomhoz, ő azért inkább nem kér belőle. Nem akarja, hogy köze legyen hozzá. Biztos csak valami ostoba tréfa az egész. Hogy tudnék már beszélni a farkasokkal?! Az egyik farkas – Ugró, gondolta – ránézett. Úgy nézett ki, mintha vigyorogna. Eltűnődött, honnan tudhatta, hogy hívják.

– Velem maradhattok – mondta végül Elyas. – Velünk. – Egwene-nek magasba szökkent a szemöldöke, Perrinnek leesett az álla. – Miért, mi más lenne biztonságosabb? – kérdezte kihívóan a férfi. – A trallokok soha nem hagynák ki a lehetőséget, hogy megöljenek egy magányos farkast, de mérföldeket is hajlandóak kerülni, csak hogy kitérjenek egy falka elől. És így az aes sedai-okkal sem lesz gondotok. Ritkán jönnek ezekbe az erdőkbe.

– Nem is tudom – Perrin gondosan vigyázott, hogy ne nézzen a két oldalán fekvő állatokra. Az egyik Tarka volt, és érezte, hogy őt nézi. – Először is, nem csak trallokokról van szó.

Elyas hideg kacajt hallatott.

– Olyat is láttam már, hogy egy falka elkapott egy Szemnélkülit. A csapat fele odalett, de miután egyszer szagot fogtak, nem adták föl. Trallok, vagy Myrddraal, a farkasoknak mindegy. De igazából téged akarnak, fiú. Hallottak már más emberekről is, akik beszélni tudnak a fajtájukkal, de te vagy az első, akivel találkoztak, persze rajtam kívül. De a barátnődet is hajlandóak befogadni, és itt nagyobb biztonságban lesztek, mint bármiféle városban. A sűrűn lakott helyeken mindig vannak árnybarátok.

– Nézze – mondta Perrin hangjában figyelmeztető éllel. – Szeretném, ha nem mondogatná ezt folyton. Én nem tudom... azt csinálni... amit maga, amit mond.

– Ahogy kívánod, fiú. Dugd csak a homokba a fejed, ha azt akarod. De mondd, nem szeretnél biztonságban lenni?

– Nem áltatom magam. Nincs miről áltassam magam. Csak annyit szeretnénk...

– Caemlynbe megyünk – szólalt meg Egwene határozottan. – Aztán Tar Valonba.

Perrin elhallgatott; a lány mérges pillantását hasonlóval viszonozta. Tisztában volt vele, hogy Egwene csak akkor követi az irányítását, amikor olyan kedve van, de azért legalább az ő nevében ne döntsön.

– Na és te, Perrin? – kérdezte, majd válaszolt is magának: – Hogy én? Hadd gondolkozzam. Hmm. Igen. Igen, azt hiszem, én is megyek. – Halványan a lányra mosolygott. – Nohát, Egwene, akkor már ketten vagyunk. Azt hiszem, veled tartok. Jó, hogy így megbeszéljük a dolgokat, mielőtt döntenénk, nem igaz? – A lány elpirult, de ettől még cseppet sem lett kevésbé makacs az arckifejezése.

Elyas felmordult.

– Tarka megmondta, hogy ezt fogjátok választani. Azt mondta, a lány szilárdan az emberi világhoz tartozik, míg te félúton állsz. Nos, akkor azt hiszem, legjobb, ha veletek megyünk dél felé. Különben valószínűleg éhen halnátok, vagy eltévednétek, vagy...

Égett váratlanul felpattant, és Elyas a nagydarab hím farkas felé fordította a fejét. Pár pillanattal később Tarka is felállt. Elyas mellé sétált, együtt néztek szembe Égettel. A csoportkép jó ideig változatlan maradt, míg végül Égett megpördült, és eltűnt az éjszakában. Tarka megrázta magát, majd visszatért az előző helyére. Ott aztán kényelmesen lerogyott, mintha mi sem történt volna.

Elyas Perrin felé fordult, aki kérdően nézett rá.

– Tarka a falkavezér, bár nőstény – magyarázta. – Némelyik hím legyőzhetné, ha kihívná, de ő mindegyiküknél okosabb, és ezzel tisztában is vannak. Nemegyszer mentette már meg a falkát. De Égett úgy gondolja, veletek hármótokkal csak az idejüket vesztegetik. Mindennél jobban gyűlöli a trallokokat. Ez fontosabb neki, mint bármi más, és ha ilyen délre merészkedtek, minél előbb indulni akar vadászni rájuk.

– Teljesen érthető – mondta Egwene, érezhetően megkönnyebbülten. – Magunk is eltalálunk Caemlynig... persze, némi útbaigazítással, ha lenne olyan szíves.

Elyas legyintett.

– Mondtam, hogy Tarka a falkavezér, vagy nem? Reggel délnek indulok veletek, mint ahogy ők is. – Egwene nem úgy nézett ki, mint akit ez túlzottan boldoggá tenne.

Perrin hallgatásba burkolózott. Érezte, ahogy Égett távozott. És nem a sebhelyes hím volt az egyetlen; tucatnyi másik, csupa fiatal hím, kocogott utána. Szerette volna azt hinni, hogy csak képzelődik, túlságosan beleéli magát abba, amit a férfi mondott, de nem ment. Közvetlenül, mielőtt teljesen elhalványultak a távozó farkasok az elméjében, érzett egy gondolatot, egy érzelmet, ami, tudta, Égettől származott. Olyan tisztán és élesen, mintha a saját fejében született volna. Gyűlöletet. Gyűlöletet és a vér ízét.

Második fejezet

Menekülés az Arinellen

A távolban víz csepegett – szinte dallamos, sokszorosan visszhangzó csobbanások. Annyi felől verődött vissza a hang, hogy már nem is lehetett tudni, tulajdonképpen honnan ered. Mindenütt kőhidak és korlát nélküli rámpák. Ezek egytől egyig széles, lapos tetejű tornyokból indultak ki. Minden kőfelület sima volt, fényes, pirossal és arannyal erezett. Szint szint hátán, a labirintus minden irányban a végtelenbe nyúlt a félhomályban. Minden híd, minden rámpa újabb toronyhoz vezetett, ahonnan újabb hidak eredtek. Bármerre nézett, ameddig csak ellátott a szürkeségben, semerre sem látszott változás, se közel, se távol, se alul, se fölül. Túl halvány volt a fény, hogy tisztán lásson, de ennek szinte örült is. Némelyik rámpa olyan pihenőre vezetett, aminek közvetlenül az egy szinttel lejjebb lévő fölött kellett lennie. Egyiknek sem látta az alátámasztását. Megszaporázta a lépteit; szabadulni akart. Tudta, hogy amit lát, illúzió. Minden csak egy látomás.

Ismerte már ezt az álomképet: túl sokszor kóborolt már benne, hogy ne ismerje alaposan. Bármilyen messze jutott is, lefelé, fölfelé, akármilyen irányban, mindenfelé csak a csillogó kő. Csak kő, de a mély, frissen megforgatott föld nyirkos szaga lengte be a levegőt, és a rothadás gyomorforgató, édeskés bűze. Mint a legrosszabbkor megbolygatott sír szaga. Próbálta visszatartani a lélegzetét, de a szag úgy is megtöltötte az orrát. Valósággal rátapadt a bőrére, mint az olaj.

A szeme sarkából mozgást látott. Azonnal megdermedt, abban a pózban, amiben éppen volt, az egyik torony tetejének szélén húzódó kőkorlát mellé kuporodva. Nem rejtőzködni próbált mögötte. Úgyis ezernyi helyről láthatták. Nem volt hová bújni. Mindent betöltött a félhomály, de nem volt mélyebb árnyék, amiben el lehetett volna rejtőzni. Nem lámpákból jött a fény, se nem fáklyákból vagy gyertyákból. Egyszerűen csak ott volt, mintha magából a levegőből áradt volna. Elég világos volt, hogy valamelyest látni lehessen; elég, hogy megláthassák. Hiába kuporog itt tovább mozdulatlanul, azzal nem old meg semmit.

Megint a mozgás. Ezúttal tisztán látta. Egy ember lépkedett az egyik távoli rámpán, mit sem törődve a korlát hiányával, a végtelen semmibe zuhanás veszélyével. Méltóságteljes tartással, de sietősen nézelődött, forgatta a fejét. Heves mozdulataitól meg-meglibbent a köpenye. Túl messze volt, Rand épp csak az alakját tudta kivenni a félhomályban, mégis tisztában volt vele, hogy a köpeny vörös, mint a frissen fakasztott vér, és hogy a férfi szemei lángolnak, mint két katlan.

Megpróbálta végigkövetni a pillantásával kettőjük között a labirintust, igyekezett megállapítani, mekkora utat kell megtennie Ba'alzamonnak, míg odaér hozzá. De hamarosan feladta. Nem volt semmi értelme. Ezen a helyen csalókák a távolságok. Ezt is volt már alkalma megtanulni. Ami távolinak tűnt, gyakran egyetlen fordulóval elérhetőnek bizonyult; bekanyarodott az első elágazásba, és már ott is volt. Máskor, ami egy karnyújtásnyira látszott, kiderült, hogy teljesen elérhetetlen. Egyetlen dolgot tehetett csak az ember: haladhatott. Nem szabad megállni, nem szabad gondolkodni. A gondolkodás veszélyes, ezzel tisztában volt.

Mégis, amikor elfordult Ba'alzamon távoli alakjától, nem tudott nem eltöprengeni, hogy mi lehet ilyenkor Mattel. Ő is itt van valahol, a labirintusban? Vagy két útvesztő van, és két Ba'alzamon? Visszahőkölt az ötlettől. Még belegondolni is rossz volt. Olyan ez, mint Baerlonban? De akkor miért nem talál meg? Ez már valamivel jobban hangzott. Egy kis vigasz. Vigasz?! Vér és hamu, mi ebben a vigasz?

Volt két-három eset, mikor nem sokon múlott, bár nem emlékezett rájuk tisztán, de egyébként hosszú-hosszú – milyen hosszú? – ideje menekült, Ba'alzamon pedig üldözte, eredménytelenül. Olyan ez, mint Baerlonban? Vagy egyszerűen csak egy közönséges rémálom, amilyen bárkinek lehet?

Ekkor egy pillanatra – épp csak egy lélegzetvételnyi időre –, ráébredt, miért veszélyes gondolkozni, illetve miről. Mint mindig, ahányszor csak arra gondolt, hogy ez csak egy álom, csillogni kezdett a levegő. Alig látott tőle valamit. Majd kocsonyává változott körülötte; csapdába ejtette. Épp csak egy pillanatra.

A fullasztó hőségben bizsergett a bőre. A torka már rég kiszáradt, ahogy az élősövény-útvesztőben kóválygott. Milyen régen is? Az izzadsága elpárolgott, mielőtt cseppekbe gyűlhetett volna. A szeme égett. Fölül – mellékesen nem túl messze – forrongtak a haragos, acélszín, feketén csíkozott felhők, de magában a labirintusban szellő sem rezdült. Végigcikázott az agyán, hogy azelőtt másképp volt, de aztán maga a gondolat is elpárolgott a forróságban. Régóta itt volt már. Megtanulta, hogy veszélyes gondolkozni.

Sima, világos, kerek kövek alkottak inkább csak jelzésszerű útburkolatot. Azt is félig ellepte a legóvatosabb lépésnél is magasba kavarodó csontszáraz por. Csiklandozta az orrát; már attól félt, eltüsszenti magát. Azzal elárulná, hol van. Megpróbált csak a száján át lélegezni, akkor meg úgy érezte, eltömi a por a torkát. Köhögni kezdett.

Veszélyes hely ez. Jól tudta ezt is. Három nyílást látott maga előtt a magas sövényfalban, majd oldalt kanyarodott az út. Bármelyik sarkon felbukkanhat Ba'alzamon, akár ebben a pillanatban. Kétszer vagy háromszor szembetalálkoztak már, bár nemigen emlékszik többre belőlük, mint hogy megtörténtek, és hogy sikerült elmenekülnie... valahogy. Veszélyes túl sokat gondolkozni.

A hőségtől lihegve megállt, közelebbről is megnézte a labirintus falát. Sűrű csipkebokor tömött szövevénye, barna és halott, hüvelyknyi, fekete, kegyetlen tüskékkel. Túl magas volt, hogy átnézhessen fölötte, és túl sűrű, hogy átlásson rajta. Óvatosan megérintette a bozótot. Felszisszent. Minden elővigyázatossága ellenére megszúrta az ujját egy tüske. Úgy égetett, mintha izzó tű lett volna. Hátratántorodott – beleakadt a sarka a kövezetbe –, rázta a kézfejét, kövér vércseppeket szórva szerteszét. Az izzás kezdett elhalványulni, de most meg az egész kézfeje lüktetett.

Aztán hirtelen megfeledkezett a fájdalomról. Véletlenül kifordította az egyik követ a sarkával a száraz talajból. Döbbenten meredt rá. Üres szemgödrök néztek rá vissza. Koponya. Emberi koponya. Végignézett az úton. Mindenütt ugyanazok a sima, világos, gömbölyded kövek. Gyorsan odébbrántotta a lábait. De nem tudott sem egy helyben megállni, sem továbbmenni anélkül, hogy rájuk ne lépjen. Kósza gondolat öltött halovány alakot, hogy talán nem minden az, aminek látszik, de könyörtelenül kiűzte a fejéből. Itt veszélyes gondolkozni.

Nagyjából összeszedte magát, bár még mindig remegett. Egy helyben maradni is veszélyes. Ez is azon dolgok egyike volt, amit halványan, de biztosan tudott. Időközben csillapodott az ujján a vérzés, már csak lassan csöpögött. A lüktetés is majdhogynem elmúlt. Az ujja hegyét szopogatva indult meg az ösvényen abba az irányba, amerre éppen nézett. Teljesen mindegy, melyik utat választja.

Ekkor eszébe jutott, hogy egyszer azt hallotta, mindig egy irányba fordulva ki lehet jutni a labirintusokból. Az első elágazásnál jobbra fordult, majd a következőnél megint. És szemtől szembe találta magát Ba'alzamonnal.

Ba'alzamon arcán egy pillanatra meglepetés futott át, vérvörös köpenye előrelendült, ahogy megtorpant. A szemében vadul fellobogtak a lángok, de a labirintus hőségében Rand alig érezte hevüket.

– Mégis, mit gondolsz, meddig térhetsz ki előlem, kölyök? Mennyi ideig menekülhetsz a végzeted elől? Az enyém vagy!

Rand hátratántorodott. Csodálkozott, miért kotorászik az övénél, mintha kardot keresne.

– Fény, segíts – motyogta. – Fény, segíts. – Nem emlékezet, mit jelenthet ez.

– A Fény nem fog segíteni rajtad, fiú, a Világ Szeme pedig nem fog engedelmeskedni neked. A kopóm vagy, és ha nem ugrasz a parancsomra, a Nagy Kígyó hullájával fojtalak meg!

Ba'alzamon felé nyújtotta a kezét, de ekkor hirtelen eszébe jutott egy menekülési út. Ködös, halvány emlékkép volt csupán, és valósággal áradt belőle a veszély bűze, de a Sötét Úr érintésének veszélyével össze sem lehetett hasonlítani.

– Álom! – kiáltotta. – Ez csak egy álom!

Ba'alzamon szemei elkerekedtek, meglepetésében, vagy haragjában – talán mindkettőben. Aztán csillogni kezdett a levegő, és elhomályosodtak a vonásai, majd elhalványult és eltűnt.

Rand körbefordult. Döbbenten nézett. Saját ezernyi tükörképe nézett vissza rá. Tízezernyi. Felül feketeség volt, ahogy alul is, körülötte viszont mindenütt tükrök álltak, a legváltozatosabb szögekben, ameddig csak ellátott. Mindegyikben ő tükröződött, ahogy görnyedten ide-oda forog, szélesre tágult szemekkel, rémült arccal.

Elmosódott, vörös folt suhant végig a tükrökön. Megpördült, kereste, mi okozhatta, de minden tükörben az ő képe mögött lebegett el. Majd eltűnt. Aztán újra megjelent, de most már nem mint elmosódott folt. Ba'alzamon sétált a tükörerdőben, ezernyi alakban kutatott, kószált az ezüstös üveglapok között.

Egyszer csak azon vette észre magát, hogy a saját arcát bámulja. Sápadt volt, reszketett a metsző hidegben. Ba'alzamon képe megnőtt mögötte. És őt nézte. Nem látta, de azért nézte. Minden tükörben Ba'alzamon arcának lángjai lobogtak mögötte. És egyre terjedt a tűz, egybeolvadt, körbefolyta. Sikoltani akart, de megfagyott a torka. Már csak egy arc látszott a végtelen tükörerdőben. Az ő arca. Ba'alzamon arca. Egy arc.

Összerándult, kinyitotta a szemét. Sötétség vette körül. Csak egy kis egészen halvány fény enyhítette a feketeséget. Egyetlen porcikáját sem mozdította, a szemét kivéve. Levegőt is alig vett. Durva gyapjútakaró borította a derekáig. A feje összekulcsolt karjain feküdt. Keze sima deszkát tapintott. Fedélzetdeszka. Halkan recsegtek az árbocok az éjszakában. Nagyot, hosszút sóhajtott. A Permeten van. Vége... legalábbis erre az éjszakára.

Gondolkozás nélkül a szájába vette az ujját. A vér ízére elállt a lélegzete. Lassan az arca elé emelte a kezét, ahol már ki tudta venni a halvány holdfényben az ujja hegyén növekvő vércseppet. Egy tüskeszúrásból buggyant elő.

A Permet lassan igyekezett lefelé az Arinellen. A szél erős volt, de folyton olyan irányból fújt, hogy semmi hasznát nem látták a vitorláknak. Bármennyire sietni akart is Domon kapitány, a hajó épp csak vánszorgott. Éjszaka az orrban egy ember rendszeresen kidobott egy ólomnehezékes mélységmérőt, lámpafény mellett, majd hátrakiabálta a mélységet a kormányosnak. Ilyenkor csak az áramlat vitte előre a hajót a széllel szemben; az evezők be voltak húzva. Az Arinellen sziklától, zátonytól nem kellett tartani, de sekély víz, homokpad volt elég, ahol könnyen megfenekelhet a hajó. Akkor pedig belemélyed a hajógerinc a homokba, és onnan aztán nem is mozdul, amíg segítség nem érkezik. Már ha a segítség érkezik először. Napfénynél, pirkadattól alkonyatig dolgoztak az evezősök, de a szél úgy harcolt ellenük, mintha vissza akarná lökdösni a hajót, fel a folyón.

Egyszer sem kötöttek ki, még csak a part közelébe sem mentek. Sem éjszaka, sem nappal. Bayle Domon nem kímélte sem a hajót, sem a legénységet. Egyfolytában a szembeszél, meg a lassú előrehaladásuk miatt szitkozódott. Az evezősöket mindennek lehordta, csigának, tetűnek, lajhárnak. A legkisebb hibára, rosszul kezelt kötélre ostorként csapott le rájuk a nyelve. Mély, érdes hangja három méter magas trallokokat festett közéjük a fedélzetre, amik mindjárt kitépik a torkukat. Ez két napig elég is volt, hogy mindenki újult erővel ugorjon neki a munkájának. Aztán lassan szűnni kezdett a trallok támadás sokkja, és a legénység morogni kezdett, hogy milyen jó lenne kinyújtóztatni a lábukat a parton egy órácskára, és az éjszakai hajózás veszélyei is eszükbe jutottak.

Persze vigyáztak, hogy halkan morogjanak, a szemük sarkából mindig körbelestek, nehogy a kapitány a közelben legyen, de az mégis tudott róla; mintha minden szót hallana, ami csak a hajóján elhangzik. Ahányszor csak elkezdődött a zúgolódás, csendben előhozta a hosszú, kaszaszerű kardot és a félelmetesen kinéző, kampós fejszét, amit a támadás után találtak a fedélzeten. Egy órára kiakasztotta őket az árbocra. Akkor aztán, akik megsebesültek a harcban, a kötésüket kezdték babrálni, és senki nem panaszkodott tovább... talán egy napig, amíg valamelyik matróz arra a meggyőződésre nem jutott, hogy most már biztos maguk mögött hagyták a trallokokat. Ilyenkor aztán kezdődött elölről az egész.

Randnek feltűnt, hogy Thom Merrilin mindig távol tartja magát a legénységtől, amikor azok komor képpel összesúgnak, noha máskor vidáman csapkodja a hajósok hátát, vicceket mesél, és olyan szellemes humorral fűszerezve társalog velük, amivel még az éppen legkeményebben dolgozók arcára is mosolyt varázsol. Ezeket a titkolódzó mormogásokat viszont csak távolról figyelte, óvatosan, miközben látszólag hosszú szárú pipája tömködése vagy hárfája hangolása kötötte le, vagy bármi más, ami ürügyül szolgálhatott, hogy egyáltalán ne törődjön a matrózokkal. Nem értette, miért csinálja. Ugyanis úgy tűnt, a legénység nem hármukat okolja, akik a trallokok elől a fedélzetre menekültek, hanem Floran Gelbet.

Az első két napon a vékony, inas testű hajós szinte egyfolytában valamelyik matróznak magyarázott, akit éppen sarokba tudott szorítani; ismételgette a saját verzióját az éjszaka eseményeiről, amikor Rand és a többiek a fedélzetre érkeztek. Hol nagy hangon, agresszívan hetvenkedett, hol nyafogva panaszkodott, de amikor Thomra és Matre, de különösen, ha Randre mutatott, mindig vicsorgott. Próbálta őket felelőssé tenni mindenért.

– De hát idegenek! – tördelte a kezét Gelb. Halkan beszélt, és folyton fel-alá járt a szeme, figyelte, nem jön-e a kapitány. – Mit tudunk róluk? Csak annyit, hogy a trallokok velük jöttek. Egy húron pendülnek velük.

– A Szerencsére, Gelb, fogd már be! – morogta egy, a haját rövid copfban viselő férfi, akinek az arcára kis kék csillag volt tetoválva. Nem is nézett a másikra, csak a munkájára figyelt. Egy kötelet tekert fel, nagylábujját is igénybe véve. Minden hajós mezítláb járt, a hideg ellenére is. A csizma megcsúszhat a nedves fedélzeten. – Az anyádat is kineveznéd árnybarátnak, hogy az irhádat mentsed. Na tűnj innen! – azzal Gelb lábára köpött, majd, mintha mi sem történt volna, újra a kötélnek szentelte minden figyelmét.

A legénység nem bocsátotta meg Gelbnek, hogy nem vigyázott rájuk, amikor ő volt őrségben. A copfos matróz reagálása még aránylag a legudvariasabbak közé tartozott. Még csak együtt dolgozni sem akart vele senki. Gelb azon vette észre magát, hogy egy ideje csak egyemberes feladatokat kap, csupa piszkos munkát, mint például a gálya zsíros lábosainak fényesre sikálása, vagy a hajófenék ellenőrzése, nem ereszt-e valahol, amihez hason csúszva kellett a szűk térben kúsznia, az évek során felgyülemlett mocsokban. Hamarosan már inkább nem is szólt senkihez. Egész tartása védekező lett. Görnyedt vállakkal járt, sértetten hallgatott – minél több ember láthatta, annál sértettebben, bár sosem ért el vele többet, mint egy-egy gúnyos mordulást. Ám ha Randre tévedt a pillantása, vagy Matre, netán Thomra, mindig gyilkos kifejezés futott át hosszú orrú arcán.

Mikor Rand megemlítette Matnek, hogy Gelb előbb utóbb bajt fog hozni rájuk, a barátja gyorsan körbenézett, majd így szólt:

– Miért, a többiekben bízhatunk? Bármelyikükben is? – Azzal otthagyta; elindult, hogy keressen egy helyet, ahol egyedül lehet, már amennyire egy ilyen kis hajón ez egyáltalán lehetséges. Hiszen a megemelt orrfedélzettől a fartőkegerendáig, amire a kormánylapátokat érősítették, alig harminc lépés hosszú volt. Mat túl sok időt töltött egyedül a Shadar Logoth-i éjszaka óta. Bizonyára még mindig a romvárosban történteken rágódik, gondolta Rand.

– A baj nem Gelbtől fog jönni, ha jön – mondta Thom. – Legalábbis egyelőre nem. A legénységből senki nem áll mellé, ahhoz meg nincs mersze, hogy egyedül bármivel is próbálkozzon. Viszont a többiek...? Domon szinte mintha azt hinné, hogy őt személyesen üldözik a trallokok, a többiek viszont kezdik úgy érezni, elmúlt már a veszély. Esetleg egyszer csak úgy dönthetnek, hogy elegük van. Az a helyzet, hogy már most is közel állnak hozzá. – Megigazgatta színes rojtokkal borított kabátját. Randnek volt egy érzése, hogy tulajdonképpen rejtett tőreit akarta ellenőrizni ezzel – a második legjobb készletét. – Ha fellázadnak, kölyök, nem vágynak majd élő tanúkra. A királynő törvényének talán nem sok foganatja van ilyen távol Caemlyntől, de még egy falusi polgármester sem hagyná szó nélkül a dolgot, ha a tudomására jutna. – Attól kezdve Rand is igyekezett minél jobban kerülni a feltűnést, miközben ő viszont folyamatosan szemmel tartotta a legénységet.

Thom a maga részéről mindent megtett, hogy elvonja a matrózok figyelmét a lázadás gondolatáról. Történeteket mesélt, olyan színesen és cikornyásan, ahogy csak lehetséges, minden reggel és este. A közbeeső időben pedig bármikor hajlandó volt eljátszani bármilyen dalt, amit csak kértek. Minthogy korábban azt állította, Rand és Mat a tanítványai akarnak lenni, minden nap időt szakított, hogy leckéket adjon nekik, ami ugyancsak szórakoztató volt a legénység számára. Persze a hárfájához egyiküket sem engedte nyúlni, a furulyapróbák alatt pedig folyton fájdalmasan fintorgott, legalábbis eleinte, a matrózok meg nagyokat nevettek rajtuk, még ha közben a fülüket fogták is.

Megtanított nekik néhány könnyebb történetet, egypár egyszerű akrobatamutatványt, és természetesen zsonglőrködést is oktatott. Mat panaszkodott is, hogy túl sokat követel tőlük, de Thom válaszul dühösen fújt, meglibbentve a bajszát, és szúrósan nézett rá.

– Nem tudom tettetni a tanítást, kölyök. Vagy megtanítok valamit, vagy nem. Gyerünk, mozgás! Egy egyszerű kézenállás még egy falusi bugrisnak sem jelenthet gondot. Egy-kettő!

Ilyenkor a legénység éppen elfoglaltság nélkül lévő tagjai mindig köréjük telepedtek. Néhányan még maguk is megpróbálkoztak némelyik feladattal, amit Thom kettőjüknek adott, aztán nagyokat nevettek a saját ügyetlenkedésükön. Gelb viszont mindig magányosan állt, és sötét pillantással nézett. Mindenkit gyűlölt.

Rand a nap jó részét a korlátnak támaszkodva töltötte. A partot bámulta. Nem mintha igazán arra számított volna, hogy Egwene vagy a többiek közül valaki hirtelen megjelenik a folyó mellett, de a hajó olyan lassan haladt, hogy azért néha egy kicsit reménykedett benne. Éppenséggel utolérhetnék őket, nem is kellene túlságosan kemény tempóban lovagolniuk hozzá. Már ha megmenekültek. Ha még élnek egyáltalán.

A part azonban az emberi élet minden látható jele nélkül haladt lassan hátrafelé mellettük. Hajót sem láttak a Permeten kívül. Persze ez nem jelentette azt, hogy nem akadt semmi látnivaló, semmi érdekes. Az első nap közepe felé az Arinell magas meredélyek között haladt el. Mindkét oldalon fél mérföld hosszan húzódott a hegy. A kőfal teljes hosszában emberi alakokat faragtak ki a sziklából. Harminc méter magas szobrok, férfiak és nők vegyesen. Mind koronát viseltek, jelezve, hogy királyokról és királynőkről van szó. Nem volt két egyforma szobor az uralkodók e hosszú díszmenetében, és jól láthatóan igen hosszú idő választotta el az elsőt az utolsótól. A szurdok északi végén állókat simára koptatta a szél és az eső, azt is alig lehetett felismerni, hogy embert akarnak ábrázolni. Dél felé haladva aztán egyre kivehetőbbé váltak a részletek, majd az arcvonások is. A lábuk a vízbe merült. A legtöbb szoborét tompa dudorrá csiszolták a hullámok, már amelyiknek megvoltak még egyáltalán. Vajon mennyi ideje állhatnak itt? – tűnődött Rand. Mennyi idő kellhet, hogy a folyó ilyen vastag követ el tudjon koptatni? A matrózok még csak föl sem néztek a munkájukból, annyiszor látták már a domborműveket.

Egy másik alkalommal, amikor a keleti partból újra füves síkság lett, amit csak néha szakított meg egy-egy bozótos, a távolban megcsillant valamin a napfény.

– Mi lehet az? – gondolkodott hangosan Rand. – Mintha fém volna.

Domon kapitány épp akkor sétált el a közelben. Ezt hallva megállt, hunyorogva a csillogás felé nézett.

– Ez biza fém lenne – mondta. Még mindig nagyon egybefolytak a szavai, de Rand most már elsőre megértette, amit mond. – Fémtorony. Láttam már közelről is, így aztán tudom. A folyami kereskedők útjelzőnek használják. Ezzel a sebességgel tíz napra volnánk Fehérhídtól.

– Fémtorony? – csodálkozott Rand.

Mat, aki törökülésben ült a fedélzeten, egy hordónak támaszkodva, magába mélyedve, erre fölnézett.

A hajós bólintott.

– Úgy ám. Csillogó acél, legalábbis annak néz ki, meg a tapintása is olyan. De egyetlen morzsányi rozsdafolt nincs rajta. Legalább hatvan méter magas, az ám, és olyan széles, mint egy ház. Teljesen sima, jeltelen, és sehol egy bejárat.

– Fogadni mernék, hogy kincs van benne – mondta Mat. Felállt, úgy nézte a távoli tornyot, míg túl nem vitte rajta a Permetet a folyó. – Ilyesmit csak azért építhetnek, hogy valami értékeset védelmezzen.

– Meglehet – dörmögte a kapitány. – De vannak biza ennél még sokkal különösebb dolgok is a világon. Tremalkingon, a Tengeri Nép egyik szigetén egy húsz méteres kőkéz lóg ki egy dombból. Akkora kristályt markol, mint ez a hajó. Nohát ha valahol, az alatt a domb alatt kincsnek kell lennie, de a szigeten élők hallani sem akarnak róla, hogy ott bárki is ásni kezdjen, pedig a Tengeri Nép arról híres, hogy nem törődik semmi mással, mint a hajózással és a Coramoor, a Kiválasztottjuk keresésével.

– Én ásnék – mondta Mat. – Milyen messze van ez a... Tremalking? – Facsoport takarta el a csillogó tornyot, de ő még mindig arra nézett, mintha továbbra is látná.

Domon kapitány a fejét csóválta.

– Nem, kölyök, nem a kincsekért érdemes világot látni. Persze, ha találsz magadnak egy marék aranyat is, vagy valami ilyen-olyan király drágaköveit, hát annál jobb, de a változatosság, a szokatlan, különös dolgok vonzanak újabb és újabb láthatárokra. Tanchicóban – az egy kikötő lenne az Aryth-óceán partján – a pánarcha palotájának egy része még a Legendák korában épült, legalábbis az a mondás járja. Van ott az egyik falon egy fríz, ami olyan állatokat ábrázol, amilyeneket élő ember nem látott még.

– Egy gyerek is tud olyan állatot rajzolni, amilyet nem látott még senki – mondta Rand.

A kapitány nevetett.

– Úgy biza, kölyök, tud. De vajha csontokat is tud csinálni hozzájuk az a gyerek? Mert Tanchicóban a csontjaik is megvannak, úgy összeerősítve, ahogy az állatban voltak. A pánarcha palotájának egy olyan részén állnak, ahová bárki szabadon beléphet, és megnézheti őket. A Világtörés ezernyi csodát hagyott hátra a Legendák Korából, és azóta is fél tucat birodalom létezett, egyik-másik még Sasszárny Arturéval is vetekedhetett, és mind után számos látni- és találnivaló maradt a föld hátán. Fénypálcák, pengecsipke, szívkő. Egy egész szigetet elborító kristályrácsozat, ami a holdfényben zümmög. Egy hegy, amit egyetlen hatalmas teknővé vájtak ki. A közepén száz hossz magas ezüstrúd, és aki egy mérföldes közelségbe megy hozzá, meghal. Romhalmazok, töredékek, a tenger fenekéről kihalászott tárgyak, amikről még a legrégebbi könyvekből sem derül ki, micsodák. Magam is összegyűjtöttem egy pár ilyet. Bizony, olyan dolgok vannak széles e világon, amiről nem is álmodnál, annyi bejárnivaló hely, amit ha tíz életed lenne, se tudnál mind végignézni. Ezek a különös dolgok azok, amik messzi földekre hajtanak.

– A Homokdombokban mi is kiástunk néha csontokat – mondta tűnődve Rand. – Furcsa csontokat. Egyszer például egy hal egy részét. Legalábbis azt hiszem, hal volt. Akkora lehetett, mint ez a hajó. Van, aki szerint balszerencsét hoz a dombok közt ásni.

A hajós mindent tudó pillantást vetett rá.

– Máris a faludra gondolsz, kölyök, amikor pedig épp csak most vágtál neki a nagyvilágnak? De ne félj, a világ majd kiveti neked a horgot, és te szépen rá is fogsz harapni. Majd te is elindulsz a napnyugtát üldözni, várd csak ki a végét... És ha valaha is hazamész, már túl kicsi lesz a falud, hogy ott tartson.

– Nem! – Tört ki felháborodottan. Mikor is gondolt utoljára az otthonára, Emondmezőre? Na és Tamra? Biztos, hogy jó pár napja nem. De így visszatekintve egyenesen hónapoknak tűnt. – Haza fogok menni, amint tudok. És juhokat fogok tenyészteni, mint... mint az apám, és ha csak lehet, sosem teszem ki a Folyóközből többé a lábam. Nem igaz, Mat? Amint tudunk, megyünk haza, és még azt is elfelejtjük, hogy ez az egész egyáltalán létezik.

Matnek láthatóan nagy erőfeszítésébe került elszakítania a pillantását a hajó mögötti folyópartról, a most már egy jó ideje nem is látszó torony irányából.

– Mi? Ó. Igen, persze. Hazamegyünk. Persze. – Azzal elindult, otthagyta őket. Rand hallotta, ahogy halkan maga elé mormogja: – Fogadok, csak azt akarja, ne menjen rajta kívül más a kincsért. – Úgy tűnt, észre sem vette, hogy hangosan is kimondta, amit gondolt.

A hajóút negyedik napja az árboc tetején találta Randet. A szálfányi farúd tompa végén ült, a tarcskötél köré tekert lábbal. A Permet lágyan ringatózott a folyón, de tizenöt méterrel a víz fölött az enyhe himbálózás komoly kitérésekké nőtt, az árboc vége vadul lengett ide-oda. Hátravetette a fejét, belenevetett az arcába vágó szélbe.

Az evezők is a vízen voltak éppen, így a hajó a magasból az Arinellen araszoló tizenkét lábú póknak látszott. Mászott már korábban is ilyen magasra, fára, a Folyóközben, de ezúttal nem korlátozták ágak a kilátását. Minden olyan furcsa volt a fedélzeten innen felülről nézve; az evezőnél ülő hajósok, a fedélzetet térdelve sikáló matrózok, a kötelekkel, a raktártér nyílásainak borításával tevékenykedő emberek; mind szokatlanul tömzsinek látszottak, megrövidültek. Jó egy órán át csak nézett lefelé, és megállás nélkül kuncogott.

Még most is mindig elnevette magát, ha lenézett rájuk, de most már inkább a lassan hátrafelé araszoló folyópartot figyelte. Igen, olyan volt, mintha ő lenne mozdulatlan – eltekintve persze a folyamatos himbálózástól –, és a partok haladnának szembe velük. Mindkét oldalon kitartóan meneteltek a fák, a dombok, a hegyek. Ő mozdulatlan volt, a világ mozgott csak körülötte.

Hirtelen ötlettől vezérelve kibogozta a lábát az árbocot rögzítő tarcskötelek körül, és kinyújtotta őket kétoldalra, akárcsak a kezét, úgy egyensúlyozott a himbálózó faoszlop tetején. Három teljes kilengésen át megőrizte az egyensúlyát, aztán hirtelen elvesztette. Kézzel-lábbal kapálózva dőlt előre. Sikerült megragadnia az elülső tarcskötelet. Szétálló lábakkal görnyedt az árbocon, semmi nem tartotta bizonytalan helyzetében, csak a két keze a tarcson, úgy kacagott. Hatalmasakat lélegzett a friss levegőből, pukkadásig szívta a tüdejét, és boldogan, izgatottan nevetett.

– Kölyök! – hallatszott Thom harsány hangja. – Kölyök, ha ki akarod törni azt az ostoba nyakad, hát ne rajtam, ha lehet.

Rand lenézett. A mutatványos közvetlenül alatta kapaszkodott a kötélhágcsón. Zordan nézett felfelé, alig egy méterre tőle. Hozzá hasonlóan ő is lent hagyta a köpenyét.

– Thom – mondta vidáman. – Mikor jöttél fel?

– Amikor nem voltál hajlandó meghallani, hogy mindenki neked kiabál. A fenébe is kölyök, már mindenki azt hitte, hogy megbolondultál.

Lenézett; meglepve látta, hogy minden arc őt nézi. Csak Mat nem; a barátja a hajóorrban ült, az árbocnak háttal. Még az evező mellett ülők is felé tekergették a nyakukat, teljesen kiestek a ritmusból. És senki nem szidta őket érte. Lenyomta a fejét, hátranézett a karja alatt a tatra. Domon kapitány a kormányevezőnél állt, vaskos ökleit csípőre téve, és rá meredt. Visszafordult Thom felé.

– Szóval azt akarod, hogy menjek le? – kérdezte vigyorogva.

A mutatványos hevesen bólogatott.

– Igen, azt megköszönném.

– Jól van. – Fogást váltott az elülső tarcson, azzal leugrott az árboc tetejéről. Hallotta, hogy Thom visszafojt egy káromkodást, amikor megakasztotta a zuhanását. Két kézzel a kötélbe kapaszkodva lógott a magasban. A férfi dühösen nézett rá. Egyik kezét kinyújtotta, hogy elkapja őt. Ő megint rávigyorgott.

– Most akkor lemegyek.

Fellendítette a lábát. Egyik térdét átvetette az orrból az árboccsúcsra vezető kötélen, majd a hóna alá kapta a lábfejét, és elengedte a kötelet. Lassan, majd egyre gyorsulva, lecsúszott. Épp, mielőtt az orrba ért volna, leugrott, pont Mat orra előtt, lépett egyet, hogy visszanyerje az egyensúlyát, majd kitárt karral a hajó többi része felé fordult, ahogy Thom szokott egy akrobatamutatvány után.

Elszórt taps hallatszott a legénység közül, de ő már Matet nézte meglepetten, illetve azt, amit a fiú a kezében tartott, amit senki más nem látott a hátától. Görbe tőr volt, furcsa jelekkel díszített arany tokkal. A markolatot finom aranydrót ékesítette. A végén akkor rubin ült, mint Rand hüvelykujja körme. A szuronytüskék vicsorgó, aranypikkelyes kígyók voltak.

Mat néhány pillanatig még folytatta, amit addig csinált: ki-be csúsztatgatta a tőrt a hüvelyébe. Azután sem hagyta abba teljesen, de felemelte a fejét. Keresztülnézett rajta, mintha valahol egész máshol járna az esze. Aztán hirtelen ráfókuszálódott a pillantása. Döbbenten rándult össze. Gyorsan a köpenye alá rejtette a tőrt.

Rand leguggolt, keresztbe tette a kezét a térdén.

– Hát azt meg honnan szedted? – Mat nem szólt semmit, ehelyett gyorsan körbepillantott, hogy van-e valaki a közelben. Kész csoda, de ezúttal maguk voltak. – Ugye nem Shadar Logothból?

Mat rámeredt.

– A te hibád. A tiéd és Perriné. Ti ketten rángattatok el a kincstől, ez meg a kezemben volt. Nem Mordeth adta nekem. Én vettem el. Úgyhogy Moiraine figyelmeztetése az ajándékairól nem számít. Nem mondhatod el senkinek, Rand. Megpróbálhatják ellopni.

– Nem mondom el senkinek. Azt hiszem, Domon kapitány becsületes, de a többiekből bármit kinézek, különösen Gelbből.

– De egyáltalán senkinek! Domonnak se, sőt, még Thomnak se, senkinek a világon. Csak mi ketten maradtunk emondmezeiek. Nem bízhatunk senki másban.

– Ugyan már, életben vannak ők is. Egwene is és Perrin is. Tudom, hogy élnek. – Mat láthatóan elszégyellte magát. – De ettől függetlenül megőrzöm a titkod. Kettőnk között marad. Most már legalább a pénzzel nem lesz gondunk. Ha sikerül eladnunk, úgy utazhatunk egész Tar Valonig, mint két király.

– Hát persze – mondta Mat pillanatnyi hallgatás után. – Ha rákényszerülünk. Csak ne mondd el senkinek, amíg én nem kérlek rá.

– Mondtam, hogy nem fogom. Figyelj, volt újabb álmod azóta, hogy a hajóra érkeztünk? Olyan, mint Baerlonban? Ez az első alkalom, amikor nem hallják legalább hatan, amit beszélünk. Végre meg tudom kérdezni.

Mat elfordította a fejét, majd a szeme sarkából gyors oldalpillantást vetett rá.

– Lehet.

– Hogyhogy lehet? Vagy volt, vagy nem volt.

– Jól van, jól van, volt. De nem akarok beszélni róla. Mégcsak gondolni sem akarok rá. Semmi értelme.

Mielőtt bármelyikük bármit hozzátehetett volna, Thom sétált oda hozzájuk, karjára vetett köpennyel. Fehér hajába bele-bele kapott a szél. Hosszú bajszát is felborzolta.

– Sikerült meggyőznöm a kapitányt, hogy nem őrültél meg – jelentette ki –, hogy ez a képzésed része volt. – Belekapaszkodott az elülső tarcskötélbe, és megrázta. – Az az ostoba mutatvány a végén, amikor lecsúsztál a kötélen, segített, mindamellett szerencséd, hogy nem törted ki azt a bolond nyakadat.

Rand szeme a tarcskötélre tévedt. Végigkövette a pillantásával, egészen az árboccsúcsig. Leesett az álla. Tényleg lecsúszott onnan, épp az előbb. Előtte meg ott ült a magasban, az árboc tetején...

Hirtelen szinte látta magát, ahogy ott ül, széttárt kézzel és lábbal. Nagy zöttyenéssel fenékre esett. Alig tudta összeszedni magát annyira, hogy legalább ne terüljön ki egészen. Thom elgondolkodva nézte.

– Nem tudtam, hogy ilyen jó fejed van a magasságokhoz, kölyök. Esetleg még össze is tudnánk ütni egy előadást. Talán még Illianban vagy Ebou Darban is felléphetnénk vele, esetleg akár Tearben is. A déli nagyvárosokban kedvelik a kötéltáncosokat és a repülő artistákat.

– De mi T... – Az utolsó pillanatban eszébe jutott, hogy körülnézzen, nem hallhatja-e meg valaki, amit mond. A legénység számos tagja figyelte őket, köztük Gelb is, utóbbi gyilkos pillantással, mint mindig, de egyikük sem volt elég közel, hogy kivehesse, amit mond. – Tar Valonba megyünk – fejezte be a mondatot. Mat megvonta a vállát, mint akinek édes mindegy, merre mennek.

– Most igen – ült le melléjük Thom. – De holnap... ki tudja? A mutatványos élete már csak ilyen. – Egyik tágas zsebébe nyúlt, maréknyi színes labdát szedett elő. – Most hogy végre leszálltál a földre, ideje, hogy dolgozzunk egy kicsit a hármas keresztezett labdával.

Rand pillantása megint az árboc tetejére tévedt. Megborzongott. Mi történik velem? A Fényre, micsoda? Ki kell derítenie. Tar Valonba kell jutnia, mielőtt még a végén tényleg megőrül.

Harmadik fejezet

Az utazónép

Bela nyugodtan lépkedett a gyenge napfényben, mintha a nem túl távol ügető három farkas falusi kutya lenne. De ahogy időnként fejéjük fordította a szemét, hogy egészen kilátszott a fehérje, elárulta, szó sincs arról, hogy ilyen tévhitbe ringatná magát. Egwene, a kanca hátán, legalább ilyen ideges volt. Folyamatosan szemmel tartotta az állatokat a szeme sarkából. Néha egészen hátratekerte a felsőtestét a nyeregben, úgy nézett körbe. Perrin szerint ilyenkor a falka többi részét kereshette, bár a lány ezt hevesen tagadta, amikor hangosan is megemlítette neki. Tagadta, hogy félne a velük tartó farkasoktól, tagadta, hogy aggasztaná a falka holléte vagy szándékai. Tagadta, de azért figyelt tovább, összehúzott szemekkel, idegesen meg-megnedvesítve az ajkait.

Pedig ő éppenséggel meg tudta volna mondani neki, hogy a falka többi része nagyon távol jár tőlük. De ugyan mi haszon származna abból, még ha esetleg hinne is nekem? Főleg, ha hinne nekem. Esze ágában sem volt belepiszkálni a darázsfészekbe, amíg nem muszáj. Ő maga sem szívesen gondolt arra, hogy honnan tudja ilyen biztosan, hol vannak. A bundákba öltözött férfi előttük ügetett. Néha maga is egészen farkasszerűnek tűnt. Soha nem nézett oda, amikor Tarka, Ugró, vagy Szél megjelent, de látszott, ő is érzi, hogy ott vannak.

Az első együtt töltött nap hajnalán az emondmezeiek arra ébredtek, hogy Elyas megint nyulat süt, miközben kifejezéstelen arccal figyeli őket bozontos szakálla fölül. Tarkán, Ugrón és Szélen kívül egy farkas sem látszott a környéken. A halvány, korai fényben a nagy tölgy alatt sűrűn álltak még az árnyékok. A környező kopár fák olyanok voltak, mint a csontig lerágott ujjak.

– A közelben vannak – felelte Elyas, amikor Egwene megkérdezte, hová lett a falka többi része. – Elég közel, hogy segíteni tudjanak, ha szükség lenne rá, de elég távol, hogy elkerüljenek bármiféle emberi bajt, amibe belekeveredhetünk. Ha már két ember is van egy helyen, ott előbb utóbb mindig lesz valami baj. De ha szükségünk lenne rájuk, rögtön jönnek.

Perrin éppen nagyot harapott az egyik sült nyúlba, amikor mintha megcsiklandozta volna valami az agyát. Egy kissé bizonytalanul érzett irány. Hát persze! Arra vannak... Az ínycsiklandó, forró hús hirtelen mintha fűrészporrá változott volna a szájában. Még piszkálgatta egy darabig a fehérrépa ízű gumókat, amiket Elyas gyűjtött, és parázson megsütött, de teljesen elment az étvágya.

Amikor elindultak, Egwene erősködni kezdett, hogy mindannyian lovagoljanak, felváltva. Perrin már meg sem próbált vitatkozni.

– De te kezded. – Csak ennyit mondott.

A lány bólintott.

– Aztán maga jön, Elyas.

– Nekem megteszi a saját lábam is – felelte a férfi. Belára nézett, mire a kanca forgatni kezdte a szemét, mintha ő is farkas lenne. – Különben is, nem hiszem, hogy szeretné, ha ráülnék.

– Ugyan már, ez szamárság – jelentette ki Egwene határozottan. – Fölösleges ilyesmin makacskodni. Az a legpraktikusabb, ha mindenki lovagol időnként. Épp maga mondta, hogy nagy utat kell még megtennünk.

– Azt mondtam, nem, kislány.

Egwene nagy levegőt vett. Perrin közben azon tűnődött, vajon sikerül-e neki Elyasra is ráerőltetnie az akaratát, mint rá. Ekkor vette észre, hogy a lány egy szót sem szól, ehelyett kimeredt szemekkel, tátott szájjal áll. Elyas ugyanis ránézett. Nem csinált semmi mást, csak nézte azokkal a sárga farkasszemeivel. Egwene gyorsan hátralépett az ösztövér férfi elől; megnyalta a száját, majd újra hátralépett. Mire a farkasfivér végre elfordult, egészen Beláig hátrált. Akkor aztán gyorsan fel is kapaszkodott a kanca nyergébe. Elyas vigyorogva indult meg dél felé. A vigyora is majdnem olyan, mint egy farkasé, gondolta Perrin.

Három napon át utaztak így, hol dél, hol kelet felé gyalogolva és lovagolva. Csak akkor álltak meg, amikor már egészen sűrű lett az alkony. Elyas, állítása szerint, lenézte a városiak állandó sürgés-forgását, rohanását, de ha volt valami úti célja, ő sem szerette vesztegetni az időt.

A három farkast ritkán látták. Minden este odajöttek a tábortűzhöz egy időre, és napközben is meg-megmutatták néha magukat. A legváratlanabb pillanatokban jelentek meg, a közvetlen közelükben, hogy aztán épp olyan hirtelen eltűnjenek. Perrin viszont mindig tudta, hogy ott vannak a közelben, sőt azt is, pontosan hol. Tudta, mikor derítik fel előttük az utat, és mikor maradnak hátra, nem követi-e őket valaki. Tudta, mikor elhagyták a falka megszokott vadászterületét, és Tarka visszaküldte a többi farkast, hogy várják meg. A velük maradt három néha elhalványult az elméjéből, de jóval mielőtt újra látótávolságba értek volna, mindig megérezte, hogy közelednek. Pedig, még amikor egyre ritkábbak lettek a fák, és már csak elszórtan álldogált egy-egy liget a tél által megbarnított füvű nyílt síkságon, akkor is úgy tudtak közlekedni, mint valami kísértetek, ha nem akarták, hogy meglássák őket. Ő ennek ellenére bármikor egyenesen rájuk tudott volna mutatni. Fogalma sem volt, honnan tudja mindezt, és próbálta is meggyőzni magát, hogy csak képzeli az egészet, de hiába. Ahogy Elyas tisztában volt vele, mi ez, épp úgy ő is.

Próbált nem gondolni a farkasokra, de azok ennek ellenére mindig a gondolatai közé furakodtak. Amióta Elyasszal és a falkával találkoztak, egyszer sem álmodott Ba'alzamonnal. Az álmai, már amennyire ébredés után egyáltalán emlékezett rájuk, hétköznapi dolgokról szóltak. Olyanok voltak, mint amilyeneket otthon álmodott annak idején... Baerlon előtt... Téleste előtt. Szokványos álmok – egyetlen új elemmel. Mindegyikben, amelyikre csak vissza tudott emlékezni, volt egy pont, ahol például felegyenesedett Luhhan mester kovácsműhelyében, hogy letörölje a homlokáról az izzadságot; vagy a Zöldön, a falu főterén táncolt a falubéli lányokkal, és éppen elfordult, elindult kifelé a táncolók közül; vagy a kandalló előtt ült, egy könyvbe merülve, és felemelte a fejét; és lett légyen bár szabadban vagy zárt helyen, ilyenkor megpillantott egy farkast a közelben. Az állat mindig háttal állt neki. Ilyenkor mindig tudta – az álmokban ez egészen természetes jelenségnek tűnt, még Alsbet Luhhan vacsoraasztala mellett is – hogy a farkas sárga szemei éberen figyelnek mindent, ami érkezhet, védelmezik őt bármi ellen, ami eljöhet. Mindez csak ébren tűnt furcsának.

Három napot utaztak már. Tarka, Ugró és Szél végig ellátták őket nyulakkal és mókusokkal. Elyas is rendszeresen mutatott rá egy-egy növényre – Perrin nem sokat ismert közülük –, hogy az ehető. Egyszer egy nyúl szinte egyenesen Bela patái alól ugrott elő. Mielőtt akár megtölthette volna a parittyáját, Elyas már bele is vágta hosszú kését. Húsz lépés távolságból. Egy másik alkalommal felröppenő fácánt szedett le a farkasfivér, ezúttal az íjával. Sokkal bőségesebben táplálkoztak, mint amíg ketten voltak. A kovácslegény mindamellett szívesen visszatért volna a szűkebb fejadagokhoz, ha azzal megszabadulhattak volna a jelenlegi társaságuktól. Nem tudta, Egwene hogy van vele, de ő a maga részéről szívesen ment volna tovább éhesen, ha cserébe nem kell többé farkasokat látnia. A harmadik nap vége felé jártak. Délután volt.

Egy erdősáv terült el előttük, nagyobb, mint a legtöbb, amit mostanában láttak; jó négy mérföld széles. A nyugati égbolton alacsonyan járt már a nap. Minden hosszú, vékony árnyékot vetett bal felé. Egyre jobban erősödött a szél. Érezte, hogy a farkasok, akik addig mögöttük cirkáltak, megindulnak előrefelé, minden sietség nélkül. Valami veszélyeset szagoltak és láttak. Épp Egwene ült Belán. Ideje volt elkezdeni éjszakai táborhely után nézni. Az előttük kezdődő erdősáv pont megfelelőnek tűnt.

Ahogy közelebb értek a fákhoz, három masztiff rontott elő a sűrűből, széles pofájú kutyák, épp olyan nagyok, mint a farkasok, de még azoknál is izmosabbak. Vicsorogva, mély hangon ugattak. Amint a nyílt terepre értek, megtorpantak, de alig harminc lépés választotta már csak el őket a három embertől. Szemükben gyilkos fény csillogott.

Bela, aki amúgy is állandó feszültségben élt a farkasok miatt, felnyihogott, és majdnem ledobta Egwene-t, de Perrin egy pillanat alatt előkapta a parittyáját, és már pörgette is a feje fölött. Kutyák ellen nincs szükség a fejszére. Egy darab kő a bordái közé, és a legveszélyesebb kutya is elszalad.

Elyas leintette, le sem véve közben a szemét az ugrásra készen álló kutyákról.

– Sssss! Arra most semmi szükség!

Perrin meglepetten húzta össze a szemöldökét, de hagyta lelassulni a parittyát, majd maga mellé lógatta. Egwene-nek végül sikerült visszanyernie az uralmát Bela fölött; most mind a kanca, mind a lány gyanakodva figyelték a kutyákat.

A masztiffok hátán állt a szőr, lecsapott füllel vicsorogtak. Morgásuk szinte olyan mély volt, mint egy földrengés moraja. Elyas hirtelen vállmagasságba emelte egy ujját, és hangosat füttyentett. A hosszú, éles füttyszó egyre magasabb és magasabb lett, és egyszerűen nem akart vége szakadni. Lassan elhallgattak a kutyák, egyre ritkásabbak lettek a mordulások. A három masztiff hátrálni kezdett. Nyüszítve forgatták a fejüket, mintha el akarnának menekülni, de valami nem hagyná őket. Közben egy pillanatra sem vették le a szemüket Elyas ujjáról.

A férfi lassan leengedte a kezét. Ahogy egyre lejjebb eresztette, úgy mélyült a füttye. A kutyák is követték. Végül már a földre lapulva feküdtek. Kinyújtott nyelvvel lihegtek. Mindhárman csóválni kezdték a farkukat.

– Látod? – sétált oda az állatokhoz Elyas. – Nincs szükség fegyverre. – A masztiffok megnyalták a kezét. Megvakarta busa fejüket, a fülük tövét. – Rosszindulatúbbnak néznek ki, mint amilyenek valójában. Egyszerűen el akartak ijeszteni minket. Csak akkor haraptak volna, ha megpróbálunk bemenni a fák közé. Mindenesetre most már nincs mitől tartani. Még el tudjuk érni a következő erdősávot, mielőtt teljesen besötétedne.

Perrin Egwene-re nézett. A lány tátott szájjal bámult. Az ő álla is leesett; hangosan koccantak össze a fogai, ahogy hirtelen becsukta a száját.

Elyas, még mindig a kutyákat simogatva, az erdőt vizslatta.

– Itt tuatha'anok lesznek. Az utazónép. – Értetlenül néztek rá, mire hozzátette: – Kolompárok.

– Kolompárok? – tört ki Perrin. – Mindig látni szerettem volna, milyenek. Néha letáboroznak Tarenrévvel szemben, a folyó túlpartján, de a Folyóközbe sosem jönnek, amennyire én tudom. Fogalmam sincs, miért.

Egwene fintorogni kezdett.

– Valószínűleg azért, mert a tarenréviek, legalább olyan nagy tolvajok, mint ők maguk. Úgyis csak kilopnák egymás szemét. Elyas mester, ha tényleg kolompárok vannak a közelben, nem kéne továbbmennünk? Elvégre nem szeretnénk, ha ellopnák Belát, és... hát, másunk nemigen van, de mindenki tudja, hogy a kolompárok bármit képesek ellopni.

– Beleértve a csecsemőket is? – kérdezte Elyas gúnyosan. – No és persze gyerekeket rabolnak, meg minden, mi? – Kiköpött. Egwene elvörösödött. Hallott már egy-két történetet a gyereklopásról is, de legtöbbször Cenn Buie-tól, vagy valamelyik Coplintól vagy Congartól. A többi mesét viszont mindenki ismerte. – A kolompároktól néha felfordul a gyomrom, de nem lopnak többet, mint a többi nép. Sőt, némelyiknél sokkal kevesebbet.

– Hamarosan besötétedik – jegyezte meg Perrin. – Valahol le kell táboroznunk. Akkor már miért ne velük, ha befogadnak? – Luhhan asszonynak volt egy kolompár javította fazeka, amiről azt állította, jobb, mint újkorában. Luhhan mester nem volt túl boldog, hogy a felesége a kolompárok munkáját dicséri, Perrin viszont mindig is szerette volna látni, hogyan csinálják. Elyas azonban valami számára érthetetlen okból habozni látszott. – Vagy talán van valami jó ok, hogy miért ne tegyük?

A farkasfivér megrázta a fejét, de továbbra is kelletlen maradt az egész testtartása és arckifejezése.

– Végül is, miért ne. Csak ne törődjetek vele, amit beszélnek. Az egész egy nagy rakás ostobaság. Az utazónép legtöbbször nagyon kötetlen, de vannak alkalmak, amikor meg hihetetlenül ünnepélyesek és szertartásosak tudnak lenni, úgyhogy mindig csináljátok azt, amit én. És tartsátok meg a titkaitokat. Fölösleges az egész világnak mindent elmondani.

Beléptek a fák közé, Elyas vezetésével. A kutyák követték őket, farkcsóválva ügettek mellettük, Perrin érezte, hogy a farkasok lelassítanak. Tudta, nem jönnek be az erdőbe. Nem mintha féltek volna a kutyáktól – inkább csak lenézték őket, amiért feladták a szabadságukat, hogy a tűz mellett alhassanak –, az embereket akarták elkerülni.

Elyas magabiztosan lépkedett, mintha tudná az utat. És tényleg, az erdő közepe táján feltűntek a kolompárok szekerei. Szétszórtan álltak a tölgyek és kőrisek között.

Mint Emondmezőn mindenki, Perrin is sokat hallott a kolompárokról, még ha ő maga nem is látott egyet sem. A tábor mindenesetre pont olyan volt, amilyenre számított. A szekerek valóságos kis kerekeken gördülő házak voltak, magas, lakkozott, és rikító színekre festett fadobozok. Pirosak, kékek, sárgák, zöldek egyvelege; de volt néhány olyan árnyalat is, amire nem ismert nevet. A kolompárok kiábrándítóan hétköznapi teendőkkel foglalatoskodtak, mint főzés, varrás, gyermekekkel való törődés, lószerszám javítás. A ruházatuk azonban még a kocsiknál is színesebb volt – és mintha véletlenszerűen válogatták volna össze őket; nadrág és kabát, vagy ruha és vállkendő gyakran olyan éles kontrasztban volt, ami már egyszerűen bántotta a szemet. Úgy néztek ki, mint pillangók egy vadvirágos mezőn.

Legalább négyen vagy öten játszottak hegedűn illetve furulyán a tábor különböző pontjain. Néhányan táncoltak is, mint valami szivárványszínű kolibrik. Gyerekek és kutyák szaladgáltak a tábortüzek között. A kutyák masztiffok voltak, mint azok, amik meg akarták állítani őket, a gyermekek mégis vidáman rángatták a fülüket, a farkukat, a hátukra másztak, a hatalmas kutyák mindezt rezignáltan tűrték. Az Elyast kísérő három a nyelvét lógatva lihegett, és úgy nézett föl a szakállas férfira, mint a legjobb barátjára. Perrin megrázta a fejét. Legyenek bár bármilyen barátságosak, mégiscsak olyan nagyok, hogy alig kell felágaskodniuk, ha el akarják kapni egy ember torkát.

Egyszer csak félbeszakadt a zene. Ekkor vette csak észre, hogy minden kolompár őket nézi. Még a gyerekek és a kutyák is megtorpantak, és bizalmatlanul figyelték őket, mintha bármelyik pillanatban készen állnának elmenekülni.

Egy darabig olyan csend volt, hogy a légy zümmögését is meg lehetett volna hallani. Végül egy vékony, alacsony, acélszürke hajú férfi lépett elő. Mélyen meghajolt Elyas felé. Magas gallérú piros kabátot viselt, buggyos szárú, ragyogó zöld nadrággal, utóbbit térdig érő csizmájába tűrve.

– Légy üdvözölve a tüzeinknél. Tudod a dalt?

Elyas pontosan ugyanúgy hajolt meg, mint a kolompár; mindkét kezét a mellkasára szorítva.

– E szívélyes fogadtatás melengeti a lelkem, mahdi, ahogy a tüzeitek melegítik a testem, de a dalt nem tudom.

– Úgy hát tovább keressük – kántálta az ősz hajú kolompár. – Ahogy egyszer volt, úgy lészen majd újra, épp csak emlékeznünk, keresnünk, és találnunk kell. – Mosolyogva lendítette a karját a tüzek felé. Könnyed, vidám lett a hangja. – Az étel már majdnem kész. Csatlakozzatok hozzánk, legyetek szívesek.

Mintha ez valami jel lett volna, újra rázendítettek a muzsikusok. A gyermekek is újra játszani kezdtek a kutyákkal, vidáman kacarászva. Mindenki visszatért eddigi tevékenységéhez, mintha az újonnan jöttek régi barátok lennének, akiknek a jelenlétén nincs semmi szokatlan.

Az ősz hajú férfi azonban habozott. Elyasra nézett.

– A... többi barátod? Ugye nem jönnek a közelbe? Úgy megrémítik szegény kutyákat.

– Nem jönnek a közelbe, Raen – a farkasfivér fejrázásába egy csepp megvetés is jutott. – Igazán tudhatnád már.

Az öreg kolompár széttárta a karját, mintha azt akarná mondani, soha semmi nem biztos. Mikor végül megfordult, hogy a táborba vezesse őket, Egwene leszállt a lováról, és Elyas mellé lépett.

– Maguk ketten barátok?

Egy mosolygó tuatha'an elvezette Belát. Egwene meglehetősen kelletlenül adta át a kantárszárat, a farkasfivérnek úgy kellett rámordulnia, hogy végre kiengedje a kezéből.

– Ismerjük egymást – válaszolta kurtán az állatbőrökbe öltözött férfi.

– Az a neve, hogy Mahdi? – kérdezte Perrin.

Elyas valamit dörmögött a bajsza alatt.

– A neve Raen. A mahdi a címe. Kereső. Ő ennek a csapatnak a vezetője. Hívhatjátok keresőnek is, ha a másik szót túl furcsának találjátok. Nem fogja zavarni.

– És mi volt ez a dolog a dallal?

– Azért utaznak örökké. Legalábbis azt mondják. Egy dalt keresnek. Ezért hívják a vezetőjüket is keresőnek. Azt állítják, a Világtörés alatt vesztették el, és ha sikerül megtalálni, visszatérnek a Legendák Kora-beli paradicsomi idők. – Körbepillantott a táboron és gúnyosan felhorkant. – Azt sem tudják, milyen az a dal, de váltig erősködnek, hogy ha megtalálják, azonnal föl fogják ismerni. Fogalmuk sincs, hogy attól mitől lesz újra aranykor, mégis már közel háromezer éve keresik, a Világtörés óta. Szerintem még akkor is keresni fogják, mikor megáll majd az Idő Kereke.

Ekkor elérték Raen tüzét, a tábor közepén. A kereső kocsija sárga volt, pirossal díszítve. Magas, piros abroncsú kerekén sárga és piros küllők váltották egymást. Egy telt asszony, épp olyan ősz hajú, mint Raen, de még ránctalan arcú, lépett ki a kocsiból annak hátsó végén. Őket megpillantva megtorpant a lépcsőn, megigazgatta kék szegélyű vállkendőjét. Sárga blúzt és piros szoknyát viselt. Mindkettő rikító árnyalat. Ettől a kombinációtól még Perrin is pislogni kezdett, Egwene pedig döbbenten nyögött fel.

Az asszony a Raent követő vendégekre nézve barátságosan elmosolyodott. Ilának hívták, ő volt Raen felesége. Egy fejjel magasabb volt a férjénél. Perrin hamar megfeledkezett a ruhája színéről, ugyanis olyan anyáskodó volt, amiről a fiúnak al'Vere asszonyság jutott eszébe. Az első mosolyától kezdve otthon érezte magát a társaságában.

Ila régi ismerősként üdvözölte Elyast, de meglehetősen távolságtartóan, ami Raennek szinte mintha fájt volna. Elyas gunyoros vigyorral és egy főbólintással viszonozta a köszöntését. Perrin és Egwene bemutatkoztak. Az asszony mindkettőjük kezét két kézzel rázta meg, sokkal barátságosabban, mint ahogy a farkasfivérrel viselkedett. Egwene-t még meg is ölelte.

– Nézzenek oda, micsoda szép kislány – fogta a kezébe Egwene állát mosolyogva. – Biztosan csontig fagyhattál, édesem. Ülj közel a tűzhöz, Egwene. Mindannyian foglaljatok helyet. Mindjárt kész a vacsora.

Ülőalkalmatosságként a tűz mellé húzott, kidőlt fatörzsből vágott rönkök szolgáltak. Elyas még ennyi engedményt sem volt hajlandó tenni a civilizációnak. Ő a földre telepedett. Vas háromlábakon két kis üst függött a tűz fölött, a parázs szélén pedig egy sütő feküdt. Ila nekiállt tenni-venni körülöttük.

Ahogy Perrin és a többiek lassan letelepedtek, egy zöld csíkos ruhát viselő karcsú fiatalember sétált oda a tábortűzhöz. Megölelte Raent, majd megcsókolta Ilát. Hideg pillantással nézett végig az emondmezeieken. Hasonló korban járhatott, mint Perrin. A mozgása olyan volt, mintha bármelyik pillanatban táncra akarna perdülni.

– Nos, Aram – mosolyodott el büszkén Ila – ezek szerint úgy döntöttél, hogy végre egyszer az öreg nagyszüleiddel eszel a változatosság kedvéért? – Lehajolt megkeverni az egyik kondér tartalmát, közben Egwene-re siklott a pillantása. – El sem tudom képzelni, miért. – Aram kényelmesen, átkarolt térddel ülve helyezkedett el a tábortűz túloldalán, Egwene-nel szemközt.

– Aram a nevem – mondta a lánynak mély, magabiztos hangon. Úgy tűnt, meg is feledkezett róla, hogy kettőjükön kívül bárki is jelen van. – Régóta várom a tavasz első rózsáját, és tessék, a nagyapám tüzénél találom meg.

Perrin várta, mikor kezd Egwene gúnyosan nevetni. Ehelyett azt látta, hogy a lány visszabámul Aramre. Csodálkozva nézte meg jobban a fiatal kolompárt, és el kellett ismernie, hogy annak bizony igencsak jóképű külső adatott. Hamarosan az is eszébe jutott, kire emlékezteti annyira. Wil al'Seenre, akit mindig megbámultak a lányok, és összesúgtak a háta mögött, ahányszor csak Emondmezőre jött Lovasdból. Wil minden lánynak udvarolt, aki csak a szeme elé került, és még arról is sikerült meggyőznie mindet, hogy az összes többivel csak udvarias.

– Ezek a maguk kutyái – mondta hangosan, mire Egwene ijedten rándult össze –, mind akkorák, mint egy medve. Meglep, hogy hagyják a gyerekeket velük játszani.

Aram mosolya egy pillanatra megbicsaklott, de mire Perrinre nézett, újra megerősödött; még magabiztosabbá is vált, mint addig.

– Ne félj, nem bántanak. Nagy zajt tudnak csapni, hogy elijesszék, aki, vagy ami veszélyt jelenthet, és egyben figyelmeztessenek bennünket, de a Levél Útja szerint vannak nevelve.

– A Levél Útja? – kérdezte Egwene. – Az micsoda?

A kolompár fiú a fák felé intett, de közben mélyen a lány szemébe nézett.

– A levél leéli a neki rendelt életet, és nem küzd a szél ellen, ami végül elviszi. Nem árt semminek és senkinek, és végül lehullik, hogy újabb leveleket tápláljon. Így kell ennek lennie az embereknél is. Férfiaknál és nőknél is. – Egwene állta a pillantását, de kezdett kissé kipirosodni az arca.

– De mit akar ez jelenteni? – kérdezte Perrin.

Aram bosszúsan nézett rá, de Raen volt az, aki válaszolt.

– Azt, hogy senki ne bántson másik embert, semmiféle indokból. – A kereső Elyasra pillantott. – Az erőszakra nincs mentség. Semmi. Soha.

– Na és ha valaki megtámadja magukat? – erősködött Perrin. – Mi van, ha valaki megüti, vagy megpróbálja kirabolni, esetleg egyenesen megölni?

Raen türelmes sóhajt hallatott, mintha a fiú olyasvalamit nem lenne hajlandó meglátni, ami pedig teljesen nyilvánvaló.

– Ha valaki megütne, megkérdezném tőle, miért kellett ilyesmit tennie velem. Ha ennek ellenére újra meg akarna ütni, elmenekülnék, mint ahogy akkor is, ha ki akarna rabolni, vagy meg akarna ölni. De még mindig jobb, ha hagyom, hogy elvegye, amit akar, akár az életemet is, mint hogy erőszakot alkalmazzak. És remélném, hogy nem sérül meg túlságosan.

– De hát azt mondta, nem bántaná.

– Nem is. De az erőszak legalább annyira árt annak, aki alkalmazza, mint annak, aki elszenvedi. – Perrin ebben láthatóan meglehetősen kételkedett. – Kivághatnál egy fát a fejszéddel – folytatta Raen. – A fejsze erőszakot követ le a fán, mégis sértetlenül megússza. Így látod, igaz? A fa puha a fémhez képest, az éles acél mégis minden ütéssel egyre jobban kicsorbul, azután a fa nedve is kikezdi, elrozsdásítja. Az erős fejsze erőszakot követ el a gyenge, védekezésre képtelen fán, és mégis megsérül. Ugyanígy van ez az emberekkel, bár nekik a lelkük szenved kárt.

– De...

– Elég – mordult fel Elyas a kovácslegény szavába vágva. – Raen, épp elég baj, hogy a falusi csemetéket erre az ostobaságra próbálod áttéríteni – szinte mindenütt bajba kerültök emiatt, bármerre is jártok, nem igaz? – de ezt a kettőt nem azért hoztam ide, hogy megdolgozhasd őket. Hagyd abba.

– És hagyjuk meg őket neked? – kérdezte Ila, miközben fűszereket dörzsölt szét a két tenyere között az egyik kondér fölött. A hangja nyugodt volt, de a növényeket egyre vadabbul morzsolgatta. – Talán inkább a saját életbölcsességedet szeretnéd megtanítani nekik, hogy ölj, vagy halj meg? Őket is abba a végzetbe akarod taszítani, amit magadnak keresel? Hogy magányosan haljanak meg, és csak a hollók meg a te... a te barátaid huzakodjanak a maradványaikon?

– Nyugodj meg, Ila – mondta Raen kedvesen, mintha már legalább százszor hallotta volna ezt a megjegyzést, meg még ennél többet is. – Hiszen magunk invitáltuk a tüzünkhöz, kedvesem.

Ila elhallgatott, de Perrinnek feltűnt, hogy azért nem kért elnézést. Ehelyett szomorúan, a fejét csóválva nézett Elyasra, majd leporolta a kezét, és nekiállt kanalakat és cseréptányérokat előszedni a kocsi oldalán lévő piros ládából.

Raen visszafordult a farkasfivér felé.

– Kedves barátom, hányszor kell még elmondanom, hogy nem próbálunk senkit áttéríteni. Ha a falusiak kíváncsiak, hogyan élünk, válaszolunk a kérdéseikre. Leggyakrabban a fiatalok kérdezgetnek, ez igaz, és néha valamelyikük velünk tart, amikor továbbutazunk, de mindig a saját akaratából teszi.

– Ezt próbáld annak a tanyasi gazdasszonynak elmagyarázni, aki épp rájött, hogy a fia vagy a lánya elszökött veletek, kolompárokkal – húzta el a száját Elyas. – Ezért van, hogy a városok közelében már nem is engednek táborozni benneteket. A falusiak még csak elviselnek, mert szükségük van a szolgálataitokra, hogy megjavítsatok ezt-azt, de a városok nincsenek erre rászorulva, és nem szeretik, ha rábeszélitek a fíatalaikat, hogy szökjenek el veletek.

– Nem tudom, mit engednek a városok, és mit nem. – Raen türelme kimeríthetetlennek látszott. Még mindig nem tűnt egy kicsit sem mérgesnek. – A városokban mindig vannak erőszakos emberek. Különben sem hiszem, hogy városban találnánk meg a dalt.

– Nem akarom megsérteni, kereső – mondta lassan Perrin –, de... Nos, én sem vágyom az erőszakra. Szerintem évek óta még csak nem is birkóztam senkivel, legfeljebb ünnepnapi játékokban. De ha valaki megütne, visszaütnék neki. Ha nem tenném, csak bátorítanám. Még azt hinné, nyugodtan megüthet, amikor csak akar. Vannak olyanok, akik azt hiszik, kihasználhatnak másokat, és ha nem érteti meg velük időben az ember, hogy ez nincs így, akkor egyfolytában erőszakoskodnak mindenkivel, aki gyengébb, mint ők.

– Vannak emberek – mondta Aram hangjában mélységes szomorúsággal –, akik soha nem képesek legyőzni az alantas ösztöneiket. – Közben úgy nézett Perrinre, amiből egyértelmű volt, hogy nem azokra az erőszakoskodókra gondol, akikről a fiú beszélt.

– Fogadok, hogy gyakran kell elmenekülniük – mondta a kovácslegény, mire a fiatal kolompár arca olyan kifejezést öltött, aminek semmi köze nem volt a Levél Útjához.

– Szerintem nagyon is érdekes – jegyezte meg Egwene lesújtó pillantást vetve Perrinre –, olyan valakivel találkozni, aki nem hiszi azt, hogy az izmaival mindent megoldhat.

Aramnek nyomban visszatért a jókedve. Felállt, mosolyogva nyújtotta a lány felé a kezét.

– Hadd mutassam meg a táborunkat. Táncolni is lehet.

– Jó ötlet – mosolygott vissza Egwene.

Ila, aki éppen néhány cipót vett elő a kemencéből, kiegyenesedett.

– De már kész a vacsora, Aram.

– Majd eszek anyánál – szólt vissza a fiú a válla fölött, miközben kezénél fogva vezette el Egwene-t a kocsitól. – Mindketten eszünk anyánál. – Diadalmas vigyort villantott Perrinre. Futásnak eredtek; a lány felkacagott.

Perrin felpattant, aztán inkább mégis visszafogta magát. Végül is nem eshet bántódása, főleg, ha az egész tábor a Levél Útját követi, ahogy Raen mondta. A keresőre és a feleségére nézett. Azok mindketten lehangoltan bámultak az unokájuk után.

– Sajnálom – mondta nekik. – Vendég vagyok, nem lett volna szabad...

– Ne butáskodj már – nyugtatgatta Ila. – Az ő hibája volt, nem a tiéd. Ülj le és egyél.

– Aram problémás fiatalember – mondta szomorúan Raen. – Jó fiú, de néha rögösnek érzi a Levél Útját. Néhányan már csak így vannak vele, attól félek. Kérlek. A tüzem a te tüzed is. Kérlek.

Perrin lassan leült. Még mindig kínosan érezte magát.

– Mi történik azzal, aki nem tudja követni az Utat? – kérdezte. – Mármint ha kolompár az illető, úgy értem.

Raen és Ila aggodalmasan pillantottak egymásra, majd a kereső így szólt:

– Elhagynak minket. Az Elveszettek a falvakban telepednek le. – Ila abba az irányba nézett, amerre az unokája távozott. – Az elveszettek nem lehetnek boldogok. – Felsóhajtott, de mire nekiállt kiosztani a tányérokat és a kanalakat, már újra nyugodt volt az arca.

Perrin a földet bámulta. Már bánta, hogy megkérdezte. Mindannyian hallgattak, miközben az asszony sűrű zöldséglevessel töltötte meg a tányérjaikat, és vastag szelet ropogós kenyeret osztott mindegyiküknek. Csendben ettek. A leves csodálatos volt, a kovácslegény három tányérral is elfogyasztott belőle. Vigyorogva konstatálta, hogy Elyas viszont néggyel.

A vacsora után Raen megtöltötte a pipáját. A farkasfivér is elővette a sajátját, és megtömte a kereső olajosbőr dohányzacskójából. Mikor végeztek a rágyújtással, tömködéssel, újragyújtással, kényelmesen elhelyezkedtek, és csendben pöfékeltek. Ila elővette a kötőkészletét, és kötögetni kezdett. A napból már csak vörös ragyogás látszott nyugat felől, a fák fölött. Az egész tábor felkészült az éjszakára. De ettől nem csökkent a nyüzsgés, csak megváltozott. A zenészeket, akik akkor játszottak, amikor megérkeztek, mások váltották fel, a táncolók pedig időközben még meg is szaporodtak, egyre több alak pörgött-forgott a tüzek fényében. Vadul ugrált az árnyékuk a kocsikon. Valahonnan kórusban énekelő férfiak dala hangzott fel. Perrin lecsúszott a farönk elé, és hamarosan azon vette észre magát, hogy el-elbóbiskol.

Egy idő után Raen így szólt:

– Elyas, meglátogattál másik tuatha'an tábort, amióta utoljára velünk voltál, múlt tavasszal?

Perrin szeme kinyílt, majd lassan újra félig lecsukódott.

– Nem – felelte a farkasfivér a pipája csutora mellett. – Nem szeretek egyszerre túl sok ember közelében lenni.

A kereső elnevette magát.

– Főleg nem olyanokéban, akik ennyire homlokegyenest ellentétes életmódot élnek a tiédhez képest, igaz? Ó, ne nyugtalankodj, öreg barátom. Évekkel ezelőtt feladtam már a reményt, hogy valaha is az Útra térsz. De hallottam egy történetet azóta, hogy utoljára találkoztunk, és ha te még nem ismered, talán érdekelhet. Engem érdekelt, és újra és újra hallottam, ahányszor csak másokkal találkoztunk a Népből.

– Meghallgatom.

– Tavasszal kezdődik, két évvel ezelőtt, a Nép egy csapatával, akik az északi útvonalon keltek át a Pusztán.

Perrin szemei felpattantak.

– A Pusztán? Az Aiel-pusztán? Átkeltek az Aiel-pusztán?

– Vannak, akik beléphetnek a Pusztára, anélkül, hogy támadástól kéne tartaniuk – mondta Elyas. – Mutatványosok. Házalók, ha becsületesek. A tuatha'anok rendszeresen átkelnek rajta. Azelőtt a cairhieni kereskedők is, még a Fa és az Aiel háború előtt.

– Az aielek egyszerűen elkerülnek minket – mondta szomorúan Raen. – Pedig sokan próbáltak meg közülünk beszélni velük. Távolról figyelnek minket, de nem jönnek a közelünkbe, és azt sem hagyják, hogy mi közelítsük meg őket. Néha már aggódom, hogy esetleg épp ők tudják a dalt, bár ez, gondolom, nem valószínű. Az aiel férfiak nem énekelnek, tudod. Hát nem furcsa? Attól kezdve, hogy egy aiel fiú férfivé érik, nem énekel mást, csak harci dalokat, és a gyászéneküket, az elesetteknek. Hallottam már, ahogy a halottaiknak énekelnek, meg azoknak is, akiket ők öltek meg. Olyan dal az, ami még a köveket is meg tudná ríkatni. – Ila egyetértően bólintott kötögetés közben.

Perrin gyorsan átértékelte magában a kolompárokról alkotott véleményét. Eddig azt hitte, biztos állandóan félhetnek, de félős embernek eszébe sem jutna átkelni az Aiel-pusztán. Sőt, azok alapján, amiket eddig hallott, egyáltalán senkinek, akinek egy csepp józan esze is van.

– Ha ez a történet egy dalról szól – kezdte Elyas, de Raen megrázta a fejét.

– Nem, öreg barátom, nem dalról. Igazság szerint nem is vagyok benne biztos, hogy miről. – Perrin felé fordult. – Fiatal aielek gyakran utaznak a Fertőhöz. Némelyik fiatalember egyedül megy, mert valamiért azt hiszi, hogy neki adatott a feladat, hogy megölje a Sötét Urat. De a legtöbben csapatokban mennek. Trallokokra vadászni. – A kereső szomorúan csóválta meg a fejét. Bánatos hangon folytatta. – Két évvel ezelőtt a Nép egy csoportja, amelyik éppen átkelőben volt a Pusztán, száz mérföldre délre a Fertőtől, rátalált egy ilyen csapatra.

– Fiatal nők voltak – szólt közbe Ila, legalább olyan gyászosan, mint a férje. – Szinte még kislányok.

Perrin döbbent hangot hallatott, mire Elyas elhúzott szájjal mosolygott rá.

– Az aiel lányoknak nem muszáj a házimunkákkal foglalatoskodniuk, és főzniük, ha nem akarnak, kölyök. Azok, akik inkább harcosok szeretnének lenni, belépnek az egyik harcos-társaságba, a Far Dareis Mai-ba, a Lándzsa Hajadonjaiba, és a férfiak oldalán küzdenek.

A kovácslegény a fejét ingatta. Arckifejezését látva Elyas elnevette magát.

Raen folytatta a történetet, elgondolkozva, érezhetően értetlenkedve.

– A fiatal nők mind halottak voltak, egy kivételével, és az az egy is haldoklott. Úgy kúszott oda a kocsikhoz. Pedig egyértelműen kiderült, hogy tudta, tuatha'anokkal van dolga. Az utálkozása még a fájdalmánál is erősebb volt, de olyan fontos volt a számára, hogy továbbadja az üzenetét, mielőtt meghal, hogy még nekünk is hajlandó volt elmondani. Néhányan elindultak, hogy segítsenek a csapata többi tagján, akin lehet – az aiel nő jól látható vérnyomot hagyott maga után –, de mind halottak voltak már, akárcsak a háromszor annyi trallok, mint ők.

Elyas hirtelen felült. Még a pipáját is majdnem kiejtette a szájából.

– Száz mérföldre a Fertőtől, a Pusztában? Az lehetetlen! Djevik K'Shar. Így hívják a trallokok a pusztát. A Halál Földje. Akkor se mennének száz mérföld mélyre a Pusztába, ha a Fertő összes Myrddraalja hajtaná őket.

– Szokatlanul sokat tud a trallokokról, Elyas – jegyezte meg Perrin.

– Folytasd a történetet – mondta nyersen a farkasfivér.

– Az aieleknél lévő trófeákból egyértelműen kiderült, hogy a Fertőből voltak visszatérőben. A trallokok követték őket, de a nyomok alapján csak egy maroknyian tértek vissza, miután megölték a nomádokat. A lányra visszatérve; nem hagyta, hogy bárki hozzányúljon, még a sebeit sem engedte ellátni. A csapat keresőjét viszont megragadta a kabátjánál fogva, amikor az odalépett hozzá, és szó szerint ezt mondta neki, idézem. „Levélrothasztó meg akarja vakítani a Világ Szemét, Elveszett. Meg akarja ölni a Nagy Kígyót. Figyelmeztesd a Népet, Elveszett. Szemégető visszatér. Mondd meg nekik, készüljenek föl Arra, Aki a Hajnallal Jön. Mondd meg nekik...” Azzal meghalt. A Levélrothasztó és a Szemégető – tette hozzá Raen Perrin kedvéért – a Sötét Úr aiel nevei, de ezeken kívül egy szót sem értek az egészből. Ő azonban mégis olyan fontosnak tartotta, hogy még azokkal is hajlandó volt szóba állni, akiket olyan nyilvánvalóan lenézett, csak hogy az utolsó leheletével továbbadhassa. De kinek szánta? Mi magunk is Népnek hívjuk magunkat, de nemigen hiszem, hogy ránk gondolt volna. Az aieleknek? Akkor sem hagyták volna, hogy továbbadjuk nekik az üzenetet, ha megpróbáltuk volna. – Nagyot sóhajtott. – Elveszetteknek hívott minket. Azelőtt elképzelni sem tudtam volna, hogy ennyire utálnak.

Ila az ölébe fektette a kötését, és gyengéden megérintette a férje fejét.

– Olyasvalamiről lehet szó, amiről a Fertőben szereztek tudomást – töprengett fennhangon Elyas. – De semmi értelme nincs az egésznek. Megölni a Nagy Kígyót? Elpusztítani magát az Időt? És megvakítani a Világ Szemét? Ezzel az erővel azt is mondhatta volna, hogy a Sötét Úr ki akar éheztetni egy követ. Talán egyszerűen csak félrebeszélt, Raen. Sebesült volt, haldoklott, könnyen elveszíthette a józan eszét. Talán már nem is tudta, mi a valóság és mi a lázálom. Lehet, hogy azt sem tudta, hogy tuatha'anokkal beszélt.

– Nagyon is tudta, mit beszél, és kinek mondja. Valami olyan fontos dolgot, amit az életénél is többre becsült. Mi pedig még csak nem is értjük. Amikor megláttalak belépni a táborunkba, gondoltam, talán végül most megtaláljuk a választ, hiszen te annak idején... – Elyas gyors mozdulatot tett a kezével, mire Raen lenyelte, amit mondani akart, és másképp fejezte be a mondatot. – Hiszen te mégiscsak barát vagy és sok különös dolgot tudsz.

– De nem erről – mondta a farkasfivér olyan hangsúllyal, ami jelezte, részéről a téma lezárva. Csend telepedett a tábortűz köré, amit csak a sötétbe borult tábor más részei felől odaszűrődő zene és nevetés tört meg néha.

Vállát a tűz körül heverő egyik fatörzsnek vetve Perrin az aiel nő üzenetének értelmét próbálta kikövetkeztetni. De ő sem értette jobban, mint Raen vagy Elyas. A Világ Szeme. Ez már szerepelt az álmaiban, nem is egyszer, de azokra az álmokra nem akart még gondolni sem. Ezután a farkasfivéren kezdett töprengeni. Vele kapcsolatban is volt egy kérdése, amire szívesen kapott volna választ. Mit akart mondani róla a kereső, és ő miért szakította félbe? De ezzel sem jutott többre. Próbálta elképzelni, milyenek lehetnek az aiel lányok – akik a Fertőbe mennek, ahová soha nem hallotta, hogy őrzőkön kívül bárki is betenné a lábát; aztán trallokokkal harcolnak – ekkor azonban meghallotta, hogy Egwene közelít, magában dúdolgatva.

Gyorsan feltápászkodott és elément. A tűz fénykörének határán találkoztak. A lány megtorpant, félredöntött fejjel nézet rá. Túl sötét volt, hogy ki tudja venni az arckifejezését.

– Jó sokáig elmaradtál – mondta Perrin. – Jól szórakoztál?

– Az anyjánál ettünk. Aztán táncoltunk... és nevettünk. Már úgy éreztem, hogy évszázadokkal ezelőtt táncoltam utoljára.

– Engem Wil al'Seenre emlékeztet. Neked mindig volt annyi józan eszed, hogy ne hagyd, hogy Wil téged is zsebre tegyen.

– Aram gyengéd fiú, akivel öröm együtt lenni – mondta a lány haragosan. – És folyton megnevettet.

Perrin felsóhajtott.

– Bocsáss meg. Örülök, hogy jól érezted magad. – Egwene hirtelen a nyakába ugrott. Az ingébe temette az arcát, úgy zokogott. A kovácslegény ügyetlenül, kínosan feszengve simogatta meg a haját. Rand bezzeg tudná, mit kell ilyenkor tenni, gondolta. Rand mindig olyan könnyen tudott bánni a lányokkal. Nem úgy, mint ő, aki sosem tudta mit mondjon, vagy csináljon. – Mondtam, hogy bocsáss meg, Egwene. Igazán örülök, hogy jól érezted és kitáncoltad magad. De tényleg.

– Mondd, hogy élnek – motyogta a lány az ingébe.

– Tessék?

Egwene a karjára tette a kezét, majd eltolta magát, úgy nézett fel rá a sötétben.

– Hát Rand és Mat. Meg a többiek. Mondd, hogy életben vannak.

Perrin mély levegőt vett. Bizonytalanul pillantott körbe.

– Életben vannak – mondta végül.

– Jó. – Gyorsan végigtörölte az arcát. – Ezt akartam hallani. Jó éjt, Perrin. Aludj jól. – Lábujjhegyre állt, gyors csókot nyomott az arcára, majd gyorsan elsietett mellette, mielőtt megszólalhatott volna.

Perrin utána fordult. A tábortűznél Ila fogadta a lányt. A két nő halkan beszélgetve ment be a kocsiba. Rand talán megértené, gondolta, de én nem.

A távolban farkasok üvöltöttek a nemrég felkelt újhold első vékony sarlójára. Megborzongott. Holnap is lesz bőven ideje, hogy a farkasok miatt aggódjon. De tévedett. Már az álmaiban vártak rá. Örömmel üdvözölték.

Negyedik fejezet

Fehérhíd

Az épp hogy csak felismerhető „Fűzet tépő vad vihar” utolsó bizonytalan hangjai is elhallgattak végre. Mat leengedte a szája elől Thom arannyal és ezüsttel díszített furulyáját. Rand elvette a kezét a fülétől. Egy közelben álló tengerész, aki éppen egy kötelet tekert fel, hangos, megkönnyebbült sóhajt hallatott. Néhány pillanatig csak a hajótörzsnek csapódó hullámok loccsanásai, az evezők ritmikus nyikorgása, és időnként a szélbe feszülő kötélzet zümmögése hallatszott. A légáramlat pont orrirányból érte a Permetet; az így használhatatlanná vált vitorlákat jó ideje feltekerték már.

– Azt hiszem, meg kéne köszönnöm neked – morogta végül Thom Merrilin –, hogy megtanítottál rá, mennyire igaz a régi mondás, miszerint taníthatod, ameddig akarod, a disznó sosem fog furulyázni. – A matrózokból kitört a nevetés. Mat megemelte a furulyát, mintha a mutatványoshoz akarná vágni. Thom azonban ügyesen kikapta a kezéből, és visszatette kemény bőr tokjába. – Én meg még azt hittem, hogy ti juhászok azzal töltitek a szabadidőtöket a nyáj mellett, hogy sípon vagy furulyán játszotok. Most aztán majd jobban meggondolom, mit higgyek el, amit nem első kézből tudok.

– Rand a juhász – morogta Mat. – Ő tud furulyázni, nem én.

– Igen, neki valóban van hozzá némi tehetsége. Talán jobb, ha nálad inkább a zsonglőrködésbe megyünk jobban bele. Ahhoz legalább van valami érzéked.

– Thom – szólalt meg Rand –, nem tudom, miért kell ennyire komolyan venned a dolgot. – A tengerészekre nézett, halkabban folytatta. – Végül is nem akarunk igazából mutatványosok lenni. Ez csak egy álca, ami mögött elbújhatunk, amíg megtaláljuk Moiraine-t és a többieket.

Thom megrángatta a bajsza végét. Úgy látszott, elmélyülten tanulmányozza a térdén fekvő sötétbarna bőr furulyatokot.

– És mi lesz, ha nem találjátok meg őket, fiúk? Még abban sem lehetünk biztosak, hogy egyáltalán életben maradtak.

– Életben vannak – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon Rand. Mat felé fordult támogatásért, de Mat szemöldöke valahol az orránál járt, szája vékony vonallá préselődött, és mereven bámulta a fedélzetet. – Na, beszélj már – mondta neki Rand. – Nem lehetsz ilyen mérges csak azért, mert nem tudsz furulyázni. Én sem, legalábbis nem túl jól. Azelőtt sosem akartál megtanulni furulyázni.

Mat felnézett, még mindig komor arccal.

– Mi van, ha meghaltak? – mondta halkan. – A tényeket el kell fogadnunk, igaz?

Ebben a pillanatban, a tatban álló figyelő elkiáltotta magát:

– Fehérhíd! Fehérhíd a láthatáron!

Rand egy hosszú percig farkasszemet nézett a barátjával. Nem tudta elhinni, hogy Mat ilyen könnyed hangon ilyesmit tudjon mondani. Közben fel-alá rohangáltak körülöttük a kikötéshez készülő hajósok. Mat behúzott nyakkal, csúnyán meredt rá. Annyi mindent szeretett volna mondani neki, de egyszerűen nem tudta szavakba foglalni. Hinniük kell benne, hogy a többiek életben vannak. Muszáj. De miért? zaklatta egy hang valahol a gondolatai mélyén. Csak hogy minden úgy végződjön, mint Thom egyik történetében? Ahol a hősök megtalálják a kincset, legyőzik a főgonoszt, aztán boldogan élnek, amíg meg nem halnak? Némelyik története nem ilyen véget ér. Néha még a hősök is meghalnak. És te talán hős vagy, Rand al'Thor? Hős lennél, birkapásztor?

Mat hirtelen elvörösödött, elkapta előle a tekintetét. Sötét gondolatai közül kiszabadulva, Rand felugrott, hogy a sürgés-forgáson keresztül a korláthoz siessen. A barátja lassan követte; a fiú meg sem próbálta kikerülni az orra előtt keresztül rohangáló hajósokat.

Mindenki ide-oda szaladgált a fedélzeten. Mezítlábas lábak dobogtak a deszkákon. Köteleket feszítettek meg, másokat megkötöttek, vagy éppen kioldottak. Néhányan nagy, szinte pattanásig teletömött olajosbőr gyapjúszsákokat hoztak föl, megint mások karvastagságú kábeleket készítettek elő. Sietségük ellenére azoknak a magabiztosságával mozogtak, akik ezt mind ezerszer végigcsinálták már. Domon kapitány ennek ellenére fel-alá masírozott a hajón, parancsokat ordítozott, és átkozta azokat, akiknek a gyorsaságával nem volt megelégedve.

Rand csak azt figyelte, amihez közeledtek, ami egyre jobban láthatóvá vált, ahogy megkerülték az Arinell enyhe kanyarulatát. Már hallott róla, dalokból, történetekből, a házalók meséiből. De most végre saját szemével is láthatja a legendát.

A Fehér-híd magasan ívelt át a széles folyó fölött, több mint kétszer olyan magasan, mint a Permet árbocának csúcsa. Az elejétől a végéig tejfehéren csillogott a napfényben. Valósággal magába látszott gyűjteni a fényt, hogy aztán egyenletes ragyogás formájában bocsássa ki. Szinte pókháló-vékonyságúnak tetsző, ugyanabból az anyagból álló pillérek merültek az erős áramlatokba. Túlságosan törékenynek látszottak, hogysem elbírhatnának egy ilyen széles, súlyos hidat. Az egész mintha egy darabból lett volna, mintha egyetlen gigantikus kősziklából faragták volna ki, vagy egy óriás keze gyúrta volna ilyenné. Széles volt, magas, légies könnyedséggel ívelt át a folyón, amitől az ember hajlamos volt megfeledkezni a méretéről. Egészen eltörpült mellette a keleti parton elterülő kisváros, Fehérhíd, noha jóval nagyobb volt, mint Emondmező; a tarenréviekhez hasonlóan magas kő- és téglaházakkal, és vékony ujjakként a folyóba nyúló fa mólókkal. Csónakok és kisebb hajók pöttyözték sűrűn az Arinellt, nagyrészt a hálójukkal foglalatoskodó halászok. És mindezek fölött ott magasodott ragyogva a Fehér-híd.

– Olyan, mintha üvegből lenne – merengett hangosan Rand.

Domon kapitány a széles szíjába akasztott hüvelykujjakkal állt meg mögötte.

– Nem az, kölyök. Akármi is legyen, nem üveg. Jöjjön bár akármily felhőszakadás, sosem lészen csúszós, és a legjobb véső, a legerősebb ember kezében sem tud nyomot hagyni rajta.

– A Legendák Korából maradt itt – mondta Thom. – Legalábbis én meg vagyok győződve róla.

A hajós rosszkedvű mordulást hallatott.

– Meglehet. De attól még hasznos. Azért még lehetséges, hogy másvalaki építette. Nem muszáj feltétlenül aes sedai-ok keze munkájának lennie, a Szerencse csípjen meg. Tántalán nem is annyira régi. Próbáld már meg úgy csinálni, mintha élnél, te hülye barom! – kiáltotta, azzal elsietett.

Rand még döbbentebben bámult, mint eddig. A Legendák Korából. Akkor viszont aes sedai-ok építették. Ez zavarta annyira Domon kapitányt a híddal kapcsolatban, bármennyire hangoztatta is, hogy milyen csodálatosan érdekes, különös és változatos tud lenni a világ. Aes sedai munka. Egy dolog hallani róla, és megint más látni is, érinteni. Te már csak tudod, mi? Egy pillanatra úgy tűnt, mintha árnyék szaladna végig a tejfehér építmény belsejében. Elkapta onnan a szemét, a közeledő kikötőre nézett inkább, de a híd továbbra is ott tornyosult a szeme sarkában.

– Hát sikerült, Thom – mondta. Erőltetetten felnevetett. – Itt vagyunk. És mégsem lett lázadás.

A mutatványos válaszul csak krákogott egyet, és nagyot fújt, hogy fellibbent a bajsza, de két matróz, akik éppen egy kábelt készítettek elő a közelben, szúrósan Randre nézett. Aztán rögtön újra a munkájukra összpontosítottak. Gyorsan abbahagyta a nevetést, és igyekezett nem nézni arra a kettőre a kikötés hátra lévő része alatt.

A Permet könnyed ívben siklott az első móló mellé. A mólók súlyos, kátránybevonatú cölöpökre erősített vastag gerendákból álltak. Végül visszafelé kezdtek húzni az evezősök, olyan erővel, hogy habot vetve örvénylett a víz a lapátok körül. A hajó megállt, az evezőket behúzták. A hajósok a mólón állóknak dobták a kábelek végét. Azok gyorsan, látványosan összehangolt munkával pillanatok alatt kikötötték őket. Közben a legénység néhány másik tagja gyapjúval tömött zsákokat lógatott ki az oldalkorláton, hogy megvédjék a hajótestet a dokk cölöpeitől.

Még nem is húzták be teljesen a hajót a móló mellé, mikor magas, lakkozott, fényes fekete hintók jelentek meg a rakparton. Mindegyik ajtajára valamilyen nevet festettek, nagy, skarlátvörös vagy aranyszín betűkkel. A kiszálló utasok felsiettek a rámpán, amint azt rögzítették. Simára borotvált arcú férfiak voltak, hosszú bársonykabátban, selyemmel bélelt köpenyben, bebújós szövetcipőben.. Mindegyiket közönséges ruházatú szolga követte, kezében az ura vasalt pénzes dobozával.

Merev, szinte festett mosollyal léptek oda Domon kapitányhoz, de még az is eltűnt az arcukról, amikor az hirtelen a képükbe ordított.

– Te féreg! – bökött vaskos mutatóujjával mögéjük, Floran Gelb felé, aki, noha a hajó ellentétes végén volt, azonnal megtorpant. A matróz homlokán már elhalványult a Rand csizmája által okozott véraláfutás, de még mindig tapogatta néha a helyét, mintha emlékeztetni akarná magát. – Utoljára aludtál el őrségben a hajómon! Sőt, igyekszem majd tenni róla, hogy ne is csak az enyémen. Te döntheted el, melyik oldalon tűnsz el, a folyóba ugrasz, vagy a mólóra iszkolsz, de most rögtön takarodj a hajómról! Tűnés!!

Gelb összehúzta magát. Csak úgy sütött a szeméből a gyűlölet Rand és a barátai, de legfőképpen Rand felé. Ha szemmel ölni lehetne, a fiú ott helyben szörnyethalt volna. A vékony férfi támogatást várva nézett körül a fedélzeten, de szemmel láthatóan maga sem hitt benne, hogy bárki is mellé fog állni. Sorban egymás után a legénység összes tagja abbahagyta, amit éppen csinált, kiegyenesedett, és szúrósan meredt vissza rá. Gelb láthatóan lehervadt, de aztán nyomban visszatért a szemébe a gyilkos tekintet, kétszer olyan erősen, mint addig. Valamilyen káromkodást dünnyögve iszkolt le a legénységi szállásra vezető létrán. Domon utána küldött két embert, hogy vigyázzanak rá, nehogy valami rosszban sántikáljon, majd nagyot mordult, és máris mintha meg is feledkezett volna a megbízhatatlan matrózról. Visszafordult a kereskedőkhöz, akik nyomban újra mosolyogni és hajlongani kezdtek, mintha mi sem történt volna.

Thom szólt Randnek és Matnek, hogy szedjék össze a holmijukat. Nem tartott sokáig, nem sok mindenük volt a rajtuk lévő ruhákon kívül. Rand begyűjtötte a pokrócait, a nyeregtáskáit és az apja kardját. A kardot pár pillanatig a kezében tartva nézegette. Olyan erős honvágy markolt a szívébe, hogy még a szeme is égni kezdett. Vajon látja-e még valaha Tamot? Vagy az otthonát. Milyen jó lenne hazamenni. Az egész életedet meneküléssel fogod tölteni. Még a saját álmaidtól is örökké rettegni fogsz. Megborzongott. Nagy sóhajtással maga köré tekerte a kardhüvely szíját, a kabátja fölött.

Gelb megint a fedélzeten volt, visszajött a matrózszállásról. Két kísérője árnyékként követte. Egyenesen előre nézett, Rand mégis úgy érezte, hogy valósággal hullámokban árad belőle a gyűlölet. Kihúzott háttal, elsötétült arccal vonult le a rámpán, majd durván lökdösődve vágott át a kikötő ritkás tömegén. Hamarosan eltűnt szem elől a kereskedők kocsijai mögött.

Nem sokan voltak a kikötőben; nagyrészt egyszerű ruhákba öltözött munkások, hálójukat javítgató halászok és néhány városi polgár, aki kijött megnézni az év első Saldaeából érkezett hajóját. Egyik lány sem volt Egwene, Moiraine-re pedig még csak nem is hasonlított senki, sem Lanra, vagy bárki másra, akit Rand szívesen látott volna.

– Talán csak nem jöttek le a kikötőbe – jegyezte meg.

– Lehetséges – felelte szűkszavúan Thom. Gondosan megigazgatta a hátán a hangszerei tokjait. – Aztán figyeljetek oda erre a Gelbre. Bajt fog keverni, ha alkalma adódik rá. Mi pedig olyan gyorsan és feltűnés nélkül akarunk átmenni Fehérhídon, hogy öt perccel a távozásunk után már senki ne is emlékezzen, hogy itt voltunk.

Szélben csapkodó köpennyel sétáltak a rámpához. Mat a mellkasán keresztbevetve vitte az íját. Noha jó pár napot eltöltöttek már a fedélzeten, a hajósok még most is furcsálkodva nézték. Az ő íjaik sokkal rövidebbek voltak.

Domon kapitány otthagyta a kereskedőket, elállta Thom útját a rámpa előtt.

– Hát itt hagy, mutatványos? Nem tudnám rábeszélni, hogy jöjjön tovább? Egészen Illianig szándékozom hajózni. Arrafelé kellőképp értékelik a népek a mutatványosok művészetét, nem úgy, mint ezek a barbár északiak. Nincsen is jobb hely a világon, ahol előadhatna. Ha velem jön, még odaér a Sefan-napi ünnepségekre. Tudja, a versenyek. Száz aranymárka a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért legjobb előadásáért.

– Az bizony komoly díj, kapitány – felelte Thom látványos meghajlás kíséretében. Olyan bonyolult ívet írt le a karja, hogy vadul libegtek a köpenyén a színes rojtok. – És nagyszerű verseny, ami joggal vonzza oda a mutatványosokat a világ minden csücskéből. Csakhogy – tette hozzá gúnyosan –, attól félek, a maga árai mellett nem engedhetjük meg magunknak a viteldíjat.

– Hát, nos, igaz is. Ami a viteldíjat illeti... – elővett egy bőrerszényt a kabátzsebéből, és Thom kezébe dobta. Mikor a mutatványos elkapta, tompán megcsörrent. – Itt a viteldíj, amit fizettek, meg még egy kis ráadás is. Mert hát kiderült, hogy nem is volt az a kár akkora, mint gondoltam. Aztán meg a meséivel meg a hárfájával ledolgozta az útiköltséget. Ha a Viharok tengeréig velem tart, talán még egyszer ennyit is megadok. Aztán Illianban partra rakom. Egy jó mutatványos ott mindig megtalálja a szerencséjét, még a versenyektől eltekintve is.

Thom habozott, a tenyerén fekvő erszényt méregette, de ekkor megszólalt Rand.

– Találkozónk van itt néhány barátunkkal, kapitány, aztán együtt megyünk tovább Caemlynbe. Illianba kénytelenek leszünk majd valamikor máskor ellátogatni.

Thom savanyúan húzta el a száját, aztán nagyot fújt, meglibbentve hosszú bajszát, és a zsebébe tömte az erszényt.

– Talán, ha az emberek, akikkel találkozni akarunk, nincsenek itt, kapitány – mondta.

– Úgy, a – mondta savanyúan Domon. – Gondolkodjék rajta. Kár, hogy nem tarthatom tovább a fedélzeten Gelbet, hogy levezesse a többiek haragját, de hát én tartom a szavam. Attól tartok, most majd lazítanom kell a gyeplőn, még ha háromszor olyan lassan érünk is miatta Illianba, mint kellene. De hát meglehet, hogy azok a trallokok mégiscsak hármójukat akarták.

Rand pislogni kezdett, de csendben maradt. Mat azonban nem volt ilyen elővigyázatos.

– Miért gondolja, hogy nem? – kérdezte ingerülten. – Ugyanazt a kincset akarták, amit mi is kerestünk.

– Meglehet – mordult fel a kapitány. Nem úgy tűnt, mint akit meggyőztek. Végiggereblyézett vastag ujjaival a szakállán, majd Thom zsebére mutatott, ahová az erszényt tette. – Kétszer annyit adok, ha visszajönnek, hogy eltereljék az embereim figyelmét arról, milyen keményen dolgoztatom őket. Gondolkodjanak rajta. Hajnalhasadtával hajózom ki. – Sarkon fordult, és visszasétált a kereskedőkhöz. Széttárt karral lépett oda hozzájuk, hogy elnézésüket kérje, amiért megváratta őket.

Thom még mindig habozott, de Rand gyorsan lerángatta a pallón, nem is adott neki alkalmat, hogy vitatkozzon. A mutatványos pedig hagyta, hogy tereljék. A kikötőben álló emberek között halk moraj futott végig, mikor meglátták a színes rojtokkal borított köpenyt. Néhányan oda is kiáltottak neki, hogy hol fog fellépni. Ennyit a feltűnés nélküli továbbmenetelről, gondolta csüggedten Rand. Alkonyatra egész Fehérhíd tudni fogja, hogy mutatványos van a városban. Azért mindenesetre sietősen magával vonszolta Thomot, aki kedvetlenül hallgatásba burkolózott. Rosszkedvében még csak annyi időre sem próbált lelassítani, hogy egy kicsit rendbe szedje magát, így, hogy ennyire a figyelem középpontjába került.

A hintók kocsisai érdeklődve néztek le a mutatványosra a bakról, de, úgy látszott, a pozíciójukkal járó büszkeség nem engedte meg, hogy ők is kiabáljanak. Bár fogalma sem volt, merre kéne menniük, Rand befordult az első, a folyóval párhuzamosan futó, a híd alatt elhaladó utcába.

– Meg kell találnunk Moiraine-t és a többieket – mondta. – Mégpedig gyorsan. Gondolnunk kellett volna rá, hogy le kell cserélnünk Thom köpenyét.

A mutatványos hirtelen megrázta magát, és megtorpant.

– Egy fogadós biztos meg tudja mondani, ha itt vannak, vagy ha már áthaladtak. Legalábbis a megfelelő fogadós. Azok minden pletykát és hírt tudnak. Ha pedig nincsenek itt... – ide-oda kapta a fejét Rand és Mat között. – Beszélnünk kell, hármunknak. – A bokái körül hullámzott a köpenye, ahogy megpördült, és elindult a város felé, hátat fordítva a folyónak. A két fiúnak igencsak meg kellett szaporáznia a lépteit, hogy utolérje.

A széles, tejfehér kőív, amiről a városka a nevét kapta, így közelről is legalább annyira uralta Fehérhíd képét, mint távolból tette, de amint beljebb értek, Rand rádöbbent, hogy a helység semmivel sem kisebb, mint Baerlon, bár nincs olyan tömeg. Néhány szekér haladt csak az utcákon. Némelyiket ló vontatta, de volt, amelyiket ökör, vagy emberek, de hintót nem láttak. Azok valószínűleg mind a kereskedők tulajdonában lehettek, akik pedig a kikötőbe gyűltek. Az utcákat a legváltozatosabb boltok szegélyezték. Sok mesterember a műhelye előtt, az utcán dolgozott, a szélben himbálózó cégére alatt. Elhaladtak egy ember mellett, aki lábosokat javított, majd egy szabó mellett, aki vég vásznakat emelt a fény felé egy vásárlója kedvéért. Egy cipész az ajtajában ülve kalapálta egy cipő sarkát. Utcai árusok kiabálták ki, milyen szolgáltatást kínálnak; például késeket, ollókat éleznek. Mások kis tálcákon gyümölcsöt vagy zöldséget próbáltak a járókelőkre sózni, de egyikükkel sem igen törődtek az emberek. Az élelmiszert árusító boltokban ugyanazt az elszomorítóan szegényes kínálatot látták, mint Baerlonban. Még a halárusoknál is csak néhány kis halom apró hal volt, annak ellenére, hogy valósággal ellepték a folyót a halászcsónakok. Most még nem volt igazán rossz a helyzet, de mindenki sejthette már, mi következik, ha nagyon hamarosan nem javul az időjárás. Azon kevesek, akik nem aggodalmas, vagy komor arckifejezéssel siettek a dolguk után, azok mintha valami láthatatlan, kellemetlen dolgot bámultak volna maguk előtt.

Ahol a Fehér-híd elérte a föld szintjét, azaz a városka közepén, nagy tér terült el; kövezetét számos generáció lába és ki tudja hány szekér kereke, koptatta el alaposan. A teret fogadók és boltok övezték, és néhány magas, vörös téglából épített ház. Az utóbbiak homlokzatára kitett táblákon ugyanazok a nevek voltak olvashatóak, amiket Rand a kikötőben látott a hintók oldalán. Thom belépett az egyik, látszólag találomra választott fogadó ajtaján. A bejárat fölött lengedező cégér egyik oldalán egy hátizsákos férfi látszott, lépés közben; a másik oldalt ugyanez az ember, fejét párnára hajtva, feküdt. Felirat is hirdette az intézmény nevét: Az Utazó Pihenője.

A nagyterem szinte teljesen üresen állt, csak a kövér fogadós csapolt éppen sört egy hordóból, és két vendég ült egy hátsó asztalnál. Ezek egyszerű munkásruhát viseltek; rosszkedvűen bámultak a korsójukba. Csak a fogadós nézett fel, mikor beléptek. Vállmagasságig érő fal osztotta ketté a helyiséget a bejárattól egészen a hátsó falig. Mindkét oldalon voltak asztalok és egy-egy kandalló. Rand magában azon tűnődött, vajon minden fogadós kövér és kopaszodó-e a világon.

Thom a kezét dörzsölgetve megjegyzést tett a szűnni nem akaró, kemény hidegről, és forralt bort rendelt, majd halkan hozzátette:

– Van itt valami hely, ahol nyugodtan beszélgethetnénk a barátaimmal?

A fogadós az alacsony elválasztófal felé biccentett.

– A másik oldal, a legjobb, amivel szolgálhatok, hacsak nem akarnak kivenni egy szobát. A folyón érkező tengerészek kedvéért építtettem. Úgy vettem észre, a fél legénység mindig haragban van a matrózok másik felével. Nem szeretném, ha verekedés törne ki, és szétvernék a berendezést, ezért aztán külön tartom őket. – Amióta csak beléptek, egyfolytában Thom köpenyét bámulta. Most oldalt döntötte a fejét; ravasz csillogás jelent meg a szemében. – Mondja, maradni szándékozik? Egy ideje nem járt erre mutatványos. Az emberek most hajlandóak lennének megfizetni, hogy egy kicsit elvonják a figyelmüket a gondokról. Még arra is hajlandó lennék, hogy levonjak valamit a szobájuk és az étel árából.

Még hogy feltűnés nélkül, gondolta zordan Rand.

– Igazán nagyvonalú ajánlat – mondta Thom gyors meghajlás kíséretében. – Talán el is fogom fogadni. De most ha először is magunkra hagyna minket egy kicsit...

– Hozom a borukat. Egy mutatványos jó pénzt kereshet itt mostanság.

Az elválasztófal túloldala mellett nem ült senki, de Thom azért, biztos, ami biztos, egy középső asztalt választott.

– Hogy a tudtunk nélkül senki ne hallgathassa ki, amit beszélünk, – magyarázta. – Hallottátok a fickót? Azt mondja, levon valamennyit az áraiból. Amikor előbb-utóbb pusztán azzal, hogy itt ülök, megduplázom a napi forgalmát. Egy becsületes fogadós ingyen szállást és ellátást ad egy mutatványosnak, azonfelül még részesedést is a nyereségéből.

Az asztal üres volt, de nem túl tiszta. A padlót láthatóan napok, ha nem hetek óta nem söpörték föl. Rand körbenézett, majd elfintorodott. Al'Vere mester akkor sem hagyná ilyen állapotba jutni a fogadóját, ha a betegágyból kellene kimásznia, hogy feltakarítson.

– Úgyis csak információt akarunk. Ugye nem felejtetted el?

– De miért pont itt? – kérdezte Mat. – Elhaladtunk néhány fogadó mellett, ami pedig tisztábbnak nézett ki.

– A Caemlynbe vezető út a hídon halad át. Aki arrafelé megy, át kell, hogy haladjon ezen a téren. Kivéve, ha a folyón érkezik, de tudjuk, hogy a barátaink nem arról jönnek. Ha itt nem tudnak róluk, akkor sehol. Hagyjátok, hadd beszéljek én. Az ilyesmit óvatosan kell csinálni.

Abban a pillanatban befutott a fogadós. Egyik kezében három viharvert ónkorsót tartott a fülénél fogva. A kövér férfi gyorsan végigsöpört egy ronggyal az asztalon, letette a korsókat, majd elvette Thomtól a pénzt.

– Ha marad, az italáért nem kell fizetnie. És jó borunk van.

Thom mosolya csak a szájára terjedt ki.

– Meggondolom. Van valami újság? Mostanában nem volt alkalmunk hallani, mi a helyzet a nagyvilágban.

– Nagy újságok vannak, az a helyzet. Nagy újságok, úgy bizony.

A kövér férfi a vállára dobta a törlőrongyot, majd odahúzott magának egy széket. Keresztbetett kézzel az asztalra könyökölt, végül nagy sóhajjal elhelyezkedett. Ki is jelentette, mekkora megkönnyebbülés, hogy végre pihentetheti egy kicsit a lábát. Bemutatkozott – Bartimnak hívták –, majd a lábai állapotát kezdte részletekbe menően taglalni. Beszélt bütykökről, tyúkszemekről; hogy mennyi időt tölt minden nap állva, hogy miben áztatja őket; míg Thom megint meg nem említette a híreket, mire a lendületéből mit sem vesztve áttért azokra.

Az újság, amit elmondott, tényleg nagy volt. Logaint, a hamis Sárkányt elfogták, miután Lugard mellett nagy vereséget mértek a seregére, amint éppen Tear felé vonult Ghealdanból.

– A próféciák, hiszen értik? – így a fogadós. Thom bólintott, mire az folytatta. Délen tele vannak az utak menekülőkkel. Épp csak annyi holmi van náluk, amennyit a hátukon el tudtak cipelni, már a szerencsésebbjénél, amelyik meg tudott egyáltalán menekíteni valamit. Ezrek vándorolnak minden irányban.

– Na persze egyik sem Logaint támogatta – nevetett gúnyosan Bartim. – Hát igen, nem sokat találna, amelyik bevallaná. Most már nem. Mind csak egyszerűen menekülők, akik biztonságos vidéket keresnek ezekben a nehéz időkben.

Logain elfogásában aes sedai-ok is közreműködtek, természetesen. Bartim a padlóra köpött, amikor ezt mondta, majd ismét, amikor arról beszélt, hogy észak felé viszik a hamis Sárkányt, Tar Valonba. Ő tisztességes, becsületes ember, jelentette ki, az aes sedai-ok tőle mind visszamehetnének a Fertőbe, ahonnan jöttek, és magukkal vihetik a Tar Valonjukat is. Ő aztán ezer mérföldes közelségébe nem menne aes sedai-nak, ha nem muszáj. Na persze, úgy hallotta, minden faluban megállnak észak felé menet, hogy közszemlére tegyék Logaint. Hogy megmutassák az embereknek, a hamis Sárkányt elfogták, újra biztonságban a világ. Ezt viszont szívesen megnézné, még ha aes sedai-ok közelébe kellene is hozzá mennie. Nem sok tartja vissza, hogy el ne menjen Caemlynbe.

– Oda is elviszik, hogy megmutassák Morgase királynőnek – a fogadós tiszteletteljesen érintette meg a homlokát. – Sosem láttam még a királynőt. Pedig úgy illik, hogy az ember legalább egyszer lássa a saját királynőjét, nem gondolják?

Logain képes volt bizonyos „dolgok”-ra. Ahogy Bartim a szemét forgatta, ahogy idegesen meg-megnyalta a szája szélét, egyértelmű volt, mire gondol. Az utolsó hamis Sárkányt a saját szemével is látta, amikor nagy díszmenet kíséretében végigvitték az országon, de az csak egy közönséges ember volt, aki azt hitte, királyt csinálhat magából. Akkor nem is volt szükség aes sedai-okra. Egy szekéren ült, megláncolva. Minden irányból katonák vették körbe. Mogorván nézett, és időnként a karjaiba temette a fejét, amikor az emberek kővel dobálták, vagy botokkal szurkálták. Ami elég gyakran előfordult, és a katonák semmit nem tettek ellene. Csak arra vigyáztak, hogy azért meg ne öljék. Csak hogy mindenki láthassa, ő is csak olyan ember, mint bárki más. De ő nem is volt képes olyan „dolgokra”. Ezt a Logaint viszont már érdemes lenne megnézni. Lenne mit mesélnie az unokáinak. Milyen kár, hogy nem tudja otthagyni a fogadót.

Randnek nem kellett tettetnie, hogy érdekli a dolog. Amikor Padan Fain hírt hozott Emondmezőre a hamis Sárkányról, a férfiról, aki a Hatalmat is uralja, hosszú évek óta az volt a legnagyobb újság, ami a Folyóközbe érkezett. Azóta annyi minden történt, hogy meg is feledkezett az egészről, de ez akkor is olyasmi, amiről még évek múlva is beszélni fognak az emberek, sőt, az unokáiknak is el fogják mesélni majdan. Bartim például biztos azt fogja mondani az övéinek, hogy látta Logaint, akkor is, ha nem. Az viszont eszébe sem jutna senkinek, hogy arról is érdemes lehetne beszélni, ami két folyóközivel történt, hacsak nem maguk is folyóköziek.

– Hát ebből aztán akár történetet is lehetne írni – jelentette ki Thom –, amit ezer évig mesélnének. Kár, hogy nem voltam ott. – Úgy hangzott, őszintén beszél, és Rand szerint tényleg ez is lehetett a helyzet. – Ettől függetlenül, lehet, hogy azért megpróbálom megnézni. Nem mondta, milyen útvonalon mennek. Nincsenek más utazók is a városban? Azok talán az útvonalról is tudnának mondani valamit.

Bartim legyintett piszkos kezével.

– Hát észak felé. Ennél többet nem tud itt senki. Ha látni akarja, menjen Caemlynbe. Én csak ennyit tudok, és amit Fehérhídon tudni lehet, azt én tudom.

– Kétségtelenül így van – mondta mézesmázosan Thom. – Gondolom, egy csomó átutazóban lévő idegen száll meg itt. Nekem már a Fehér-híd lábánál megfogta a szemem a cégére.

– És nem is csak nyugatról, meg kell mondanom. Két nappal ezelőtt itt járt egy illiani fickó, egy díszes pecsétekkel és szalagokkal teli hirdetménnyel. Ott olvasta föl, kinn a téren. Azt mondta, egész a Ködhegységig elviszi, lehet hogy az Aryth-óceánig is, ha járhatóak a hágók. Azt is mondta, a világ minden földjére küldtek embereket, hogy kihirdessék. – Ingatni kezdte a fejét. – Még hogy a Ködhegységig. Azt hallottam, ott egész évben köd van, amiben olyan lények lopakodnak, amik lecsupaszítják a húst az ember csontjairól, mielőtt el tudna szaladni.

Mat pukkadozni kezdett. Bartim szúrósan nézett rá.

Thom izgatottan hajolt előre.

– Na és mi volt a hirdetményben?

– Hát a hajtóvadászat a Kürtért, mi más? Nem mondtam volna? Az illianiak mindenkit felszólítanak, aki hajlandó a vadászatra tenni az életét, hogy gyülekezzen Illianban. El tudja képzelni? Hogy egy legendára tegye valaki az életét? De gondolom, azért találnak néhány bolondot. Bolondok mindig akadnak. Ez a fickó például azt is kijelentette, hogy közeledik a világvége. Az utolsó csata a Sötét Úrral. – Elnevette magát, de kissé erőltetettnek hangzott, mintha magát is győzködnie kéne, hogy nevetséges a dolog. – Nyilván úgy gondolják, hogy a Valere Kürtjét még az előtt meg kell találni. Na erre mit mondanak? – Egy ideig töprengve rágcsálta az egyik ujja hátát. – Na persze, ezt a mostani telet nézve, nem is tudom, hogy vitatkozhatok-e velük. A tél, meg ez a Logain fickó, meg az a másik kettő őelőtte... Ugyan miért állította mindegyik, hogy ő a Sárkány? Alig néhány év leforgása alatt. Ez már csak jelent valamit. Mit gondolnak?

Thom mintha nem is hallotta volna. Halkan, mintha csak magában beszélne, idézni kezdett:

„A küzdelemben

A végső éj ellen

Hegyek harcolnak,

Támadnak a holtak,

Mert a sír sem gátja hívásomnak”

– Ez az – vigyorgott Bartim, mintha már maga előtt látná a tömeget, amint sorban pengetik a markába az érméket, miközben Thomot hallgatják. – Ez az. A Nagy Hajtóvadászat a Kürtért. Ha abból mesél, itt még a keresztgerendákon is ülni fognak. Mindenki hallott a hirdetményről.

Thom még mindig valahol messze járt, így Rand felelt.

– Néhány barátunkat keressük, akik errefelé jöttek. Nyugatról. Sok idegen utazott át erre az utóbbi egy-két hétben?

– Néhány éppenséggel jött – felelte elgondolkozva Bartim. – Néhány mindig jön, keletről is meg nyugatról is. – Sorban végignézett rajtuk. Gyanakvó lett a tekintete. – Hogy néztek ki ezek a maguk barátai?

Rand már nyitotta volna a száját, de Thom hirtelen visszatért, bárhol is járt eddig, és szúrósan ránézett, hogy hallgasson el. Aztán elkeseredett sóhajjal a fogadós felé fordult.

– Két férfi és három nő – mondta kelletlenül. – Lehet, hogy mind együtt vannak, de az is lehet, hogy nem. – Gyors, pár szavas leírást adott róluk, amiből, aki látta őket, rájuk ismerhet, egyébként viszont nem tud meg róluk semmi fontosat.

Bartim a fejét dörzsölgette, összekócolva ritkuló haját, majd lassan fölállt.

– Felejtse el a meghívást, mutatványos. Nem adhat itt elő. Sőt, megköszönném, ha meginnák a borukat, és elmennének. Ha van egy csöpp eszük, akkor nemcsak innen, hanem a városból is.

– Valaki más is kereste őket? – Thom lassan kortyolt egyet az italából, mintha a válasz a legkevésbé fontos dolog lenne a világon, majd a fogadósra nézve felhúzta az egyik szemöldökét. – És vajon kicsoda?

Bartim megint végigsimított a haján, idegesen toporgott. Láthatóan közel állt hozzá, hogy otthagyja őket, aztán bólintott.

– Nagyjából egy hete, ha jól emlékszem, egy menyétképű fickó jött át a hídon. Mindenki azt hitte, hogy bolond. Egyfolytában magában beszélt, és állandóan izgett-mozgott, akkor is, ha egyhelyben állt. Ő is a maguk barátairól kérdezősködött... legalábbis néhányukról. Úgy kérdezte, mintha nagyon fontos lenne, aztán meg úgy csinált, mintha nem is érdekelné a válasz. Hol azt mondta, hogy meg kell őket várnia, hol azt, hogy tovább kell mennie, mert siet. Az egyik pillanatban nyafogott, könyörgött, a másikban meg követelőzött, mint valami király. Bolond vagy sem, egyszer-kétszer sikerült is kihúznia a gyufát. Az őrség végül már majdnem őrizetbe vette, a saját biztonsága érdekében. Azon a napon aztán tovább is ment Caemlyn felé. Menet közben is magában beszélt és sírt. Bolond volt, ahogy mondtam.

Rand kérdően nézett Thomra és Matre. Mindketten a fejüket rázták. Ha a menyétképű fickó őket is kereste, attól még fogalmuk sem volt, ki lehetett az.

– Biztos benne, hogy ő is ugyanazokat kereste, akiket mi? – kérdezte.

– Néhányat közülük. A harcost és a selyembe öltözött nőt. De nem ők érdekelték igazán. Hanem három falusi fiú. – Gyorsan végigfutott a tekintete Randen és Maten, majd olyan gyorsan elkapta a szemét, hogy Rand nem is volt benne biztos, hogy valóban látta-e a dolgot, vagy csak képzelte. – Borzasztóan vágyott rá, hogy megtalálja őket. De hát bolond volt, ahogy mondtam.

Rand megborzongott. Vajon ki lehetett ez az őrült? És mit akarhatott tőlük?

Talán árnybarát? Használna Ba'alzamon őrülteket?

– Ő bolond volt, de a másik... – Bartim idegesen pillantott körbe, végignyalta az ajkát, mintha nem lenne elég nyála, hogy nedvesen tartsa. – A következő napon... a következő nap jött először a másik. – Elhallgatott.

– Milyen másik? – nógatta végül Thom.

A fogadós megint körbenézett, noha a kettéosztott terem feléjük eső oldala teljesen üres volt, csak ők tartózkodtak ott. Még föl is ágaskodott, átlesett az elválasztófal túloldalára. Mikor végre megszólalt, suttogva hadarta a mondandóját.

– Tetőtől talpig feketét visel. Folyton a fején van a köpenye csuklyája, úgyhogy semmit nem lehet látni az arcából. Mégis érzed, hogy téged néz, mintha egy jégcsap döfne a gerincedbe. Beszélt... beszélt velem. – Összerezzent. Szünetet tartott, egy darabig rágcsálta a szája szélét, mielőtt folytatta. – Olyan hangja volt, mint amikor egy kígyó mászik a száraz avarban. Rendesen úgy éreztem, megfagy tőle a gyomrom. Ahányszor csak visszajött, mindig ugyanazokat a kérdéseket tette fel. Amiket az őrült is. Soha senki nem látja odajönni, egyszerűen csak hirtelen ott van, legyen bár nappal vagy éjszaka. Moccanni sem tud az ember, amikor meglátja. Kezdenek is egyre nyugtalanabbak lenni az emberek. De az a legrosszabb az egészben, hogy a kapuőrök váltig állítják, hogy egyszer sem látták se bejönni, se kimenni. Egyik kapun sem.

Rand próbált uralkodni az arcvonásain; úgy összeszorította a fogait, hogy belefájdult az állkapcsa. Mat összehúzta a szemöldökét. Thom a borát tanulmányozta elmélyülten. A szó, amit egyikük sem akart kimondani, szinte mintha ott lógott volna köztük a levegőben. Myrddraal.

– Azt hiszem, emlékeznék, ha valaha is találkoztam volna ilyesvalakivel – mondta percnyi hallgatás után a mutatványos.

Bartim vadul bólogatott.

– A fenébe is, az már biztos. Ő... ő is azokat akarja, akiket az őrült, csak ő azt mondja, egy lány is van velük. És – vetett gyors oldalpillantást Thomra – egy fehérhajú mutatványos.

Thom szemöldökei magasba szaladtak. Rand biztos volt benne, hogy ezúttal nem csak színleli a meglepetést.

– Egy fehérhajú mutatványos? Hát, túlzás lenne azt állítani, hogy én vagyok az egyetlen mutatványos a világon, aki fölött eljártak már kissé az évek. Biztosíthatom, nem ismerem ezt a fickót, és kizárt, hogy engem keressen.

– Ahogy akarja – mondta zordan a fogadós. – Nem mondta nyíltan, de az volt a benyomásom, hogy igencsak nem tetszene neki, ha valaki is segítene ezeknek az embereknek, vagy megpróbálná őket elrejteni előle. Na, mindenesetre maguknak is elmondom, amit nekik. Egyiküket sem láttam, se nem hallottam róluk. És ez az igazság. Egyiküket sem – hangsúlyozta még egyszer. Hirtelen az asztalra vágta Thom pénzét. – De most már igyák meg a borukat, és menjenek. Jól van? Jól van? – Azzal elkacsázott, amilyen gyorsan csak tudott, időnként hátra-hátra pillantva.

– Egy Enyész – suttogta Mat, amikor a fogadós végre eltűnt a fal mögött. – Tudhattam volna, hogy itt keresni fognak minket.

– És vissza fog jönni – mondta Thom halkan, az asztalon áthajolva.

– Én azt mondom; gyorsan osonjunk vissza a hajóra, és fogadjuk el mégis, Domon kapitány ajánlatát. A Caemlyni úton fognak keresni minket, miközben mi Illian felé hajózunk. Hamarosan ezer mérföldre leszünk onnan, ahol a Myrddraalok számítanák.

– Nem – szögezte le Rand. – Vagy megvárjuk Moiraine-t és a többieket, itt, Fehérhídon, vagy továbbmegyünk Caemlynbe. Vagy az egyik, vagy a másik, Thom. Így beszéltük meg.

– Ez őrültség, fiú. Megváltozott a helyzet. Idehallgassatok. Akármit mond is a fogadós, ha egy Myrddraal ránéz, mindent el fog árulni neki rólunk, a legapróbb részletekig. Még azt is, milyen bort ittunk. Azt is, hogy mennyi por volt a csizmánkon. – Rand megremegett. Eszébe jutott, milyen volt az Enyész szem nélküli pillantása. – Ami pedig Caemlynt illeti... Gondoljátok, hogy a Félemberek nem tudják, hogy Tar Valonba tartotok? Ideje egy délre tartó hajóra szállni.

– Nem, Thom. – Randnek úgy kellett kipréselni a száján a szavakat. Közben ugyanis arra gondolt, milyen jó is lenne ezer mérföldre lenni onnan, ahol az Enyészek keresik őket. Végül mély levegőt vett, és sikerült határozott hangon kijelentenie: – Nem.

– Gondolkozz, fiú! Illian! Nincs nagyszerűbb város a föld színén. És a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért! Közel négyszáz éve nem volt Hajtóvadászat. Egy teljes új történet-ciklus vár megírásra. Gondoljatok csak bele. Még csak nem is álmodtatok ilyesmiről. Mire a Myrddraalok végre rájönnek, hová mentetek, öregek lesztek, ősz lesz a hajatok, és úgy belefáradtok már, hogy folyton az unokáitokra kell vigyáznotok, hogy már nem is bánjátok, ha megtalálnak.

Rand arca makacs kifejezést öltött.

– Hányszor kell még mondanom, hogy nem? Megtalálnak minket, bárhová menjünk is. Illianban is Enyészek várnának ránk. Különben is, az álmaink elől hogyan menekülhetnénk el? Én tudni akarom, hogy mi történik velem, és miért. Ezért Tar Valonba megyek. Ha lehet, akkor Moiraine-nel, ha nem, akkor nélküle. Ha kell, akkor egyedül. Egyszerűen tudnom kell.

– Na de Illian, fiú! És egy út, amerre biztosan elmenekülhetsz! Lefelé a folyón, miközben egész máshol keresnek. Vér és hamu, egy álomtól mégsem lesz semmi bajod.

Erre nem felelt. Egy álomtól nem lesz semmi bajom? Na és az álombeli tüskék ontanak valódi vért? Már szinte bánta, hogy nem mesélt Thomnak arról az álomról is. El mered egyáltalán mondani valakinek? Ba'alzamon az álmaidban jár, de maradt még valami különbség az álom és az ébrenlét között? Ugyan kinek mernéd elmondani, hogy kapcsolatban állsz a Sötét Úrral?

Úgy tűnt, Thom megérti. A mutatványos arca ellágyult. – Még azoktól az álmoktól sem, kölyök. Végül is, azok is csak álmok, vagy nem? A Fény szerelmére, beszélj már vele, Mat. Tudom, hogy te legalább biztos nem akarsz Tar Valonba menni.

Mat elvörösödött, félig zavarában, félig mérgében. Kerülte Rand pillantását; inkább zord arccal a mutatványosra nézett.

– Ugyan miért fárasztod magad annyit? Mit érdekel téged az egész? Vissza akarsz menni a hajóra? Hát menj vissza. Mi majd gondoskodunk magunkról.

Thom vállai rázkódtak a nevetéstől, de a hangja dühös volt.

– Azt hiszitek, eleget tudtok a Myrddraalokról, hogy saját erőtökből el tudjatok menekülni? He? Készen álltok egyedül besétálni Tar Valonba, és átadni magatokat az Amyrlin Trónnak? Meg tudjátok egyáltalán különböztetni egymástól az ajahokat? A Fény égessen meg, fiú; ha azt hiszed, hogy tényleg el tudtok jutni egyedül Tar Valonig, hát csak mondjátok, hogy menjek el.

– Menj el – morogta Mat, azzal a köpenye alá csúsztatta a kezét. Rand rémülten döbbent rá, hogy biztos a Shadar Logothból származó tőrt szorongatja. Talán még használni is akarja.

Ekkor harsány kacagás hangzott fel a termet elválasztó alacsony fal túloldalán.

– Trallokok? – kiáltotta valaki gúnyosan. – Miért nem veszel föl mindjárt mutatványos köpenyt, ember! Te részeg vagy! Még hogy trallokok. Hisz azok csak a határvidéki mesékben vannak!

Ez a váratlan, harsány hang hidegzuhanyként érte őket, eloltotta a harag lángjait. Még Mat is félig a fal felé fordult, és hallgatózni kezdett.

Rand fölállt. Épp csak annyira egyenesedett ki, hogy átlásson a fal fölött, majd rögtön gyorsan visszabukott. Összeszorult a gyomra. Floran Gelb ült a túloldalon, hátul, a két ember asztalánál, akik már akkor is ott voltak, amikor beléptek. Kinevették a matrózt, de azért meghallgatták. Bartim egy asztalt törölgetett, amire éppenséggel valóban alaposan ráfért már egy tisztítás, de közben fülelt. Egyfolytában egyetlen pontot sikált, és közben egyre előrébb hajolt, míg végül már csoda volt, hogy rájuk nem zuhan.

– Gelb – suttogta Rand, mikor visszazöttyent a székébe. A többiek mindketten ugrásra készen feszültek meg. Thom gyorsan végigpillantott az ő féltermükön.

A fal túloldalán most a másik munkásruhás férfi hangja zendült fel.

– Nem, nem, azelőtt voltak trallokok. De a trallok háborúkban mindet megölték.

– Ugyan már, határvidéki mese az egész! – ismételte az első.

– Pedig mondom, hogy igaz – tiltakozott hangosan Gelb. – Én jártam a határvidéken. Láttam már trallokot, és ezek trallokok voltak. Úgy igaz, mint hogy itt ülök. Az a három meg azt állította, a trallokok üldözik őket, de én tudom, mi az igazság. Azért nem is maradtam tovább a Permeten. Egy ideje már gyanakodtam Bayle Domonra is, de ez a három biztos, hogy árnybarát. Én mondom... – A mondandója többi részét nevetés és durva tréfák nyomták el.

Vajon mennyi időnk van még, gondolta Rand, mielőtt a fogadós valami részletesebb leírást hall arról a háromról? Már ha eddig még nem hallott. Ha nem jött rá magától, hogy arról a három idegenről lehet szó, akit épp az előbb látott. Az ő teremfelükből pedig pont csak Gelb asztala előtt vezetett ki út.

– Talán mégsem olyan rossz ötlet a hajó – motyogta Mat, de Thom megrázta a fejét.

– Az a lehetőség most már kiesett. – Halkan beszélt, de gyorsan. Előhúzta a bőrerszényt, amit Domon kapitánytól kapott, és sietve háromfelé osztotta az érméket. – Ez a történet egy órán belül az egész városban elterjed, függetlenül attól, hogy elhiszik-e, vagy sem, és a Félember bármikor meghallhatja. Domon pedig csak holnap hajnalban hajózik ki. A legjobb esetben is Illianig üldözni fogják a trallokok. Igaz, valami okból félig-meddig számít is erre, de az rajtunk nem segít. Most már nincs más hátra, mint menekülni, mégpedig amilyen gyorsan csak lehet.

Mat gyorsan zsebre vágta a pénzt, amit a mutatványos elé tolt. Rand lassabban szedte össze az övét. Az érme, amit Moiraine adott, nem volt közte. Súlyban ugyanannyi ezüstöt adott a kapitány, de ő maga sem értette, miért, jobban örült volna, ha inkább az aes sedai pénzét kapja vissza. Mikor végül mindet elrakta, kérdően nézett Thomra.

– Ha valamiért elveszítenénk egymást – magyarázta az. – Valószínűleg nem fogjuk, de ha mégis... hát akkor így magatok is megéltek. Jó kölykök vagytok ti, tudtok vigyázni magatokra. Csak az aes sedai-okat kerüljétek, ha kedves az életetek.

– Azt hittem, velünk tartasz.

– Veletek is. De mostantól a sarkunkban lesznek, és csak a Fény tudja, mi következik. Na mindegy. Nem valószínű, hogy bármi történne. – Szünetet tartott, Matre nézett. – Remélem, nincs még mindig kifogásod ellene, hogy veletek maradjak – mondta fanyarul.

Mat megvonta a vállát. Mindkettőjükön végignézett, majd ismét vállat vont.

– Egyszerűen csak ideges vagyok. Képtelen vagyok megnyugodni. Ahányszor csak megpihenünk végre egy kicsit, ezek mindig ott vannak, és vadásznak ránk. Folyton úgy érzem, mintha valaki bámulná a tarkómat. Most akkor mihez kezdünk?

A fal túlsó oldalán megint kitört a nevetés, majd Gelb hangja vágott újra közbe. Megint vadul bizonygatta, hogy igazat beszél. Vajon meddig tart még, tűnődött Rand. Bartimnak előbb utóbb eszébe fog jutni, hogy a három ember, akiről a matróz beszélt, éppenséggel ők hárman is lehetnek.

Thom halkan hátratolta a székét, majd felállt. De nem egyenesedett ki egészen, hogy ne vegyék észre a túloldalról. Intett nekik, hogy kövessék.

– Nagyon-nagyon halkan – suttogta.

Az ő teremfelükön a kandalló két oldalán elhelyezkedő ablakok egy sikátorra nyíltak. Thom gondosan végigvizsgálta az egyiket, mielőtt óvatosan felhúzta, épp csak annyira, hogy át tudják magukat préselni a résen.

Alig adott valami hangot. Amit mégis, azt három lépés távolságnál messzebbről nem lehetett hallani a másik oldalról áradó hangos vita és nevetés zajában.

Amint mind a sikátorban voltak, Mat már indult is volna az utca felé, de Thom elkapta a karját.

– Ne olyan gyorsan – mondta a mutatványos. – Kár rohanni, amíg nem tudjuk, mit akarunk csinálni. – Amennyire így kívülről tudta, lehúzta az ablakot, majd megfordult, hogy alaposabban is körbenézzen a sikátorban.

Rand követte Thom tekintetét. Egy fél tucat esővizes hordón kívül, amelyek részben a fogadó, részben a másik oldali szabóbolt fala mellett álltak, a mellékutca üres volt, a keményre döngölt talaj száraz és poros.

– De mégis, minek csinálod ezt? – kíváncsiskodott megint Mat. – Sokkal nagyobb biztonságban lennél, ha elválnál tőlünk. Miért maradsz velünk?

A mutatványos hosszú pillanatokig csak nézett rá.

– Volt egy unokaöcsém, Owyn – mondta fáradt hangon. Közben kibújt a köpenyéből. Mialatt beszélt, lepakolta a pokróchengerét, rá a köpenyét, legfelülre pedig, óvatos mozdulatokkal, tokba zárt hangszereit. – A bátyám egyetlen fia volt, az egyedüli élő rokonom. Bajba került az aes sedai-okkal, de én túl elfoglalt voltam... más dolgokkal. Tulajdonképpen nem is tudom, mit tehettem volna, de amikor végül mégis megpróbáltam segíteni, már késő volt. Owyn néhány év múlva meghalt. Lényegében az aes sedai-ok ölték meg. – Felegyenesedett, de nem nézett rájuk. Továbbra is érzelemmentes hangon beszélt, de Rand könnyeket pillantott meg a szeme sarkában, mielőtt elfordította volna a fejét. – Ha sikerül kettőtöket megvédenem Tar Valontól, talán azután végre nem fogok állandóan Owynra gondolni. Itt várjatok. – Továbbra is kerülve a tekintetüket, kisietett a sikátorból. Csak közvetlenül a sarok előtt lassított le. Ott gyorsan körbenézett, majd nyugodtan kisétált az utcára, és eltűnt szem elől.

Mat már félig felállt, hogy kövesse, de aztán mégis visszaült.

– Ezeket biztos nem hagyná itt – tette a kezét a bőr hangszer tokokra. – Te elhiszed ezt a mesét?

Rand türelmesen guggolt az egyik vizeshordó mellett.

– Mi van veled, Mat? Te nem vagy ilyen. Napok óta nem hallottalak nevetni.

– Egyszerűen csak nem szeretem, ha vadásznak rám, mint egy nyúlra – vágott vissza. Aztán felsóhajtott, hátraejtette a fejét, a fogadó falának támasztotta. De még így is feszültnek tűnt. Gyanakvóan kapta ide-oda a szemét. – Bocsáss meg. Egyszerűen csak ez az állandó menekülés, ezek az idegenek, meg... meg minden. Olyan ideges vagyok már. Ránézek valakire, és nem tudom megmondani, hogy nem fog-e mindent elmondani rólunk az Enyészeknek, vagy becsapni, vagy kirabolni, vagy... A Fényre, Rand, téged ez nem is zavar?

Rand elnevette magát. Rövid, torokhangú nevetés volt, mint egy vakkantás.

– Én túlságosan félek, hogy ideges legyek.

– Szerinted mit csináltak az aes sedai-ok az unokaöccsével?

– Nem tudom – felelte feszengve. Ő csak egy fajta bajt ismert, amibe egy férfi az aes sedai-okkal kapcsolatban keveredhet. – Gondolom, nem olyasmiről volt szó, mint nálunk.

– Nem. Az biztos.

Egy ideig csendben ültek a falnak támaszkodva. Rand nem tudta volna megmondani, mennyi ideig vártak. Talán csak néhány percig, de legalább egy órának tűnt, ahogy ott várták, hogy Thom visszajöjjön, miközben Bartim és Gelb bármelyik pillanatban rájuk nyithatta volna az ablakot, hogy árnybarátnak kiáltsa ki őket. Aztán valaki befordult a sikátor száján. Egy magas férfi felhúzott csuklyában. Az arcát nem lehetett látni. A köpeny a félhomályban fekete volt, mint az éjszaka.

Rand azonnal föltápászkodott. Olyan erővel szorította meg a Tamtól kapott kard markolatát, hogy egészen belefájdultak az öklén a bütykök. Kiszáradt a szája, hiába nyelt nagyokat. Mat is lábra állt, de nem egyenesedett ki egészen; előrehajolva, ugrásra készen állt.

A férfi közelebb jött. Rand torka az ismeretlen minden egyes lépésével egyre jobban összeszorult. Aztán az illető egyszer csak megállt, és hátradobta a csuklyáját. Rand majdnem összeesett, úgy elgyengült a térde. Thom volt az.

– Nos, ha még ti sem ismertetek meg – vigyorgott a mutatványos –, akkor azt hiszem, az álruhám a kapuknál is beválik. – Azzal átfurakodott közöttük, és nekiállt átpakolni régi köpenye zsebeinek tartalmát az újba, de olyan fürgén, hogy a két fiú egyik holmiból sem tudta kivenni, mi lehet. Az új köpeny egyébként, jobban megnézve, igazából sötétbarna volt. Rand mély, sípoló lélegzetet vett; a torka még mindig olyan szűk volt, mintha valaki jól megszorongatta volna. Barna, nem fekete. Mat még mindig a köpenye alatt tartotta a kezét. Úgy nézett Thom hátára, mintha azon gondolkozna, ne használja-e a rejtett tőrt.

A mutatványos felnézett, majd szúrós pillantást vetett rájuk.

– Nem ez a legjobb alkalom, hogy itt ijedősködjetek. – Villámgyorsan a régi köpenyébe csomagolta a hangszereit. Befelé fordítva, hogy a színes rojtokat ne lehessen látni. – Most szépen kisétálunk innen, de egyesével. Olyan távolságot tartunk, hogy még épp lássuk egymást. Így nem fognak különösképpen emlékezni ránk. Nem tudnál egy kicsit meggörnyedni? – fordult Rand felé. – Ez a te magasságod rosszabb, mint egy zászló. – Hátára vetette a holmijait, azzal felállt, és újra felhúzta a csuklyáját. Semmi látható jele nem maradt, hogy egy fehér hajú mutatványos lenne. Egyszerűen csak egy utazó volt, aki túl szegény, hogy semhogy lóra telne neki, kocsiról már nem is beszélve. – Induljunk. Már így is túl sok időt vesztegettünk el.

Rand hevesen egyetértett, ennek ellenére mégis csak némi habozás után tudott kilépni a sikátorból a térre. Az a néhány ember, aki rajtuk kívül éppen arra járt, legfeljebb egy futó pillantást vetett rájuk – némelyik még annyit se –, mégis egészen megfeszült a válla. Már várta, mikor kiáltja el magát valaki, hogy „árnybarát”, amitől a békés járókelők rögtön dühöngő csőcselékké változnak. Végigfutatta pillantását a nyílt területen, a napi teendőik után járó embereken. Mire újra előrefordult, egy Myrddraal sietett feléjük a téren. Már a közepén járt.

Hogy honnan kerülhetett elő, meg nem tudta volna mondani, de mindenesetre most már ott volt. Halálos nyugalommal, lassan sétált feléjük, mint ragadozó az áldozata felé, amit fogva tart a pillantása. Az emberek elhúzódtak a fekete köpenyes alak közeléből, igyekeztek még csak nem is nézni rá. A tér kezdett kiürülni. Valahogy mindenki arra a következtetésre jutott, hogy most egész máshol van rá szükség.

A csuklya fekete nyílása mintha a kövezethez fagyasztotta volna Randet. Próbálta felidézni magában az űrt, de mintha füstöt akart volna marokra fogni. Az Enyész rejtett tekintete a csontjáig hatolt. Úgy érezte, jéggé fagy az agya.

– Ne nézz az arcába – dünnyögte Thom. Remegett, akadozott a hangja, mintha minden egyes szót úgy kellene kierőltetnie a száján. – A Fény égessen meg, ne nézz az arcára!

Elkapta a szemét – majdnem felnyögött; olyan érzés volt, mintha egy óriási piócát tépne le az arcáról – de még a tér kövezetét nézve is érezte, ahogy a Myrddraal közeledik, mint egy macska, ami még eljátszadozik egy kicsit az egérrel, miközben jót derül, ahogy az vadul menekülni próbál. Míg végül össze nem zárul rajta a gyilkos állkapocs. Az Enyész már félúton járt feléjük.

– Mi az, most itt fogunk álldogálni? – motyogta. – El kell futnunk... meneküljünk már! – De képtelen volt megmozdítani a lábát.

Mat végre elővette a rubinnal díszített markolatú tőrt. Remegő kézzel tartotta maga elé. Rettegéssel teli vicsorra húzta hátra az ajkait.

– Mit... – Thom hangja elcsuklott, nagyot nyelt. Rekedtesen folytatta. – Mit gondolsz, el tudsz futni előle, fiú? – Motyogni kezdett valamit. Rand csak egyetlen szót tudott kivenni belőle, hogy „Owyn”. – Soha nem lett volna szabad belekeverednem a dolgaitokba, fiúk. Nem lett volna szabad. – Lerázta a válláról a mutatványos köpenybe tekert csomagot, és Rand kezébe nyomta. – Vigyázz rá. Amikor azt mondom, hogy futás, elszaladtok, és meg sem álltok Caemlynig. A Királynő Áldása. Fogadó. Jegyezd meg, ha esetleg... Jegyezd meg és kész.

– Nem értem – felelte. A Myrddraal már húsz lépésre sem volt tőlük. Mintha ólomból lettek volna a lábai.

– Csak jegyezd meg! – morogta Thom. – A Királynő Áldása. És most FUTÁS!

Mindkettőjüket megtaszította, a válluknál fogva, hogy végre elinduljanak. Rand botladozva futásnak eredt, Mattel az oldalán.

– FUTÁS! – Thom maga is mozgásba lendült. Hosszú, artikulátlan üvöltést hallatott. De ő nem utánuk rohant, hanem a Myrddraal felé. Látványos kézmozdulatokat tett, mintha épp egy előadás közepén lenne, és megjelentek a tőrei. Rand megtorpant, de Mat maga után rángatta.

Az Enyész maga is meglepődött. Eddig nyugodtan, komótosan lépkedett, most megtorpant. A derekán lógó fekete kard markolata felé kapott, de a mutatványos hosszú lábaival hamar megtette a köztük lévő távolságot. Még félig sem hagyta el a fekete penge a hüvelyét, mikor Thom a Myrddraalnak ütközött. Mindketten a földre zuhantak, vadul birkózva. Az a néhány ember, aki még a téren tartózkodott, most elmenekült.

– FUSSATOK! – A téren vakító kék fény villant föl, és a mutatványos felsikoltott, de még a sikolyt is sikerült egy szóvá formálnia: – FUTÁS!

Rand engedelmeskedett. Thom fájdalommal teli üvöltései üldözték.

A férfi csomagját a mellkasához szorítva rohant, amilyen gyorsan csak tudott. Az egész városon végigsöpört a rémület, a tér felől kiindulva, mintha a két fiú egy félelemhullámon lovagolt volna. Amerre elhaladtak, a boltosok otthagyták az utcán a portékáikat, nagy zajjal húzták le a redőnyt; rémült arcok jelentek meg az ablakokban, majd tűntek el rögtön. Akik nem voltak elég közel a térhez, hogy bármit is lássanak, azok is vadul szaladgáltak fel-alá az utcán, nem is figyelve, kibe ütköznek. Akiket fellöktek, négykézláb próbáltak menekülni, vagy eltaposták őket. Egész Fehérhíd rémülten nyüzsgött, mint egy szétrúgott hangyaboly.

Miközben a kapuk felé szedték a lábukat Mattel, Randnek hírtelen eszébe jutott, amit Thom a magasságáról mondott. Lassítás nélkül összegörnyedt, amennyire csak tudott, anélkül, hogy nagyon feltűnő lett volna a dolog. A vastag, vasalt fakapuk szerencsére nyitva álltak. A két kapuőr fémsisakot és szűk, rövid zubbonyt viselt olcsó kinézetű fehérgalléros kabátja fölött. Idegesen markolászták az alabárdjukat és a város belseje felé bámultak. Egyikük a két fiúra pillantott, de nem ők voltak az egyedüliek, akik a kapu felé rohantak. Egész oszlop menekülő szaladt mögöttük, lihegő férfiak vonszolták maguk után a feleségüket, zokogó nők cipeltek csecsemőket, rángatták kézen fogva üvöltő gyermekeiket, sápadt mesteremberek szedték a lábukat, még mindig kötényben, szerszámaikat markolva.

Senki nem fogja tudni megmondani, merre mentek, gondolta Rand, miközben kábán vágtatott. Thom. Ó, Fény, ments meg, Thom!

Mat megbotlott mellette, de gyorsan visszanyerte az egyensúlyát, és szaladtak, amíg az utolsó menekülő is le nem maradt mögöttük, míg végül már rég nem is látszott mögöttük a város és a Fehér-híd.

Egy idő után aztán Rand végül térdre esett a porba. Zihálva kapkodott levegőért. Egészen kiszáradt már a torka. Mögöttük üresen kanyargott az út, majd eltűnt a kopár fák között. Mat megrángatta.

– Gyere már. Gyere! – lihegte. Izzadság és por csíkozta az arcát. Úgy nézett ki, mint aki mindjárt összeesik. – Tovább kell mennünk.

– Thom – mondta Rand. Magához szorította a mutatványos köpenybe bugyolált csomagját. A hangszertokok kemény csomók voltak a puha gömbben. – Thom.

– Meghalt. Te is láttad. Hallottad. A Fényre, Rand, meghalt!

– Szerinted Egwene, Moiraine és a többiek is halottak. Ha már nem élnek, akkor a Myrddraal minek keresné őket még mindig? Erre felelj!

Mat térdre zuhant mellé a porba.

– Jól van. Ők lehet, hogy élnek. De Thom... Hisz láttad! Vér és hamu, mi is könnyen úgy járhatunk, mint ő!

Rand lassan bólintott. Még mindig kihalt volt mögöttük az út. Félig-meddig arra számított – legalábbis reménykedett benne –, hogy mindjárt megjelenik Thom, nagyokat lépkedve, és nagyot fúj, hogy csak úgy szálldos a bajsza, aztán közli, hogy velük mindig csak baj van. A Királynő Áldása Caemlynben. Feltápászkodott. Thom csomagját a hátára dobta, a pokróchengere mellé. Mat összehúzott szemmel, gyanakodva nézett fel rá.

– Gyerünk – mondta ő, azzal megindult az úton Caemlyn felé. Halotta, hogy Mat morog valamit a bajsza alatt. Hamarosan aztán felzárkózott mellé.

Együtt cammogtak a poros úton, lehajtott fejjel, hallgatagon. A szélről apró forgószelek szakadtak le, hogy aztán homokot kavarva vágjanak át előttük. Rand néha visszanézett, de egyszer sem látott mögöttük senkit.

Ötödik fejezet

Menedék a vihar elől

Perrin egyfolytában mérgelődött, minden nappal, amit a tuatha'anokkal töltöttek, egyre jobban. Komótosan, kényelmesen haladtak délkelet felé. Az utazónép nem látott okot a sietségre. Ők sohasem siettek. A színes kocsik egyszer sem gördültek ki reggelente a táborból, mielőtt a nap jócskán a láthatár fölé nem ért, és akár a délután közepén is megálltak, ha egy kellemesnek tűnő táborhelyre akadtak. A kutyák a menet oldalán ügettek, könnyedén lépést tartottak a kocsikkal. A gyerekek is gyakran körülöttük szaladgáltak. Nem kellett attól félniük, hogy lemaradnak. Akárhányszor javasolta, hogy tovább is mehetnének, vagy gyorsabban, csak nevettek rajta, vagy ilyesféle megjegyzéseket tettek:

– Hát lenne szíved agyonhajtani szegény lovakat?

Meglepődött, hogy még Elyas sem osztja az érzéseit. A farkasfivér nem volt hajlandó kocsiban utazni – szívesebben gyalogolt, gyakran a menet élén, – de egyszer sem tett olyan megjegyzést, hogy jobban kellene igyekezniük, vagy el kellene hagyniuk a csapatot.

A különös, szakállas férfi a furcsa bőrruháiban annyira más volt, mint a kedves és barátságos tuatha'anok, hogy mindig jól láthatóan elütött a környezetétől, bárhol járt is a kocsik között. Még a tábor ellenkező végéből sem lehetett volna összetéveszteni egy kolompárral, és nem csak a ruhái miatt. Elyas egy farkas lusta kecsességével mozgott, amit prémruhái és sapkája csak még jobban kihangsúlyozott. Csak úgy sugárzott belőle a veszély, mint tűzből a hő. Teljesen más volt, mint tuatha'anok. Legyenek bár öregek vagy fiatalok, a Nép minden tagjából valósággal áradt az öröm, a boldogság. Ők is kecsesen mozogtak, de ebben a kecsességben semmi veszély nem volt, csak jókedv. A gyerekeik egyfolytában szaladgáltak, pusztán a mozgás öröméért, és ezen nincs is semmi különös, de a tuatha'anoknál a őszszakállú nagypapák és koros nagymamák is könnyeden lépkedtek. Sétájuk méltóságteljes tánc volt, visszafogottsága ellenére is kicsattant a jókedélytől. Egyáltalán, a Nép összes tagja állandóan úgy nézett ki, mintha bármelyik pillanatban táncra perdülhetne, még akkor is, amikor éppen egyhelyben álltak, még azon ritka és rövid időszakok alatt is, amikor nem volt zene a táborban. Hegedűk és furulyák, cimbalmok és citerák, dobok szőttek harmóniákat és ellenpontozták egymást a kocsik körül a nap szinte minden órájában, akár táboroztak, akár utaztak. Örömteli dalok, vidám zenék, nevettető nóták, szomorú melódiák. Ha valaki is ébren volt, akkor általában szólt a muzsika.

Elyast minden kocsinál, ami mellett elhaladt, barátságos bólintások és mosolyok fogadták, minden tábortűznél, ami mellett megpihent, vidám szavakkal köszöntötték. Bizonyára mindig ezt az arcot mutatta az idegeneknek a Nép – nyíltat, mosolygósat. De Perrin hamarosan rájött, hogy a felszín alatt egy félig megszelídített őz óvatossága rejtőzik. Az emondmezeieknek szóló mosolyok mögött valami mély bújt meg, mintha nem lennének róla igazán meggyőződve, hogy biztonságban vannak tőlük. És ez csak napok múlva kezdett elhalványulni egy kicsit. Elyasszal kapcsolatban ugyanez az óvatosság még erősebb volt, mint a nyáron a levegőben vibráló rekkenő hőség, és egyáltalán nem csökkent. Mikor másfelé figyelt, nyíltan bámulták, mintha fogalmuk sem lenne, mit fog tenni a következő pillanatban. Ha keresztülsétált a táboron, a bármikor táncra kész lábak menekülésre is késznek tűntek egyben.

Ugyanakkor szemmel láthatóan Elyas sem érezte kevésbé kényelmetlenül magát a Levél Útját követők között, mint azok az ő közelében. Állandóan elhúzott szájjal fintorgott, ha tuatha'anok társaságában volt. Nem igazán leereszkedés volt ez, főleg nem lenézés, mindamellett egyértelművé tette, hogy szívesebben lenne máshol, mint ahol éppen tartózkodik; szinte mindegy hogy hol, csak ott ne. Ennek ellenére akárhányszor javasolta a távozást Perrin, a farkasfivér csitítgató hangokat adott ki, és a pihenést emlegette, mondván, hogy épp csak néhány napig maradnak.

– Nehéz időkön mentetek keresztül, mielőtt velem találkoztatok – mondta Elyas, amikor már harmadszor, vagy negyedszer kérte, hogy menjenek el –, és még ennél is nehezebbek állnak előttetek. Ne feledd, trallokok és Félemberek fognak üldözni benneteket, és még a barátaitok is aes sedai-ok lesznek. – Rávigyorgott, majd nagyot harapott egy Ilától kapott szárítottalmás pitébe. Perrint még mindig zavarba hozta a férfi szeme, még akkor is, ha Elyas mosolygott. Sőt, olyankor talán még jobban, mert a szeme sosem vett részt a mosolyban. A farkasfivér Raen tábortüze mellé vetette magát a földre. Szokás szerint most sem volt hajlandó az éppen erre a célra odavitt fatörzsekre ülni. – Ne siessetek ilyen fenemód az aes sedai-ok kezére adni magatokat.

– Na és ha ránk találnak az Enyészek? Hogy akadályozzuk meg őket azzal, hogy csak ülünk itt, és várunk? Három farkas nem tudja visszatartani őket, az utazónép pedig nem fog segíteni. Hisz még magukat sem védenék meg. A trallokok szépen lemészárolnák őket, és az egész a mi hibánk lenne. Különben is, előbb vagy utóbb mindenképpen el kell válnunk tőlük. És akkor már legyen inkább előbb, mint utóbb.

– Valami azt súgja nekem, hogy jobb, ha várunk. Épp csak néhány napot.

– Milyen valami?!

– Nyugodj meg, kölyök. Fogadd el olyannak az életet, amilyen. Menekülj, ha kell, harcolj, ha muszáj, és pihenj, ha tudsz.

– De mi ez a valami, amit mondott?

– Vegyél egy kis pitét. Ila nem kedvel, de kétségkívül jó koszton tart, ha meglátogatom. A Nép táborában mindig finom az étel.

– Milyen „valami”? – makacskodott Perrin. – Ha tud valamit, amit nekünk nem árul el...

Elyas komoran a kezében tartott pitedarabra meredt, majd letette, és egymáshoz súrolta a kezeit.

– Valami – mondta végül, majd megvonta a vállát, mintha maga sem értené igazán a dolgot. – Valami azt súgja, fontos, hogy várjunk. Még néhány napot. Ritkán támadnak ilyen megérzéseim, de ha mégis, hát megtanultam, hogy jobb, ha megbízok bennük. Megmentették egyszer-kétszer az életemet a múltban. Ezúttal valahogy másról van szó, de fontos, annyi biztos. Ha tovább akartok sietni, hát menjetek. De én maradok.

Ennél többet nem mondott, bármennyit kérdezősködött is Perrin. Csak heverészett, Raennel beszélgetett, evett, vagy bóbiskolt, szemébe húzott sapkával, és hallani sem akart a távozásról. Mert valami azt súgta neki, hogy várjanak. Mert ez fontos. Tudni fogja, mikor jön el az ideje, hogy továbbinduljanak. Egyél inkább egy pitét, kölyök. Ne tépd magad. Kóstold meg ezt a levest. Nyugodj meg.

Perrin képtelen volt nyugodtan pihenni. Esténként aggodalmasan mászkált föl-alá a szivárványszínű kocsik között, legalább annyira azért, mért senki más nem látott semmi okot az aggodalomra, mint bármi másért. A tuatha'anok csak daloltak, táncoltak, főztek és ettek a tábortüzeik körül – gyümölcsöket és magvakat, bogyókat és zöldségeket; húst viszont soha – és számos napi házimunkájukat végezték, mintha mit sem törődnének azzal, hogy mit hoz a jövő. Mindenfelé gyerekek rohangáltak és játszottak, bújócskáztak a kocsik körül, felmásztak a tábor körüli fákra, nevetgéltek, a kutyákkal birkóztak a porban. Nem törődtek magukon kívül senkivel és semmivel.

Miközben figyelte őket, alig bírt magával, annyira indulni akart. Induljunk, még mielőtt rájuk hoznánk az üldözőinket. Befogadtak minket, erre úgy háláljuk meg a jószívűségüket, hogy veszélybe hozzuk őket. Nekik legalább van okuk, hogy könnyű legyen a szívük. Rájuk nem vadászik senki. De ránk...

Egwene-nel nem volt könnyű beszélni. Mindig vagy Ilával csevegett éppen, és ilyenkor olyan bizalmasan dugták össze a fejüket, hogy látszott, nem örülnének, ha most egy férfi zavarná meg őket, vagy Arammel táncolt; körbe-körbe pördült a furulyák, a hegedűk, a dobok zenéjére; a legváltozatosabb dallamokra, amiket a tuatha'anok az egész világról gyűjtöttek össze; máskor maguknak a kolompároknak a csengő, dallamos énekére. Minden daluk éles volt és dallamos, a lassúak éppúgy, mint a pergők. Számos éneket tudtak, néhányat még ő is felismert, amit még otthon hallott. Ők gyakran egész más címen ismerték őket, mint a folyóköziek. A „Három lány a réten”-t például a kolompárok „Táncolnak a szép lányok”-nak hívták, és, mint elmondták, az „Északi szél”-t például bizonyos vidékeken „Zuhog az eső”-ként ismerik, míg máshol „Berin menedéke”-ként. Mikor egyszer, gondolkodás nélkül, kérte, hogy játsszák el a „A kolompárnál a lábosom”-at, potyogtak a könnyeik, úgy nevettek. Ismerték, de „Szórd a tollakat” néven.

A dalaik hallatán meg tudta érteni, hogy folyton táncolnának. Emondmezőn senki nem tartotta többnek átlagos táncosnál, de ezek a zenék szinte csábították a lábát, hogy átvegye az ütemet. Biztos volt benne, hogy soha életében nem táncolt még ilyen sokat, ilyen gyorsan és ilyen jól. Szinte hipnotizálta a zene, még a vére is a dobok ritmusára lüktetett.

A második este látott először nőket lassú dalra táncolni. A tüzek épp csak pislákoltak, az éjszaka szinte ránehezedett a kocsikra. Lassú ritmust vertek a dobokon az ujjak. Először csak az egyik, aztán egy másik, végül a tábor összes dobja átvette a halk, mégis parancsoló ütemet. Más hangszer nem szólt, a dobok hangja volt az egyetlen zaj. Piros ruhás lány lejtett be a fényre. Meglazította a vállkendőjét. Színes üveggyöngyök voltak a hajába fonva, különálló gyöngysorokat alkottak. Lerúgta a cipőjét. Megszólalt egy furulya, lassú, jajgató dalba kezdett, és a lány táncolt. Oldalt nyújtotta a karjait; szétterülve úszott utána a vállkendője. Ajkai hullámoztak, ahogy csupasz lábai a dobok ritmusára mozogtak. Sötét szemei Perrinre szegeződtek. Mosolya éppolyan lassú volt, mint a tánca. Apró köröket írt le, de amikor elfordult, olyankor is folyton visszamosolygott rá a válla fölött.

Perrin nagyot nyelt. Az arca nem a tábortűz melegétől tüzelt. Egy második lány csatlakozott az elsőhöz. Kendőik szegélye a dobok ritmusára rázkódott, csípőjük lágyan hullámzott. Rámosolyogtak, mire ő megköszörülte a torkát. Nem is mert már körbe nézni; olyan vörös volt, mint a cékla. Biztos volt benne, hogy aki nem a táncolókat nézi, az mind rajta nevet.

Amilyen óvatosan csak lehetett, lecsúszott a fatönkről, mintha csak kényelmesebben akarna elhelyezkedni, de vigyázott, hogy végül olyan pozícióban kössön ki, hogy ne is lássa a tüzet, se a táncolókat. Emondmezőn semmi ilyesmi nem létezett. Az ünnepnapi táncok a falubeli lányokkal, a Zöldön, a közelébe sem jöttek ennek. Ezúttal kifejezetten kívánta, hogy kicsit erősebben fújjon a szél, hogy lehűtse.

A lányok megint betáncoltak a látóterébe, csak most már hárman voltak. Egyikük sokatmondóan rákacsintott. Perrin vadul kapkodta a szemét. Fény! – gondolta. Most mit csináljak? Rand vajon mit tenne a helyemben? Ő ért a lányokhoz.

A táncoslányok halkan nevetgéltek. Meg-megcsörrentek az üveggyöngyök, ahogy a vállukra vetették a hajukat. Perrin attól félt, mindjárt leég az arcáról a bőr. Ekkor egy valamivel idősebb nő csatlakozott a lányokhoz, hogy megmutassa nekik, hogy kell ezt csinálni. A kovácslegény nagyot nyögött, és végső kétségbeesésében inkább becsukta a szemét. De még így, csukott szemmel is csiklandozta, cukkolta a nevetésük. Lezárt szemhéjai mögött is maga előtt látta őket. Gyöngyözött a homlokán az izzadság. Bárcsak feltámadna a szél.

Mint Raentől megtudta, ezt a táncot nem túl gyakran táncolják a lányok, a nők pedig szinte soha. Elyas szerint csak azért járták attól kezdve minden este, mert ő folyton elpirult.

– Ezért köszönettel is tartozom neked – jelentette ki Elyas, józan, komoly hangon. – Veletek, fiatalokkal más a helyzet, de nekem már, az én koromban, több kell, minta a puszta tábortűz, hogy igazán átmelegedjenek a csontjaim. – Perrin válaszul csak csúnyán nézett rá. Valami azt súgta Elyas tartásában, ahogy elsétált, hogy magában csak úgy rázkódik a nevetéstől, még ha nem is volt látható jele.

Perrinnek hamarosan már esze ágában sem volt elfordulni a táncoló nőktől és lányoktól, bár az állandó mosolyaik és kacsintásaik láttán néha kedve lett volna. Ha csak egy lett volna, azt még talán el tudta volna viselni, na de öt vagy hat, miközben mindenki őt nézi... Sosem lett képes annyira erőt venni magán, hogy egyszer se piruljon el.

Aztán Egwene is nekiállt megtanulni a táncot. Az első éjszakán táncoló három lány közül tanította kettő. Tapsolták neki a ritmust, miközben ő a csoszogó tánclépéseket gyakorolta, egy kölcsön kapott kendőt libegtetve maga mögött. Perrin már épp mondani akart volna valamit, aztán úgy döntött, jobb, ha nem nyitja ki a száját. Amikor a csípőmozgáshoz jutottak a tanulásban, Egwene-ből kitört a nevetés. A három lány hamarosan egymás karjaiba dőlve vihogott. De Egwene kitartott az elhatározása mellett, csillogó szemmel, kipirult arccal folytatta a gyakorlást.

Aram tüzes, éhes tekintettel nézte, ahogy táncol. Adott neki egy kék üveggyöngyökből álló láncot. A lány állandóan viselte. Most már aggodalmas pillantások váltották fel a mosolyokat, amikkel Ila unokája Egwene iránt mutatott érdeklődésére eleinte reagált. Perrin elhatározta, hogy alaposan szemmel tartja a fiatal Aram mestert.

Egyszer sikerült különvonnia Egwene-t, egy zöldre és sárgára festett kocsi mellé.

– Jól szórakozol, ugye? – kérdezte tőle.

– És miért ne? – A lány a nyakában lógó kék üveggyöngyöket morzsolgatta. A nyakláncra nézett, elmosolyodott. – Nem kell mindannyiunknak azon igyekeznünk, hogy minél jobban megkeserítsük saját életünket, ahogy te teszed. Hát nem érdemeltünk ki egy kis szórakozást?

Aram a közelben állt – állandóan Egwene közelében volt –, keresztbetett karral, arcán apró, félig önelégült, félig kihívó mosollyal. Perrin halkabbra fogta a hangját.

– Eddig azt hittem, hogy Tar Valonba akarsz menni. Itt nem lesz belőled aes sedai.

Egwene dacosan kapta föl a fejét.

– Én meg azt hittem, nem örülsz neki, hogy az akarok lenni – felelte mézes-mázos hangon.

– Vér és hamu, hát tényleg azt hiszed, hogy itt biztonságban vagyunk? Szerinted ezek az emberek biztonságban vannak, amíg itt vagyunk? Bármikor ránk találhat egy Enyész.

A lány keze megremegett az üveggyöngyökön. Leengedte a karját, mély levegőt vett.

– Bármi történjék is, az úgyis megtörténik, akár ma megyünk el, akár a jövő héten. Én most ebben hiszek. Kapcsolódj ki egy kicsit, Perrin. Könnyen lehet, hogy ez az utolsó esélyünk. – Azzal szomorúan végigsimított a fiú arcán.

Aram ekkor felé nyújtotta a karját. Nyomban odaszaladt hozzá. Már futás közben újra kibuggyant belőle a kacagás. Együtt szaladtak tovább a hegedűszó irányába. Aram még egyszer hátranézett. Diadalmas vigyort villantott Perrin irányába, mintha azt akarná mondani, „látod, nem a tiéd. De hamarosan az enyém lesz”.

Mindannyian túlságosan a Nép bűvöletébe esünk, gondolta a kovácslegény, igaza volt Elyasnak. Nem muszáj szándékosan megpróbálniuk a Levél Útjára téríteniük. Egyszerűen magába szívja az ember.

Ila ránézett, ahogy ott álldogál, összehúzva magát a hideg szélben. Eltűnt a kocsija belsejében, és hamarosan egy vastag gyapjúköpennyel bukkant elő újra. Sötétzöld, konstatálta örömmel Perrin. A rengeteg rikító piros és sárga után szinte felüdülés volt a szemnek. Ahogy a vállára kanyarította, egészen meglepődött, hogy még csak nem is szűk vagy kicsi. Ila azonban nem volt annyira elégedett vele.

– Sokkal jobban is állhatna. – Az övén lógó fejszére nézett. Mikor felemelte a fejét, szomorúan mosolygott. – Sokkal jobban is állhatna.

Az összes kolompár ilyen volt. Egy pillanatra sem fagyott le az arcukról a mosoly, sosem haboztak meghívni őket egy italra, vagy kérni, hogy csatlakozzanak hozzájuk, hallgassák együtt a zenét, de mindig ránéztek a fejszére, és mindig érezte, mit gondolnak róla. Az erőszak eszköze. Nincs mentség a másik emberi lény ellen elkövetett erőszakra. A Levél Útja.

Néha már kedve lett volna rájuk ordítani. Hiszen trallokok is vannak a világon, és Enyészek. Vannak, akik képesek lennének minden levelet levágni. Hisz ott a Sötét Úr is. A Levél Útja Ba'alzamon pillantása előtt egyszerűen elhamvadna. Csak azért is tovább viselte a fejszét. Sőt, szokásává vált hátradobni a köpenyét a hátára, hogy a fejsze félhold alakú pengéje mindig látható legyen. Elyas időnként kérdően nézett az oldalán lógó fegyverre, majd rávigyorgott. Azok a sárga szemek mintha olvasni tudtak volna a gondolataiban. Ettől majdnem eltakarta a fejszét. De csak majdnem.

Ha a tuatha'an tábor állandóan bosszantotta is, itt legalább az álmai normálisak voltak. Néha ugyan arra ébredt, hogy azt álmodta, trallokok és Enyészek rontottak a táborba. A szivárványszínű kocsik máglyaként gyulladtak ki a rájuk hajigált fáklyáktól. Egymás után zuhantak saját vérük tócsájába az emberek, férfiak, nők és gyermekek, akik szaladgáltak, sikoltoztak, de, noha sorban vágták le őket, meg sem próbáltak védekezni az újra és újra lecsapó kaszaszerű kardok ellen. Nap nap után minden éjszaka felriadt a sötétben, zihálva kapott a fejszéjéhez, mielőtt ráeszmélt, hogy mégsem égnek a kocsik, hogy nem vicsorognak véres állatpofák a szerteszét heverő széttépett, eltorzult testek fölött. De ezek közönséges rémálmok voltak. Különös módon még meg is nyugtatták egy kicsit. Ugyanis ha valahol, hát ezekben lett volna helye a Sötét Úrnak, de mégsem jelent meg egyszer sem, Ba'alzamonnak nyoma sem volt. Egyszerű, „hétköznapi” rémálmok voltak.

A farkasok jelenlétének azonban mindig tudatában volt, amikor nem aludt. Tisztes távolságot tartottak a tábortól, akárcsak a mozgásban lévő karavántól, de ő mindig tisztában volt vele, hol vannak éppen. Még a tuatha'anokat őrző kutyák iránti megvetésüket is érezte. Zajos házikedvencek, akik elfelejtették, mire valók a fogaik, nem emlékeznek már a meleg vér ízére. Embereket talán még el tudnak ijeszteni, de ha egyszer is szembetalálnák magukat a falkával, fülüket-farkukat behúzva, vinnyogva iszkolnának el. Napról napra egyre tisztább, élesebb volt velük a kapcsolata.

Tarka minden napnyugtakor egyre nyugtalanabb lett. Ha Elyas délre akarja vinni ezeket az embereket, akkor biztos van valami értelme a dolognak, de ha már muszáj, hát legalább legyenek végre túl rajta. Érjen már véget ez a csigalassú utazás! A farkasok arra születtek, hogy szabadon kószáljanak. Különben sem szívesen maradt távol ilyen sokáig a falkájától. Szélben is valósággal lángolt már a türelmetlenség. Errefelé a gyengénél is gyengébb volt a zsákmány, és lealacsonyítónak érezte, hogy mezei egéren kell élnie. Az a kölyköknek való, hogy megtanuljanak vadászni, meg az öregeknek, akik nem képesek többé őzet elejteni, nem tudják már kitépni a menekülő bölény inát. Kezdett egyetérteni Égettel: az emberek ügyes-bajos dolgaival foglalkozzanak csak az emberek. De ha Tarka is a közelében volt, akkor még gondolni is óvakodott ilyesmire, Ugró körül meg még inkább. Ugró sebhelyes, őszülő bundájú, tapasztalt verekedő volt, a hosszú évek alatt felhalmozott tudása egészen egykedvűvé tette. A ravaszsága pótolt mindent, amit a kor esetleg elrabolhatott már tőle. Az emberek a legkevésbé sem érdekelték, de Tarka azt akarta, hogy ezt a dolgot intézzék el, így hát Ugró várakozott, amíg a nőstény várakozott, és futott, ahová a nőstény futott. Farkas vagy ember, bölény vagy medve, bármi is próbáljon szembeszállni Tarkával, Ugró állkapcsával is szembetalálja magát, ami alig várja, hogy örök álomba küldhesse. Ugrónak erről szólt az élete, úgyhogy Szél jobbnak látta óvatosnak lenni. Tarka pedig egyikükkel sem foglalkozott.

Perrin ezzel mind tisztában volt. Már alig várta, hogy Caemlynbe érjen, hogy újra találkozzon Moiraine-nel, és továbbmenjenek Tar Valonba. Még ha nem is találna választ, legalább vége lenne a dolognak. Elyas ránézett. Biztos volt benne, hogy a sárga szemű férfi pontosan tudja, mi jár a fejében. Könyörgöm, legyen már vége.

A mostani álma kellemesebben kezdődött, mint az utóbbi időkben szokott. Alsbet Luhhan konyhaasztalánál ült, és a fejszéjét élesítette egy kővel. Luhhan asszony sosem engedte, hogy a kovácsmunkát, vagy bármit, ami azzal kapcsolatos, a házba vigyék. Luhhan mesternek még a késeket is ki kellett vinnie, ha meg akarta élezni őket. Most viszont csak a főzéssel foglalkozott, egy szót sem szólt a fejsze miatt. Még akkor sem mondott semmit, amikor egy farkas sétált elő a hátsó szobákból, majd kényelmesen a padlóra rogyott Perrin és az udvarra vezető ajtó között. Ő meg csak folytatta az élezést; hamarosan eljön az ideje, hogy használja a fegyvert.

A farkas egyszer csak felpattant. Mély torokhangon morogni kezdett. Vastag bundája felborzolódott a nyakán. Ba'alzamon lépett be az udvarról a konyhába. Luhhan asszony nyugodtan főzött tovább.

Perrin hátralökte a széket, rémülten ugrott fel. Felemelte a fejszét. Ba'alzamon azonban nem is törődött a fegyverrel, ehelyett inkább a farkasra összpontosította a figyelmét. Lángok táncoltak a szemei helyén.

– Ez minden, ami véd? Nos, nem először találkozom vele. Számtalanszor harcoltam már ellene.

Begörbítette az ujját. A farkas felüvöltött, majd tűz csapott elő a szeméből, a füléből, az egész bőréből. Égő hús és szőr szaga töltötte be a konyhát. Alsbet Luhhan megemelt egy fedőt, és egy fakanállal megkeverte a lábos tartalmát.

Perrin elengedte a fejszét, előrevetődött, próbálta a kezével elfojtani az állatból kicsapó lángokat. A farkas fekete hamuvá omlott a karjai között. Lassan elhátrált, a Luhhan asszony tisztára söpört padlóján heverő alaktalan koromhalmot bámulta. Meg akart szabadulni a kezére tapadt zsíros hamutól, de amikor eszébe jutott, hogy a ruhájába törölhetné, már a puszta gondolattól majdnem fölfordult a gyomra. Felkapta a fejszét; olyan erővel szorította a markolatát, hogy megreccsent a tenyere.

– Hagyj békén! – kiáltotta. Luhhan asszony a lábos széléhez ütögette a fakanalat, majd visszatette rá a fedőt. Közben halkan dudorászott.

– Nem futhatsz el – mondta Ba'alzamon. – Előlem nem rejtőzhetsz el. Ha te vagy a kiválasztott, az enyém vagy. – Perrin egyre hátrált az arcában lobogó lángok izzó forrósága elől, míg végül a falnak nem ütközött a háta. Luhhan asszonyság kinyitotta a sütőt, ellenőrizendő, hogyan sül a kenyér.

– A Világ Szeme el fog nyelni – mondta Ba'alzamon. – Megjelöllek; az enyém vagy! Előrelökte összezárt tenyerét, mintha felé akarna dobni valamit. Mikor kinyitotta a kezét, egy holló repült belőle Perrin arcába.

Mikor a fekete csőr a bal szemébe vájt, felsikoltott...

...és felült, az arcát fogva, az utazónép éjszakára elcsendesedett kocsijai között. Lassan leengedte a kezét. Nem érzett fájdalmat, nyoma sem volt vérnek. De tisztán emlékezett rá, még szinte érezte az iszonyú fájdalmat.

Megremegett. Egyszer csak Elyas guggolt le mellé a hajnal előtti sötétségben, kinyújtott kézzel, mintha épp föl akarta volna ébreszteni őt. A kocsik körüli fákon túl üvöltöttek a farkasok, egyetlen éles vonításba olvadt össze a három torokból előtörő hang. Elöntötték az érzéseik. Tűz. Fájdalom. Tűz. Gyűlölet. Gyűlölet! Ölni!

– Igen – mondta halkan Elyas. – Eljött az idő. Kelj fel, fiú. Ideje mennünk.

Perrin kimászott a takarói alól. Miközben a pokrócokat tekerte föl, Raen lépett ki a kocsijából, álmosan dörgölve a szemét. A kereső az égre pillantott, majd egyszer csak megdermedt, a lépcsőn lefelé jövet. Karja az arca előtt maradt. Csak a szemei mozogtak, ahogy vadul bámulta az eget, bár Perrinnek fogalma sem volt, mit nézhet annyira. Épp csak néhány kis felhő úszott kelet felé a látóhatár közelében. Az aljukat már rózsaszínre festette a még fel sem kelt nap. Más látnivaló nem volt. Raen mintha hallgatózott is volna, sőt, a levegőt szaglászta, de semmilyen hang nem hallatszott, a fák között susogó szélen kívül, és csak a tegnap esti tábortüzek füstjét lehetett halványan érezni.

Visszatért Elyas, kezében a saját néhány holmija. Raen végre lesétált a lépcsőn.

– Irányt kell változtatnunk. Kénytelenek leszünk másfelé továbbutazni, hőn szeretett barátom. – Gondterhelt arccal újra az égre nézett. – Mától más irányba megyünk tovább. Velünk tartasz? – Elyas megrázta a fejét. A kereső bólintott, mint aki előre tudta, mi lesz a válasz. – Hát akkor vigyázz magadra, barátom. A mai nap valahogy... – Megint majdnem felnézett, de erőt vett magán, amikor még csak a kocsik tetejének magasságában járt a szeme. – Azt hiszem, kelet felé fordulunk. Talán egészen a Világ Gerincéig. Az is lehet, hogy keresünk egy steddinget, és ott maradunk egy ideig.

– A steddingre sosem követ a baj – értett egyet Elyas. – De az ogierek nem túl nyitottak az idegenek felé.

– Az utazónép felé mindenki nyitott – jelentette ki Raen, majd elvigyorodott. – Különben is, még az ogiereknek is vannak lábosai és más javításra szoruló dolgai. Gyere, reggelizzünk meg. Közben majd elbeszélgetünk róla.

– Nincs rá idő. Mi is még ma továbbmegyünk. Amilyen gyorsan csak lehetséges. Ez az új elhatározások napja, úgy tűnik.

Raen próbálta meggyőzni, hogy legalább az ételt várja meg, és amikor Ila is előbukkant a kocsiból, Egwene-nel az oldalán, az asszony is e mellett kezdett érvelni, bár azért, nem olyan hevesen, mint a férje. A szavai marasztalóak voltak, de túlságosan erőltetett udvariassággal adta elő őket. Világosan látszott, hogy örülne már, ha megszabadulhatna végre Elyastól. Egwene-től viszont már közel sem vált meg olyan könnyű szívvel.

Egwene észre sem vette Ila sajnálkozó oldalpillantásait. Megkérdezte, mi folyik. Perrin biztos volt benne, hogy azt fogja mondani, a tuatha'anokkal akar maradni, de amikor Elyas elmagyarázta neki, mi a helyzet, tűnődve bólintott, és már indult is vissza a kocsiba a holmijáért.

Raen végül széttárta a karját.

– Hát jó. Nem emlékszem, hogy valaha is elengedtem volna vendéget a táborból búcsúlakoma nélkül, de... – elbizonytalanodott; újra az ég felé emelte a tekintetét. – Nos, azt hiszem, tulajdonképpen nem árt, ha mi magunk is korán indulunk. Talán a reggelit is út közben költjük el. De legalább azt hagyjátok, hogy mindenki elköszönjön.

Elyas tiltakozni kezdett, de Raen már el is indult, körbesietett a kocsik között. Ahol senki sem volt ébren, megzörgette az ajtót. Mire az egyik kolompár megérkezett Belával, az egész tábor felsorakozott előttük. Mind legjobb és legszínesebb ruhájukat viselték. A rikító színegyveleghez képest Raen és Ila sárga-piros kocsija szinte szürke volt. A csapat termetes kutyái lógó nyelvvel sétálgattak a tömegben, hátha megvakarja valaki a fülük tövét, mialatt Perrin és a többiek kézfogást kézfogás után, ölelést ölelés után voltak kénytelenek elviselni. A lányok, akik minden este táncoltak, nem érték be kézfogással. Addig ölelgették Perrint, míg a kovácslegénynek végül már nem is nagyon volt kedve elmenni – amíg eszébe nem jutott, hányan nézik. Akkor rögtön majdnem olyan árnyalatot öltött az arca, mint a kereső kocsija.

Aram félrevonta egy kicsit Egwene-t. A búcsúzkodás zajában Perrin nem hallotta, mit mondott neki, de a lány folyamatosan rázta a fejét, először lassan, majd, amikor a fiú kérlelő kézmozdulatokba kezdett, egyre határozottabban. Aram arckifejezése hamarosan könyörgőből vitatkozóba váltott, de Egwene makacsul csak rázta a fejét. Végül Ila mentette meg néhány, az unokájának vetett éles hangú megjegyzéssel. Aram dühösen furakodott át a tömegen, otthagyta a búcsúzkodás hátralévő részét. Ila nézte, ahogy távolodik, de láthatóan habozott, ne hívja-e vissza. Ő is megkönnyebbült, gondolta Perrin. Megkönnyebbült, hogy nem jön velünk – Egwene-nel – az unokája.

Mikor végre minden kezet megrázott és minden lányt legalább kétszer megölelt, hátrébb húzódott a tömeg; kis szabad teret nyitott Raennek, Ilának és a három vendégnek.

– Békében jöttetek – mondta Raen dallamos hangon, majdhogynem énekelve. Szertartásosan meghajolt, mellkasán keresztbe fektetett kézzel. – Most hát békében is távozzatok. Mindig szívesen látunk benneteket a tüzeink mellett, békében. A Levél Útja a béke útja.

– Béke legyen veletek örökké – felelte Elyas – ahogy az egész Néppel. – Némi habozás után hozzátette: – Megtalálom a dalt, vagy valaki más találja meg, de énekelni fogják, idén, vagy egy eljövendő évben. Ahogy egyszer volt, úgy legyen majd újra, hisz a világ végtelen.

Raen döbbenten pislogott, Ilának pedig még az álla is leesett, de a többi tuatha'anok válaszképpen azt mormolták:

– A világ végtelen. A világ és az idő végtelen. – A kereső és felesége sietve csatlakoztak a kórushoz.

De azután már tényleg ideje volt indulniuk. Még néhány utolsó búcsúszó, még néhányszor a lelkükre kötötték, hogy vigyázzanak magukra. Még egypár mosoly, kacsintás után végre elhagyták a tábort. Raen egészen az erdőcske széléig kísérte őket. Két kutya is a sarkában sertepertélt.

– De igazán, drága barátom, muszáj nagyon óvatosnak lenned. Ez a mai nap... Valami romlottság szabadult el ma a világban, és bárhogy is próbálod annak tettetni magad, te közel sem vagy olyan romlott, hogy ne nyelne el könnyedén.

– Béke legyen veled – felelte Elyas.

– És veled – tette még hozzá Raen.

Mikor a kereső eltávolodott, Elyas észrevette, hogy a két fiatal őt nézi. Összehúzta a szemöldökét.

– Na és, ha nem hiszek az ostoba dalukban? – morogta. – Attól még nem kell azzal is elvennem a kedvüket, hogy tönkreteszem a ceremóniájukat, vagy talán igen? Mondtam, hogy néha nagyon ünnepélyesek tudnak lenni.

– Hát persze – mondta gyengéden Egwene. – Egyáltalán nem kell.

A farkasfivér magában dünnyögve fordult el.

Megjelent Tarka, Szél és Ugró; köszöntötték a barátjukat. Nem ugrálva és bolondozva, mint a kutyák: ez inkább egyenlőek közötti méltóságteljes üdvözlés volt. Perrin elkapott valamit az ez után következő párbeszédből. Tűzszemek Fájdalom. Szívagyar. Halál. Szívagyar. Tisztában volt vele, mire gondolnak. Pontosabban kire. A Sötét Úrra. Az álmáról beszélnek. Az álmukról.

Megremegett. A farkasok közben előreszaladtak, felderítették az utat. Épp Egwene volt a soros, hogy Belán lovagoljon. Ő mellette sétált. Elyas haladt az élen, mint mindig. Egyenletes, mérföldfaló iramot diktált.

Perrin nem akart az álmára gondolni. Azt hitte, a farkasokkal biztonságban vannak. Nem teljes. Fogadd el. Teljes szív. Teljes akarat. Még mindig küzdesz. Csak akkor lesz teljes, ha elfogadod.

Kiszorította az agyából a farkasokat. Döbbenten pislogott. Nem hitte volna, hogy sikerülni fog. Elhatározta, hogy többet nem engedi őket vissza. Még az álmokba se? Nem volt benne egészen biztos, hogy az a saját gondolata volt.

Egwene még mindig viselte a kék üveggyöngy-nyakláncot, amit Aramtől kapott, a hajában pedig fényes piros levelű ágacska díszelgett, ugyancsak a fiatalt tuatha'an ajándéka. Perrin biztos volt benne, hogy megpróbálta rábeszélni a lányt; maradjon az utazónéppel. Örült, hogy nem adta be a derekát, de azért szívesebben vette volna, ha nem matatja állandóan olyan szeretetteljesen a gyöngyöket.

Végül nem bírta tovább, megszólalt:

– Miről beszélgettetek annyit Ilával? Ha nem azzal a hosszúlábú fickóval táncoltál, egyfolytában vele susmorogtál, mintha valami nagy titkot tárgyalnátok.

– Tanácsokat adott, hogyan legyek nő – felelte szórakozottan Egwene. Perrinből kitört a kacagás, mire rögtön gyilkos pillantást kapott. Észre sem vette, úgy elmerült a nevetésben.

– Tanácsokat! Nekünk senki sem mondja meg, hogyan legyünk férfiak! Egyszerűen csak azok vagyunk.

– Na ezért megy neked olyan rosszul – válaszolta a lány.

Elölről Elyas hangos hahotája hallatszott.

Hatodik fejezet

Lábnyomok a levegőben

Nynaeve ámultan nézte, ami a folyó egy kanyarulata mögül éppen elétárult. A Fehér-híd tejfehér ragyogást árasztva csillogott a napfényben. Még egy legenda, gondolta, az előtte lovagoló aes sedai-ra és őrzőre pillantva. Még egy legenda, ők pedig látszólag észre sem veszik. Elhatározta, hogy előttük nem fog megbámulni semmit. Ha meglátják, kinevetnek, hogy micsoda nagy falusi bugris vagyok. Szótlanul lovagoltak a híres-neves Fehér-híd felé.

A Shadar Logoth utáni reggel óta, amikor rátalált Moiraine-re és Lanra az Arinell partján, nem igazán társalogtak az aes sedai-jal. Persze néha azért beszéltek, de nem mondtak semmi lényegeset. Moiraine például folyton próbálta rábeszélni, hogy menjen ő is Tar Valonba. Tar Valon. Hát elmegy oda, ha kell, és végigcsinálja a képzést, amit ott kap, de nem abból az okból, amit az aes sedai hisz. Ha Moiraine miatt bármi baja esik Egwene-nek és a fiúknak...

Néha azon kapta magát, hogy akarata ellenére is elálmodozik, mi mindenre lenne képes egy javasasszony az Egyetlen Hatalommal. Mi mindenre lenne képes ő. Ahányszor csak rádöbbent, hogy ezen jár az esze, elöntötte a düh, kisöpörte a fejéből a bűnös gondolatokat. A Hatalom mocskos dolog. Ő ugyan nem kér belőle. Kivéve, ha muszáj.

Ez az átkozott nő viszont folyton csak arról beszélt, hogy magával vihetné őt Tar Valonba, hogy kiképezzék. Egyébként viszont semmire nem volt hajlandó válaszolni. Pedig igazán nem sok mindent akart megtudni.

– Hogy szándékozik megtalálni őket? – kérdezte például egyik alkalommal.

– Ahogy már mondtam egyszer – felelte Moiraine hátra sem pillantva –, ha a közelébe érek a kettőnek, akik elvesztették az érméjüket, meg fogom érezni a jelenlétüket. – Akkor már nem először tette fel ezt a kérdést, az aes sedai hangja mégis nyugodt vizű tó maradt, nem volt hajlandó hullámot vetni, akárhogy dobálta a köveket. Nynaeve-nek ettől egész egyszerűen felforrt a vére. Moiraine meg csak folytatta, mintha észre sem vette volna, hogy a javasasszony pillantása tőrként döf a hátába. Pedig biztos volt benne, hogy érzi, olyan szúrósan nézett. – Minél több idő telik el, annál közelebb kell mennem hozzájuk, de tudni fogom. Ami pedig azt illeti, akinek még megvan az ajándéka: ameddig a birtokában marad, akár a fél világon keresztül is követni tudom, ha kell.

– És aztán? Ha megtalálta őket, mire készül, aes sedai? – Egy pillanatig sem hitte, hogy miután ilyen elszántan keresi őket, ne lenne velük semmi terve.

– Tar Valonba viszem őket.

– Tar Valon, Tar Valon. Folyton csak ezt mondogatja, én meg már kezdek...

– Tar Valonban, a képzése részeként arra is megtanítják majd, hogy uralkodni tudjon az indulatain. Az Egyetlen Hatalommal semmire nem megy, amíg az érzelmei uralkodnak az elméjén. – Nynaeve már nyitotta volna a száját, de az aes sedai nem hagyta megszólalni. – Lan, idejönnél egy pillanatra? Beszélnem kell veled.

Összedugták a fejüket, Nynaeve pedig mérgelődhetett magában, dühödt, sértett tekintettel. Már az is bosszantotta, ha észrevette, hogy megint megjelent az arcán ez az utálatos kifejezés. Az aes sedai túlságosan is gyakran terelte egész más témára a beszélgetést. Hiába próbálta csapdába terelni a kérdéseivel, mindig könnyedén kisiklott belőle. Ha kijött a sodrából és ordítozni kezdett vele, Moiraine egyszerűen nem törődött vele, megvárta, míg elhallgat. A saját sértett nézésétől pedig úgy érezte magát, mint egy kölyöklány, akit valaki azon kapott a Nőkör előtt, hogy bolondot csinált magából. Márpedig ez olyan érzés volt, amihez egyáltalán nem szokott hozzá, és a Moiraine ajkán játszadozó türelmes mosoly csak tovább rontott a dolgon.

Bárcsak meg tudna szabadulni valahogy ettől a nőtől. Lan magában sokkal elviselhetőbb lenne – hisz egy őrző bármilyen helyzetben tudja, mi a teendő. Igen, csakis azért – pirult el hirtelen – de sajnos ha az egyiket akarja, a másikat is el kell viselnie.

Ugyanakkor Lan néha még jobban fel tudta bosszantani, mint Moiraine. Nem is értette, hogy tudta így a szívébe lopni magát. Ritkán szólalt meg – néha tucatnyi szót sem mondott egy egész nap alatt – és soha nem vett részt a Moiraine-nel folytatott vitáikban. Gyakran nem is volt velük, előrelovagolt felderíteni előttük a vidéket, de még ha ott volt is, kicsit félrehúzódva figyelte őket, mintha egy párviadalt nézne. Ezt a szokását nehezen viselte. Ha ugyanis párviadal volt, hát neki egy találatot sem sikerült bevinnie, míg Moiraine mintha észre sem vette volna, hogy harcolnak. Jobban érezte volna magát, ha ilyenkor legalább a férfi hideg, kék szemének pillantását nem érzi magán. Még ezt a szótlan nézőközönséget is nehéz volt elviselnie.

Így telt az egész utazás, legalábbis a nagy része. Csendben, kivéve, amikor elkapta az indulat. Néha, amikor ordított, olyan érzése volt, mintha valósággal belerobbanna a hangja a környező csendbe, szétzúzva azt, mint az üveget. Maga a táj is hallgatásba merült, mintha az egész világ visszatartaná a lélegzetét. A szél ugyan néha süvöltött a fák között, de minden más mozdulatlan volt. De még a szél is valahogy távolinak tűnt; akkor is, ha éppen a köpenyét cibálta.

Ez a moccanatlanság először pihentető volt, hisz annyi minden történt előtte. Úgy érezte, Téleste óta egy perc nyugalma sem volt. Az első nap végére azonban, amit az aes sedai és az őrző mögött lovagolva töltött, már idegesen kapkodta hátra a fejét. Állandóan fészkelődött a nyeregben, mintha viszketne a háta közepe. A csönd olyan volt, mint egy kristály, ami bármelyik pillanatban szilánkokra törhet, és ez az örökös várakozás az első repedésre kikészítette az idegeit.

Még Moiraine-re és Lanra is ránehezedett ez a nyomasztó hangulat, bármennyire kötélidegzetűek voltak is. Hamarosan rájött, hogy látszólagos rendíthetetlen nyugalmuk alatt óráról órára egyre jobban megfeszülnek, mint az órarugó, amit pattanásig túlhúznak. Moiraine néha mintha olyan zajokra figyelt volna fel, amik ott sem voltak, és bármit is mondtak neki ezek a hallhatatlan hangok, egyre jobban ráncolta tőlük a homlokát. Lan úgy figyelte a folyót és a környező erdőt, mintha a lombtalan fák vagy a lassan hömpölygő víz rájuk leselkedő csapdák előjeleit hordoznák.

Félig meddig még örült is, hogy nem egyedül érzi ezt a baljós hangulatot, ami mintha az egész tájat megülte volna. Ha rájuk is hatással van, akkor nem csak ő képzeli az egészet. Másrészt viszont talán szívesebben vette volna, ha mégiscsak puszta képzelődés lenne az egész. Valami mintha csiklandozta volna ezzel kapcsolatban az agyát, mint amikor hallgatta, hogy mit üzen a szél, de most már tudta, hogy ez igazából az Egyetlen Hatalom, így nem tudta rávenni magát, hogy befogadja ezeket az elméje szélén fodrozódó hullámokat.

– Semmi különös – felelte csöndesen Lan, amikor rákérdezett. Nem nézett rá, miközben beszélt; egy pillanatra sem hagyta abba a környező táj fürkészését. Aztán, homlokegyenest ellentmondva az előző kijelentésének, hozzátette: – Ha elérjük Fehérhidat, a Caemlyni utat, jobb, ha visszamegy a Folyóközbe. Itt túl veszélyes. Ha viszont hazaindul, senki és semmi nem fogja próbálni megakadályozni. – Egész nap összesen nem beszélt annyit, mint akkor egyhuzamban.

– Ő is a Minta része, Lan – feddte meg Moiraine. Közben neki is máshol járt a pillantása. – A Sötét Urat érzi, Nynaeve. De a vihar már áthaladt fölöttünk. Most már nyugtunk lesz... egy ideig. – Felemelte a kezét, mintha a szél irányára lenne kíváncsi, majd önkéntelenül a ruhájába törölte, mintha bemocskolódott volna. – De azért továbbra is figyel – sóhajtott –, és egyre erősebb a tekintete. Nem kifejezetten minket néz: az egész világot. Vajon mennyi időnk lehet még, mielőtt annyira megerősödne, hogy...?

Nynaeve összegörnyedt; hirtelen úgy érezte, mintha tényleg figyelné valaki hátulról. Így, a válasz ismeretében már jobban örült volna, ha az aes sedai inkább egyszerűen nem is felelt volna a kérdésére.

Lan előrement felderíteni a folyópart környékét. Eddig a férfi vezette a kis csapatot, most Moiraine választotta meg, merre menjenek, mégpedig olyan határozottan, mintha valami láthatatlan nyomot követett volna, lábnyomokat a levegőben, vagy emlékek szagát. Az őrző most már mindig csak ellenőrizte az ösvényt, amin a nő továbbhaladni szándékozott, hogy biztonságos-e. Nynaeve-nek azonban az volt a határozott érzése, hogy még ha azt is mondaná, nem az, Moiraine akkor is ragaszkodna az útvonalhoz. A férfi pedig követné, az is biztos. Ha kell, akár...

Összerezzent. Úgy a gondolataiba merült, hogy nem is figyelte, merre járnak. Odaértek a Fehér-híd lábához. A világos kőív valósággal ragyogott a napfényben. A tejfehér pókháló, noha látszólag még ahhoz is túl gyenge volt, hogy állva maradjon, kecsesen szökellt át az Arinellen. Egy ember alatt biztosan összerogyna, egy lóról már nem is beszélve. De a saját súlyától is bármelyik pillanatba összeomolhat.

Moiraine és Lan azonban az aggodalom legkisebb jele nélkül lovagoltak előre a csillogó fehér feljárón. Hamarosan már a hídon léptettek. Lovaik patái hangosan csattogtak. Nem olyan hangot adtak, mint a mikor a fém kőnek ütközik; inkább, mint amikor fém a fémnek. A híd felülete valóban csúszósnak látszott, mint az üveg, mint a vizes üveg, a hátasaik láthatólag mégis kitűnően meg tudták vetni rajta a lábukat; biztos léptekkel haladtak előre.

Nynaeve nagy nehezen rávette magát, hogy kövesse őket, de az első lépéstől kezdve végig azt várta, mikor törik alattuk darabokra az egész hídszerkezet. Ha a csipke üvegből lenne, gondolta, pont így nézne ki.

Majdnem egészen átértek már, mire észrevette a kátrányos, égett szagot. Egy pillanat múlva azt is meglátta, honnan jön.

A Fehér-híd innenső lejárója előtti tér körül fél tucat épület helyén halmokban álltak a megfeketedett gerendák. Jó ideje kialudhatott már a tűz, de némelyikről fölszállt még egy-egy halvány füstcsík. Láthatóan nem rájuk szabott piros egyenruhát és ütött-kopott páncélt viselő férfiak őrjáratoztak az utcákon. Sietős lépteik azonban elárulták, nem örülnének, ha bármit is találnának. Gyakran hátra is pillantgattak. A városlakók – az a kevés, aki egyáltalán kitette az utcára a lábát – szinte futva közlekedtek, behúzott nyakkal, mintha üldözné őket valami.

Lan még a tőle megszokottnál is zordabb ábrázattal nézett maga elé. Az emberek nagy ívben elkerülték őket; még a katonák is. Az őrző beleszagolt a levegőbe, majd elfintorodott. Dünnyögött valamit. Nynaeve ezen cseppet sem csodálkozott, amilyen orrfacsaróan az égett szag átjárta a levegőt.

– A Kerék sző, a Minta jő – motyogta Moiraine. – Senki nem láthatja előre, milyen lesz a Minta, amíg az idő meg nem szőtte.

A következő pillanatban már le is szállt Aldiebről, és sorba elegyedett szóba a járókelőkkel. Nem tett fel kérdéseket; inkább együtt érzően elbeszélgetett velük. Nynaeve meglepetésére az együttérzése még őszintének is hangzott. Az emberek, akik Lantól, és általában minden idegentől próbáltak távol maradni, Moiraine-nel leálltak beszélgetni. Ezen láthatóan maguk is meglepődtek kissé, de a nő nyílt pillantását látva, megnyugtató hangját hallva némiképp megnyíltak. Az aes sedai tekintete mintha osztozott volna az emberek fájdalmán, átérezni látszott a zavarodottságukat, ami megoldotta a nyelveket.

Ettől függetlenül nem mondtak igazat. Legalábbis legtöbbjük. Némelyikük még azt is tagadta, hogy bármi is történt volna. Mikor Moiraine megemlítette a tér körül leégett épületeket, csak erősködtek, hogy minden rendben van, és egyszerűen keresztülnéztek a romokon, mintha azok ott sem lennének.

Egy kövér férfi még kedélyeskedett is, bár érezhetően üres volt ez a látszólagos jókedv, amellett a legkisebb, a háta mögül jövő neszre is összerezzent. Széles vigyorral, ami időnként lefagyott az arcáról, kijelentette, hogy egy felborult lámpa miatt ütött ki a tűz. A szélben aztán gyorsan elterjedt, még mielőtt bármit tehettek volna. Pedig elég volt egyetlen pillantás a térre, hogy kiderüljön, nincs két leégett épület, ami egymás mellett állt volna.

Majdnem annyi különböző történetet hallottak, ahány emberrel csak szóba álltak. Néhány nő lehalkította a hangját, és összeesküvő pillantások közepette kijelentette, valójában az a helyzet, hogy egy férfi a városban az Egyetlen Hatalommal játszik. Ideje, hogy hívják az aes sedai-okat. Bizony, szerintük éppen ideje, mondjanak a férfiak Tar Valonról, amit akarnak. A Piros ajah majd megoldja a dolgot.

Egy férfi azt állította, rablótámadás volt; egy másik szerint árnybarát-zavargás.

– Tudják, azok, akik a hamis Sárkányt mennek megnézni – világosította fel őket komoran, olyan hangon, mint aki nagy titkot árul el. – Mindenütt ezek nyüzsögnek. És mind árnybarát, egytől egyig.

Megint mások azt mondták, volt valami baj – hogy pontosan micsoda, azt nem tudták – ami a folyón érkezett a városba, egy hajón.

– De megmutattuk nekik – morogta egy keskeny arcú fickó. Közben idegesen dörzsölgette össze a kezét. – Az ilyesmit tartsák csak szépen a Határvidéken, ahová való. Lementünk a kikötőbe, és... – Itt hirtelen félbeszakította magát. Olyan gyorsan csukta be a száját, hogy összecsattant a foga. Egy szót sem szólt többet; gyorsan eliszkolt. Időnként még hátra-hátrapillantott, mintha attól félne, üldözőbe veszik.

A hajónak sikerült elmenekülnie – ennyi végül világosan kiderült, másoktól. A matrózok elvágták a köteleket, amik a hajót a mólóhoz rögzítették, mikor a csőcselék még csak közeledett a kikötőhöz. Nynaeve nem tartotta kizártnak, hogy Egwene és a fiúk is a fedélzeten lehettek. Az egyik nő legalábbis azt állította, hogy egy mutatványos is volt a hajón. Ha Thom Merrilin volt az...

Moiraine-nek is megemlítette az elképzelését, miszerint egy vagy több emondmezei a hajón menekülhetett tovább. Az aes sedai türelmesen végighallgatta, még bólogatott is néha.

– Talán – felelte végül, de a hangjából úgy tűnt, ő nem tartja valószínűnek.

A téren állt még egy fogadó, aminek a nagytermét egy alacsony fal osztotta két részre. Moiraine megállt előtte, majd belépett. Megint úgy tartotta a tenyerét, mintha a légmozgás irányát akarná megérezni vele. Bármit is érzett, elmosolyodott tőle, de nekik egyelőre nem árulta el, mi volt az.

Szótlanul fogyasztották el az ebédet. Nem csak az ő asztaluknál volt csend: az egész nagyteremben. A többi vendég – maroknyian voltak csupán – mind a saját tányérjára figyelt csak, egytől egyig mélyen elmerültek a gondolataikban. A fogadós, miközben a köténye szélével az asztalokat törölgette, folyamatosan dünnyögött a bajsza alatt, de túl halkan, hogy bármit is ki lehessen venni belőle. Nynaeve nem szívesen aludt volna itt; valósággal tapintani lehetett a levegőben a félelmet.

Alig tolták el maguktól a tányérukat – egyikükén sem maradt semmi, az utolsó néhány falat kenyérrel még tisztára is törölgették –, amikor egy olyan piros egyenruhás katona jelent meg az ajtóban, amilyeneket kint is láttak járőrözni. Csúcsos sapkájával, csillogó páncéljával Nynaeve-nek meglehetősen látványos jelenségnek tűnt, egészen, míg be nem lépett, és meg nem próbált mindenre elszánt katonának látszani. Egyik kezét sokatmondóan a kardja markolatára tette, miközben határozott arckifejezést öltött. Ezalatt azonban a másik kezével a túl szorosra húzott gallérját próbálta meglazítani. Cenn Buie jutott róla eszébe, amikor megpróbál úgy viselkedni, ahogy szerinte a falutanács tagjának illik.

Lan egyetlen pillantást vetett csak rá. Felhorkant.

– Milícia. Nem jó semmire.

A katona körbejártatta a tekintetét a termen. Végül rajtuk állapodott meg a pillantása. Némi habozás után nagy levegőt vett, azzal odamasírozott hozzájuk, és hangosan, hadarva, kérdőre vonta őket, hogy kik ők, mi dolguk Fehérhídon, és mennyi ideig szándékoznak maradni.

– Rögtön indulunk tovább, amint megittam a sörömet – mondta Lan. Komótosan kortyolt egyet az italból, mielőtt felnézett a katonára. – A Fény ragyogjon a mi jó Morgase királynőnkre.

A piros egyenruhás férfi már nyitotta a száját, amikor észrevette, hogy néz rá Lan. Gyorsan hátralépett. Aztán rögtön erőt vett magán, Moiraine-re és Nynaeve-re pillantva. A javasasszony egy pillanatra már azt hitte, mindjárt valami ostobaságot tesz, csak hogy nehogy gyávának tűnjön két nő előtt. Tapasztalatai szerint a férfiak a legvadabb hülyeségekre is képesek voltak néha emiatt. De úgy látszik, túl sok minden történt mostanában Fehérhídon, túl sok bizonytalanság szabadult ki a férfiak elméjének pincéiből. A milicista még egyszer megnézte magának Lant, amitől láthatóan meggondolta magát. Az őrző kősziklaszerű arca most is kifejezéstelen maradt, de ott voltak azok a hideg kék szemek. Az a jeges pillantás.

Végül inkább beérte egy apró biccentéssel.

– Aztán úgy is legyen. Túl sok az idegen erre mostanában. Ez nem tesz jót a királynő békéjének. – Azzal sarkon fordult, és kimasírozott. Útközben megint a mindenre elszánt pillantást gyakorolta. A fogadó többi, helybéli vendége mintha semmit nem vett volna észre az egészből.

– Hova megyünk? – kérdezte Nynaeve az őrzőtől. Rá is hatással volt a terem hangulata; halkra fogta a hangját. De arra azért vigyázott, hogy ettől függetlenül határozott legyen. – A hajó után?

Lan Moiraine-re nézett. Az kissé megrázta a fejét, majd maga felelt.

– Először azt kell megtalálnom, akiről biztosan tudom, merre van, és ő jelenleg északra jár tőlünk. Különben sem hiszem, hogy a másik kettő a hajóval ment volna. – Apró, elégedett mosoly jelent meg az ajkain. – Itt voltak, ebben a teremben, talán egy napja, legfeljebb kettő. Féltek, de sértetlenül távoztak. Ha nem lettek volna olyan erős érzelmeik, nem maradt volna utánuk ilyen jól érezhető nyom.

– Melyik kettő? – hajolt előre Nynaeve az asztal fölött. – Tudja? – Az aes sedai leheletnyit megrázta a fejét. A javasasszony visszaült. – Ha csak egy-két nap előnyük van, miért nem utánuk megyünk először?

– Tudom, hogy itt voltak – mondta Moiraine szokott, elviselhetetlenül nyugodt hangján, – de ezen felül nem sok mindenben lehetek biztos. Nem tudhatom, keletre mentek-e, északra, vagy délre. Bízom benne, hogy volt annyi eszük, hogy keletre induljanak, de nem lehetek benne biztos, és így, az érméik nélkül, nem tudhatom, hol vannak, amíg mondjuk fél mérföldes közelségükbe nem érek. Márpedig két nap alatt akár húsz mérföldet is megtehettek már, de lehet, hogy negyvenet is, bármilyen irányban, ha a félelem hajtotta őket. Márpedig, amikor innen elmentek, kétségkívül féltek.

– De...

– Nézze, javasasszony. Bármennyire rémültek voltak is, bármerre menekültek, előbb-utóbb eszükbe fog jutni Caemlyn. Ott majd rájuk találok. De most először azon segítek, akit meg tudok találni.

Nynaeve megint kinyitotta a száját, de most meg Lan szakította félbe.

– Volt okuk a félelemre – mondta halkan. Körbenézett, majd még halkabban folytatta. – Itt járt egy Félember. – Elfintorodott, ugyanúgy, ahogy a téren tette. – Még mindig mindenütt érzem.

Moiraine felsóhajtott.

– Én mindenesetre ragaszkodom a reményhez, amíg egy szikrányi is van belőle. Nem vagyok hajlandó elhinni, hogy a Sötét Úr ilyen könnyen győzhetne. Mindhármukat meg fogom találni, épen és egészségesen. Hinnem kell ebben.

– Én is meg akarom találni a fiúkat, de mi lesz Egwene-nel? Őt még csak nem is említi soha, amikor meg rákérdezek, meg se hallja. Azt hittem, el akarja vinni... – körbenézett a többi asztalnál ülőkön, majd lehalkította a hangját – ...Tar Valonba.

Az aes sedai egy ideig elmélyülten tanulmányozta az asztallapot, mielőtt felemelte volna a fejét, és Nynaeve szemébe nézett volna. Amikor aztán megtette, a javasasszony meglepve húzódott hátra a nő tekintetében felvillanó harag láttán. Egy pillanatra szinte világítani látszott tőle a szeme. Aztán gyorsan kihúzta magát; benne is forrni kezdett a düh, de mielőtt egy szót is mondhatott volna, az aes sedai jegesen így szólt:

– Remélem, hogy Egwene-t is megtalálom, ugyancsak épen és egészségesen. Nem szívesen mondok le ilyen tehetséges fiatal nőkről, miután egyszer rájuk találtam. De úgy lesz, ahogy a Kerék sző.

Nynaeve úgy érezte, mintha egy hideg golyó lenne a gyomra mélyén. Én is olyan fiatal nő vagyok, akiről nem akar lemondani? Na azt még meglátjuk, aes sedai. A Fény égessen meg, azt azért még meglátjuk!

Az ebéd hátralévő részét csendben költötték el. A keleti városkapun is hallgatagon lovagoltak ki, és szótlanul mentek tovább a Caemlyni úton. Moiraine folyamatosan az északkeleti horizontot fürkészte. Fehérhíd füstkormozta városa rémülten lapított mögöttük.

Hetedik fejezet

Könyörtelen szemek

Elyas kemény iramot diktált déli irányba a barna füvű síkságon át, mintha be akarná hozni az időt, amit az utazónéppel elvesztegettek. Még Bela is örült, amikor sötétedéskor végre megálltak. De bármennyire fontos is lett a számára, hogy gyorsan haladjanak, olyan elővigyázatossági intézkedéseket is foganatosított, amiket korábban egyszer sem. Esténként csak akkor gyújtottak tüzet, ha akadt elég száraz gally a földön. Élő fáról még csak egy ujjnyi ágat sem engedett, hogy letörjenek. A tábortüzük mindig kicsi volt, és egy gödörben rakták, amit csak az után áshattak ki, hogy ő gondosan kivágott egy gyeptéglát a fűből. Annak a helyét mélyítették ki. Amint elkészült az ételük, eltemette a parazsat, majd visszatette a helyére a gyeptéglát. Mielőtt az első hajnali fénnyel továbbindultak volna, hüvelykről hüvelykre végigvizsgálta a táborhelyet, hogy biztos nem maradt-e utánuk semmi nyom. Még a kifordult köveket is visszarakta a helyükre, a meghajolt gyomokat is kiegyenesítette. Igyekezett minden arra utaló jelet eltüntetni, hogy valaha is járt volna ott élő ember. Gyorsan végzett, soha nem tartott az egész néhány percnél tovább, de addig nem indultak el, amíg nem volt elégedett az eredménnyel.

Perrin ugyan úgy vélte, mindez nem sokat ér az álmok ellen, de amikor belegondolt, hogy akkor mi ellen lehet jó, már nem bánta volna, ha csak álmokról lenne szó. Egwene az első ilyen alkalommal aggodalmas hangon megkérdezte, hogy talán visszajöttek a trallokok, de Elyas csak megrázta a fejét, és intett nekik, siessenek. Perrin nem szólt semmit. Ő tudta, hogy nincsenek a közelben trallokok. A farkasok csak fák, fű és kis állatok szagát érezték. Elyast valami más hajtotta, de láthatóan maga sem volt benne biztos, micsoda. A farkasoknak meg végképp fogalmuk sem volt, de megérezték kétlábú testvérük feszült aggodalmát, ezért folyamatosan felderítő utakra indultak, mintha a sarkukban loholna a veszély, vagy a következő emelkedő mögött állna lesben.

A síkság lassan hullámokat vetett, terjedelmes lankákká változott. Az emelkedők túl alacsonyak voltak, hogy dombnak lehessen nevezni őket, de folyamatosan vagy fel, vagy lefelé vezetett az útjuk. Télmarta, szívós fű szakadatlan, tömör szőnyege terült el előttük, itt-ott buja gyomokkal tarkítva. Időnként végigsöpört rajta a keleti szél. Százmérföldes távolságon belül nem állta útját semmi. Egyre kisebbek és ritkásabbak lettek a facsoportok. A nap mintha kelletlenül kelt volna fel. Meleget egyáltalán nem adott.

A lapos lankák között Elyas, amennyire csak lehetett, igyekezett a táj kontúrjait követve a legmélyebb útvonalon haladni. Az emelkedőkre csak akkor ment, ha végképp muszáj volt. Ritkán beszélt, és amikor mégis...

– Tudjátok, mennyi időbe kerül ez, minden franc ette kis dombot így megkerülni? Vér és hamu! Nyár lesz, mire megszabadulok tőletek. Nem, nem mehetünk egyenesen! Hányszor kell még elmondanom? Van valami elképzelésetek, milyen feltűnő, ha az ember kiáll egy ilyen dombvonulat tetejére ezen a tájon? A fene essen bele, többet cikázunk, mint amennyit előre haladunk. Tekergünk, mint egy kígyó. Megkötözött lábbal is gyorsabban tudnék menni. Na mi lesz, most egész nap engem fogtok bámulni, vagy továbbjöttök végre?

A két fiatal összenézett. A lány nyelvet öltött Elyas háta felé. Egyikük sem szólt semmit. Amikor Egwene egyszer megpróbált tiltakozni, hogy a farkasfivér akarja annyira megkerülni a dombokat, úgyhogy ne őket hibáztassa érte, csak annyit ért el vele, hogy a férfi morogva kioktatta, milyen messzire terjed itt a hang. Mindezt olyan hangerővel, amit biztosan egy mérföldre is hallani lehetett. Közben egy percre sem lassított, végig a válla fölött visszanézve beszélt.

De akár hallgatott, akár nem, Elyas szemei megállás nélkül fürkészték a környező tájat. Néha úgy bámult valamilyen irányba, mintha nem csak ugyanaz a durva fű látszott volna arrafelé, mint mindenütt másutt. Ha ő látott is valamit, Perrin nem, sem a farkasok. Elyas egyre jobban ráncolta a homlokát, de nem adott magyarázatot. Sem arra, hogy miért kell sietniük, sem arra, hogy mitől fél, mi üldözheti őket.

Néha előfordult, hogy a szokásosnál hosszabb dombvonulat állta el az útjukat, ami hosszú mérföldekre nyúlt mind keletre, mind nyugatra. Ilyenkor még a farkasfivér is kénytelen volt egyetérteni, hogy egy ilyet megkerülni túl nagy kitérő lenne. De azt azért akkor sem engedte, hogy egyszerűen átvágjanak rajta. Ehelyett otthagyta őket az emelkedő alján, és hason csúszva felkúszott a gerincre. Olyan óvatosan lesett át a túloldalra, mintha a farkasok nem is derítették volna föl épp tíz perccel azelőtt a területet. A mélyedés alján várakozva a percek órákként vánszorogtak. A bizonytalanság súlyosan nehezedett rájuk. Egwene az ajkát rágta, és szórakozottan csörgette az ujjai között az Aramtól kapott üveggyöngy-nyakláncot. Perrin türelmesen várt. A gyomra, úgy érezte, apró csomóvá zsugorodott, de az arcán sikerült megőrizni a nyugodt kifejezést. Nem mutatta külső jelét az idegességének.

Ha veszély van, a farkasok úgyis figyelmeztetnek. Csodálatos lenne, ha elmennének, ha egyszerűen eltűnnének, de jelen pillanatban... jelen pillanatban ők jeleznek, ha kell. Vajon mit kereshet? Mit?

Miután hosszasan vizsgálgatta a túloldali tájat, úgy, hogy végig csak a szeme látszott ki a dombhajlat mögül, Elyas mindig integetve jelezte, hogy ők is jöhetnek. Minden egyes alkalommal szabad volt előttük az út, egészen, amíg megint egy hosszú lankába nem ütköztek, amit nem tudtak megkerülni. A harmadik ilyennél Perrin gyomra megugrott. Keserű epe marta végig a torkát. Tudta, ha még öt percet kell várnia, hányni fog.

– Én... – nagyot nyelt. – Én is jövök.

Elyas mindössze ennyit mondott:

– Lapulj le jól.

Amint megszólalt, Egwene már ugrott is lefelé Beláról.

A szőrmeruhás férfi előretolta a sapkáját. A pereme alól meredt a lányra.

– Gondolod, rá tudod venni a kancát is, hogy kússzon? – mondta gúnyosan.

Egwene-nek megrándult a szája, de nem jött ki rajta hang. Végül megvonta a vállát. Elyas szó nélkül megfordult, és elindult fölfelé az enyhe emelkedőn. A kovácslegény követte.

Még a közelében sem voltak a gerincnek, amikor a földre mutatott, majd lefeküdt, és kúszni kezdett. Az út hátralevő részét így tette meg. Perrin is hasra vágta magát.

A csúcsra érve a farkasfivér levette a sapkáját, mielőtt végtelenül lassan fölemelte a fejét. Perrin egy tüskés gazcsomón át bámult előre, de csak ugyanolyan hullámos síkságot látott, mint amin eddig is haladtak. A lejtő kopáran terült el előttük, a következő mélyedésben viszont száz lépés átmérőjű facsoport állt, talán fél mérföldre a dombvonulattól. A farkasok már átmentek rajta egyszer. Nyomát sem érezték trallokoknak vagy Myrddraaloknak.

Keletre és nyugatra is ugyanilyen volt a táj, ameddig csak Perrin ellátott. Hullámzó, füves síkság, néhol egy-egy facsoporttal. Semmi sem mozdult. A farkasok több mint egy mérfölddel előttük voltak, egy lanka takarásában. Ebből a távolságból alig érezte őket. Ők sem láttak semmit, amikor erre elhaladtak. Vajon mit kereshet? Nincs itt semmi.

– Csak az időnkét vesztegetjük – mondta, és már állt volna föl, amikor a lenti fák közül hollóraj rebbent föl. Ötven, száz fekete madár szállt spirálban az ég felé. Azonnal megdermedt, ahogy éppen volt, félig guggolva. A hollók tovább keringtek az erdőcske fölött. A Sötét Úr szemei. Vajon megláttak? Izzadságcsepp folyt végig az arcán.

Mintha száz apró agyban egyszerre született volna meg ugyanaz a gondolat, az összes madár ugyanabban a pillanatban indult meg dél felé. A következő emelkedő mögött süllyedni kezdtek. Hamarosan eltűntek szem elől. Kelet felé egy másik erdőből újabb hollóraj kavargott elő. A fekete tömeg kétszer körbefordult, majd dél felé suhant.

Remegve ereszkedett vissza a földre. Meg akart szólalni, de túlságosan kiszáradt a szája. Egy percig tartott, mire sikerült annyi nyálat összegyűjtenie, hogy meg tudja nedvesíteni.

– Ettől félt? Miért nem mondott valamit? Miért nem látták őket a farkasok?

– A farkasok nemigen néznek fel a fákra – morogta Elyas. – És nem erre számítottam. Mondtam, hogy nem tudom, mi... – Messze nyugatnak fekete felhő emelkedett egy erdőcske fölé, majd délre szállt. Az egyes madarakat nem lehetett kivenni, ahhoz túl messze voltak. – A Fénynek hála, nem nagy hajtóvadászat. Nem tudják. Még az á... – visszanézett, arra, amerről jöttek.

Perrin nyelt egyet. Még az álom ellenére sem, azt akarta mondani a férfi.

– Nem nagy? – kérdezte. – Mifelénk egy év alatt nem látunk ennyi hollót.

Elyas megrázta a fejét.

– A Határvidéken láttam olyat, hogy ezres rajok fésülték át a tájat. Nem túl gyakran – arrafelé vérdíj van a hollók fején – de megtörtént. – Még mindig északra figyelt. – De most csönd legyen.

Ekkor megérezte, ahogy a férfi kinyúl az elméjével a távoli farkasok felé. Azt akarta, hogy Tarka és társai fejezzék be az előttük lévő vidék felderítését, inkább siessenek vissza, és alkossanak hátvédet. Amúgy is ösztövér arca megfeszült, elkeskenyedni látszott az erőfeszítéstől. A három állat olyan messze járt már, hogy ő még csak nem is érezte őket. Siessetek. Figyeljétek az eget. Siessetek.

Ha halványan is, de ő is meghallotta a választ, messze délről. Jövünk. Egy kép villant fel az agyában – farkasok futnak, sietségük menetszelébe emelt orral, olyan gyorsan, mintha bozóttűz üldözné őket, vágtatnak – felvillant, majd egy pillanat múlva el is tűnt.

Elyas elernyedt. Mély levegőt vett. Összehúzott szemöldökkel nézett előre, a domb túloldalára, majd vissza, északra. Közben valamit dünnyögött a bajsza alatt.

– Gondolja, hogy mögöttünk is vannak hollók? – kérdezte Perrin.

– Lehetséges. Néha úgy csinálják. Tudok egy helyet. Ha elérjük sötétedés előtt, nincs gond. Amúgy sem állhatunk meg, amíg egészen be nem sötétedik, még ha nem jutnánk is el odáig, de sajnos nem fogunk tudni olyan gyorsan menni, mint szeretném. Nem kockáztathatjuk, hogy túl közel kerüljünk az előttünk haladó hollókhoz. De ha mögöttünk is vannak...

– Miért kell teljes sötétedésig mennünk? És milyen hely az? Ott biztonságban leszünk a hollóktól?

– A hollóktól biztonságban. De túl sok ember tudja... A hollók éjszaka megülnek. A sötétben nem kell félnünk, hogy megtalálnak. A Fény adja, hogy csak velük legyen gondunk. – Még egyszer átnézett a túlsó oldalra, majd felállt, és intett Egwene-nek, hozza föl Belát. – De soká lesz még sötét. Ideje indulnunk. – Nagy léptekkel szaladt le a következő völgyecskébe. Akkorákat ugrott, csoda, hogy el nem esett. – Mozogjatok már, a fene essen belétek!

Perrin utána indult, félig futva, félig csúszva.

Egwene fölért mögöttük az emelkedő tetejére. Ügetésbe ugratta Belát. Megkönnyebbülten vigyorodott el, amint meglátta őket.

– Na mi van? – kiáltotta. A bozontos kanca oldalába vágta a sarkát. – Mikor úgy eltűntetek, azt hittem... Mi történt?

Perrin a futásra tartogatta a lélegzetét, amíg utol nem érte őket a lány. Akkor elmesélte, mit láttak, és megemlítette Elyas biztonságos helyét, de meglehetősen töredezetten adta elő. Egy fojtott „Hollók?!” után ugyanis a lány folyamatosan kérdésekkel szakította félbe, amikre ő leggyakrabban nem tudott válaszolni. Így aztán nem is ért a mondókája végére, mire a következő emelkedőhöz értek.

Normális esetben – már ha az eddigi útjukkal kapcsolatban bármi is normálisnak volt mondható – ezt megkerülték volna, de Elyas ragaszkodott hozzá, hogy most is derítsék fel előbb a túloldalt.

– Talán egyenesen beléjük akarsz szaladni, fiú? – kérdezte csípősen.

Egwene a dombhajlat tetejét nézte. Idegesen nyalogatta az ajkát, mintha ezúttal ő is Elyasszal akarna menni, de ugyanakkor maradni is akarna. Egyedül a farkasfivér nem mutatta a habozás semmi jelét.

Perrin azon rágódott, vajon nem fordulnak-e vissza időnként a hollók. Igazán kellemes lenne ugyanabban a pillanatban a gerincre érni, amikor az egyik madárraj.

A dombhajlat legmagasabb pontján lassan felemelte a fejét, épp csak annyira, hogy kilásson a fű fölött. Csak egy facsoportot látott, kissé nyugatra; mozgást semmit. Hollók sehol. Aztán egyszer csak egy róka ugrott elő a fák közül. Iszkolt, ahogy a lába bírta. Hollók vetették utána magukat az ágakról. Szárnycsapásaik zaja szinte teljesen elnyomta a róka kétségbeesett visítását. Fekete forgószél ereszkedett rá, borította el, nyüzsgött körülötte. Az állat oda-odakapott feléjük, de azok csak köröztek; majd időnként egy-egy rárepült, hogy rögtön el is távolodjon tőle, sértetlenül, nedvesen csillogó fekete csőrrel. A róka megfordult, megindult vissza, az odúja biztonsága felé. De most már nehézkesen szaladt. Mélyen lecsüngött a feje, bundája vértől sötétlett. A hollók újra és újra lecsaptak rá, most már egyre többen egyszerre. A körülötte forrongó fekete tömeg egyre sűrűsödött, lassan egészen ellepte. Aztán a madárraj, amilyen gyorsan lecsapott, most éppoly gyorsan a magasba szállt. Leírt egy kört, majd eltűnt dél felé, a következő dombvonulat mögött. A rókából csak egy alaktalan, tépett bundával borított halom maradt.

Perrin nagyot nyelt. Fény! Ezt velünk is megtehetik. Száz holló. Könnyedén....

– Indulás – morogta Elyas, azzal felpattant. Visszaintegetett Egwene-nek, hogy jöhet. Aztán egy pillanat további várakozás nélkül futva a fák felé indult. – Gyerünk már! – kiabált vissza. – Mozgás!

Egwene vágtatva jött utánuk. Még a túloldali lejtő alja előtt utolérte őket. Nem jutott idő magyarázkodásra, de a lány szeme azonnal megakadt a rókán. Fehér lett, mint a fal.

Elyas időközben elért a fákig. Feléjük fordult. Hevesen integetett, hogy siessenek. Perrin megpróbált gyorsabban szaladni, mire megbotlott. Szélmalomként pörögtek a karjai, ahogy próbálta visszanyerni az egyensúlyát. Nem sokon múlott, hogy nem zuhant arccal a porba. Vér és hamu! Futok én, amilyen gyorsan csak tudok!

Magányos holló szárnyalt föl az erdőcskéből. Feléjük fordult, majd felsikoltott, és villámgyorsan délnek pördült. Bár biztos volt benne, hogy elkésett, Perrin kapkodva próbálta lerángatni a derekára tekert parittyát. Épp a zsebében kotorászott kavics után, amikor a madár egyszer csak felbukfencezett a levegőben, és pörögve a földre zuhant. Leesett az álla. Aztán meglátta az Egwene kezében lógó parittyát. A lány bizonytalan vigyorral nézett rá.

– Most mit álldogálsz ott, a lábujjaid számolgatod? – kiáltotta Elyas. Perrin összerezzent. Gyorsan megint futásnak indult. Beért a fák közé.

Majd félreugrott, hogy Egwene és Bela el ne tapossa.

Messze nyugatra, majdnem a láthatáron, mintha sötét pára szállt volna az ég felé. Tudta, a farkasok is arrafelé járnak. Északra tartanak. Érezte, amint észreveszik a hollókat. Jobbra és balra is volt tőlük egy raj. A három farkas lassítás nélkül haladt tovább. A sötét pára kavarogva északnak indult, mintha üldözőbe akarná venni őket, de aztán hirtelen megtorpant, és újra délnek libbent.

– Gondolja, hogy megláttak minket? – kérdezte Egwene. – Már a fák között voltunk, amikor felszálltak, ugye? Ilyen messzire el sem látnak. Vagy igen? Nem, olyan messziről csak nem vettek észre.

– Miért, mi talán nem láttuk őket, ugyanolyan messziről? – jegyezte meg gúnyosan Elyas. Perrin idegesen toporogni kezdett. Egwene rémülten kapott levegőért. – Ha megláttak volna minket – morogta a farkasfivér – már lecsaptak volna ránk, mint arra a rókára. Ha életben akartok maradni, használjátok a fejeteket. A félelem megölhet benneteket, ha nem tanultok meg uralkodni rajta. – Mindkettőjüket átható pillantással méregette még egy darabig. Végül bólintott. – Most már elmentek. Jobb, ha mi is továbbmegyünk. A parittyáitokat tartsátok a kezetek ügyében. Még jól jöhetnek.

Mikor kiértek az erdőcskéből, Elyas kissé nyugatibb irányba tért az eddigi útvonaluktól. Perrinnek elszorult a torka; mintha a legutoljára látott hollócsapatot akarták volna üldözőbe venni. Elyas azonban fáradhatatlanul tartotta az iramot. Nem volt mit tenniük, követték. Végül is a férfi tud egy biztonságos helyet. Valahol. Legalábbis azt mondta.

Futottak a következő dombig, megvárták, míg továbbhaladnak a hollók, majd futottak tovább. Futottak, vártak, futottak, vártak. A korábbi, egyenletes haladási iramuk is elég fárasztó volt, ez a szakaszos rohanás viszont még annál is sokkal több energiát vett ki belőlük. Hamarosan kezdtek lemaradozni Elyas mögött. A farkasfivéren nyoma sem látszott a fáradtságnak. Perrin hangosan zihált. A dombtetőkön már csak hevert, és próbálta visszanyerni a lélegzetét. A felderítést a férfira hagyta. Bela a pihenők alatt lehajtott fejjel, ki-kitáguló orrcimpákkal álldogált. Csak a félelem hajtotta előre őket. Perrin már rég nem tudta, uralkodik-e még rajta, vagy sem. Csak arra vágyott, legalább a farkasok megmondanák, mi van mögöttük, már ha van egyáltalán valami. Netán valaki.

Előttük mindenesetre hollók voltak, több, mint amennyit valaha is látott. Keleten, nyugaton felhőkben szálltak fel a fekete madarak, akárcsak délen. Tucatnyi alkalommal fordult elő, hogy épp csak egy pillanattal előbb érték el a legközelebbi erdőcske által nyújtott búvóhelyet, vagy egy emelkedő nem túl megbízható takarását, mint hogy egy közeli hollóraj a levegőbe emelkedett volna. Egyszer, mikor a nap még épp csak elkezdett ereszkedni napi útjának legmagasabb pontjáról, teljesen nyílt terepen álltak meg, fél mérföldre a legközelebbi fedezéktől. Szoborrá dermedve nézték, ahogy a Sötét Úr vagy száz tollas kéme, tőlük alig egy mérföldre, keletre, magasba libben, majd elsuhan. Perrin arcán a hideg szél ellenére ömlött az izzadság, amíg az utolsó fekete alak is ponttá nem zsugorodott, majd el nem tűnt. Számon sem tudta tartani, hány lemaradozót szedtek már le parittyával.

Bőséggel találtak jeleket, amik bizonyították, nem alaptalan a félelme. Undorral vegyes érdeklődéssel bámult meg egy darabokra tépett nyulat. A kivájt szemű fej álló helyzetben hevert, a többi testrész – lábak, belső szervek – egy nagyjából kör alakú területen hevertek szétszórva. Madarakat is láttak. Alaktalanná döfködött tollcsomókként feküdtek a földön. További két róka is akadt.

Eszébe jutott valami, amit Lan mondott. A Sötét Úr minden teremtménye élvezi, ha ölhet. A halál a Sötét Úr hatalma. És ha rájuk találnak a hollók? Könyörtelen, fekete üveggyöngyként csillogó szemek. Fekete forgószél körülöttük, le-lesújtó csőrök vihara. Borotvaéles csőrök ontják a vérüket. Egyszerre száz. Vagy esetleg a többi rajt is oda tudják hívni magukhoz? Talán az összeset is, ami csak részt vesz a vadászaton? Lelki szemei előtt gyomorforgató kép jelent meg. Hatalmas hollóhalom, akkora, mint egy domb, egy rakás féregként nyüzsög, ahogy vadul harcolnak egy-egy véres húscafatért.

A képet hirtelen újabbak nyomták el, majd még újabbak. Mindegyiket tisztán látta egy pillanatra, hogy aztán pörögve elhalványodjon, és a következőbe olvadjon. A farkasok hollókat találtak északon. Károgó madarak csaptak le, írtak le egy kört a levegőben, majd csaptak le újra. Minden zuhanórepülésnél vért fakasztott a csőrük. Vicsorgó farkasok kaffogtak, ugráltak, pörögtek. Újra és újra tollak és élve összezúzott, vergődő hollók hányingert keltő ízét érezte a szájában. Érezte az egész testét elborító vérző vágások fájdalmát. Elöntötte a kétségbeesés, mert tudta, hiába küzd vadul, itt minden ereje kevés. De egy pillanatra sem fordult meg a fejében, hogy föladhatná. Aztán a hollók egyszer csak eltávolodtak. Leírtak még egy kört a feje fölött, még egyszer dühödten a farkasokra ordítottak. A farkasok nem halnak meg olyan könnyen, mint a rókák, és a rajnak küldetése volt. Néhány fekete szárnycsapás, és már el is tűntek. Néhány sötét toll szállingózott csak a földre utánuk, elpusztult társaikra. Szél nyaldosni kezdett egy szúrást a bal mellső lábán. Valami nem stimmelt Ugró egyik szemével. Tarka nem törődött a saját sérüléseivel, összegyűjtötte a másik két állatot, majd nehézkesen, fájdalmasan továbbügettek, arra, amerre a hollók mentek. Bundájukat vér borította. Jövünk. Veszély jön előttünk.

Perrin botladozva szaladt. Összenézett Elyasszal. A férfi sárga szemei kifejezéstelenek voltak, de mindent tudott. Nem szólt semmit, csak nézte őt. Közben könnyedén szaladt tovább.

Rám vár. Arra vár, mikor ismerem be, hogy érzem a farkasokat.

– Hollók – lihegte kelletlenül. – Mögöttünk.

– Igaza volt – zihálta Egwene. – Tényleg tudsz velük beszélni.

Perrin úgy érezte, mintha tömör vasból lenne a lába, amit földbe vert cölöpökhöz erősítettek, mégis megpróbálta gyorsabban szedni őket. Mintha elszaladhatna a tekintetük elől, a hollók elől, a farkasok elől, de legfőképpen Egwene szeme elől. A lány most már tudja, kicsoda valójában. Tényleg, ki vagyok? Mi vagyok? Be vagyok mocskolva, a Fény vakítson meg. Meg vagyok átkozva!

Úgy égett a torka, mint Luhhan mester műhelyének füsttel teli hőségében még soha. Botladozva kapaszkodott Egwene kengyelébe, míg a lány végül lemászott, és valósággal a nyeregbe lökdöste, hiába tiltakozott, hogy még bírja. De nem sok időbe tellett, hogy ő is a kengyelt markolva szaladjon. A másik kezével a szoknyája szélét emelte magasabbra. Perrin hamarosan inkább leszállt, noha még mindig remegett a térde. Át kellett fognia a lányt és a nyeregbe emelni, mert nem volt hajlandó cserélni vele. Szerencsére túl fáradt volt már, hogy ellenálljon.

Elyas nem volt hajlandó lassítani. Hol siettette, hol piszkálta őket. Folyamatosan az előttük járó, dél felé kutató hollók közelében maradtak. Olyan közel, hogy Perrin már attól félt, elég ha egy madár visszanéz.

– Mozogjatok már, a fene essen belétek! Gondoljátok, hogy jobban jártok, mint az a róka, ha elkapnak? Az, amelyiknek a fejére halmozták a beleit? – Egwene megbillent a nyeregben, majd hangosan elhányta magát. – Tudtam, hogy emlékeztek még rá. Csak még egy kicsit mozogjatok. Ennyi az egész. Csak még egy kicsit. A fene belétek, azt gondoltam, a tanyasi fiataloknak van azért egy kis állóképessége! Egész nap dolgoznak, aztán egész éjszaka táncolnak. De most már azt kell hinnem, inkább egész nap alszanak, aztán egész éjszaka is alszanak. Szedjétek már a francos lábatokat!

Egy ideje, amint az utolsó holló eltűnt a következő emelkedő mögött, azonnal elindultak a lejtőn. Aztán már azt sem várták meg, már akkor megindultak, amikor néhány madár még a dombtető fölött járt. Elég, ha csak egy visszanéz. Keletre és nyugatra is hollórajok kutattak, miközben ők átvágtak a nyílt területeken. Elég egyetlenegy.

A mögöttük haladó hollók gyorsan közeledtek. Tarka és a két másik farkas megkerülte a rajt, és megállás nélkül jöttek tovább, de még egyszer nem kellett figyelmeztetni őket, hogy figyeljenek az égre. Milyen messze? Mennyi időnk van még? A farkasoknak nem volt olyan időérzékük, mint az embereknek. Nem volt okuk órákra osztani a napot. Az évszakok épp elég jó időmérők voltak nekik, azon kívül csak az számított, világos van-e, vagy sötét. Ennél többre sosem volt szükségük. Végül sikerült kiszednie belőlük egy képet, hogy hol fog állni az égen a nap, amikor a mögöttük haladó hollók utolérik őket. Oldalt pillantott, a lemenő napra, és kiszáradt nyelvével idegesen nyalta meg a szája szélét. Egy órájuk van, talán még annyi sem. Csak egy óra, pedig napnyugtáig majdnem két óra még, teljes sötétedésig még több.

Alkonyatkor halunk meg, gondolta, mire rögtön botladozni kezdett futás közben. Lemészárolják őket, mint a rókát. Megtapogatta a fejszéjét, majd a parittyáját. Annak most több hasznát veszi. De az sem segít igazából. Száz holló ellen kevés. Száz mozgó célpont, száz lecsapó csőr ellen.

– Te jössz, Perrin, ideje, hogy te lovagolj – mondta fáradtan Egwene.

– Mindjárt – lihegte. – Még mérföldekig bírom. – A lány bólintott, és a nyeregben maradt. Most már tényleg nagyon fáradt lehet. Mondjam meg neki? Vagy hagyjam, hadd higgye, hogy van még esélyünk? Egy órányi remény, még ha csüggedt is, vagy egy órányi kétségbeesés?

Elyas megint őt nézte, megint szótlanul. Biztos tudja, de ő se szól. Perrin újra Egwene-re nézett. Forró könnyek öntötték el a szemét. Megérintette a fejszéje nyelét. Vajon lesz hozzá bátorsága? Az utolsó percekben, mikor lecsapnak rájuk a hollók, mikor vége minden reménynek, lesz-e bátorsága megkímélni a lányt attól, hogy úgy kelljen végeznie, mint a rókának? Fény, adj erőt!

Az előttük haladó hollók hirtelen mintha eltűntek volna. A keletre és nyugatra kavargó fekete felhőket most is látta, de elöl... semmi. Hová lettek? Fény, ha véletlenül megelőztük őket...

Egyszer csak végigfutott rajta a borzongás. Hideg, tiszta, csípős érzés, mintha tél közepén fejest ugrott volna a Borforrás-patakba. Végigmosta, mint egy hullám, és mintha a kimerültsége egy részét is magával vitte volna. A lába is kevésbé fájt valamivel, a tüdeje sem égett már annyira. És maradt utána... valami. Nem tudta volna megmondani, micsoda, de valahogy másképp érezte magát, mint addig. Botladozva megállt, ijedten nézett körül.

Elyas őt nézte, pontosabban őket. A szemében mintha szikrányi jókedv bujkált volna. Ő tudja mi ez, Perrin ebben biztos volt. De nekik nem árulja el, csak figyeli őket.

Egwene meghúzta Bela gyeplőjét, majd bizonytalanul nézett körbe. Félig csodálkozva, félig riadtan.

– Ez... olyan furcsa – suttogta. – Úgy érzem, mintha elvesztettem volna valamit. – Még a kanca is várakozásteljesen emelte magasba a fejét. Ki-kitágultak az orrlyukai, mintha halványan frissen kaszált széna illatát érezné.

– Mi... Mi volt ez? – kérdezte Perrin.

Elyas hirtelen elnevette magát. Kétrét görnyedt, úgy kacagott. A térdét csapkodta.

– Hát a biztonság. Az. Sikerült, ostoba bolondok! Ezt a határt egyetlen holló sem lépi át... legalábbis olyan nem, ami a Sötét Úr pillantását hordozza. Egy trallokot úgy kellene behajtani, és a Myrddraalt is valami nagyon iszonyúnak kellene kényszeríteni, hogy hajlandó legyen a hajtásra. És aes sedai-ok sem. Itt nem működik az Egyetlen Hatalom. Itt nem tudják érinteni az Igazi Forrást. Sőt, még csak nem is érzik, mintha eltűnt volna. Ettől mintha belülről viszketnének, bizony. Úgy reszketnek, mintha hét napos részegség után lennének másnaposak. Biztonságban vagyunk.

Perrin először semmi eltérést nem látott a környezetük és a hullámzó, dimbes-dombos táj között, ahol egész nap haladtak. Aztán észrevette a zöld hajtásokat a kiszáradt fű között. Nem volt sok, és az a kevés is gyenge, de több, mint bárhol másutt. És itt kevesebb volt a gaz is. Fogalma sem volt, micsoda, de volt... valami ezen a helyen, valami szokatlan. Amellett, amit Elyas mondott, mintha megpendített volna valamit az emlékezetében.

– Mi ez? – kérdezte Egwene. – Úgy érzem... Mi ez a hely? Nekem nem nagyon tetszik.

– Hát egy stedding! – kacagott Elyas. – Sosem hallgattok történeteket? Na persze ogier nem volt itt már több mint háromezer éve, a Világtörés óta, de a stedding teszi az ogiert, nem az ogier a steddinget.

– De az csak egy legenda – dadogta Perrin. A történetekben a steddingek mindig menedékként szerepeltek, ahol el lehet rejtőzni, akár aes sedai-ok elől, akár a Hazugság Ura teremtményei elől menekült a főhős.

A farkasfivér kiegyenesedett. Ha nem is volt igazán friss, semmi jelét nem mutatta, hogy a nap nagy részét futással töltötte.

– Na gyertek. Jobb, ha kicsit mélyebben bemegyünk ebbe a legendába. A hollók nem tudnak követni, de amíg ilyen közel vagyunk a határhoz, megláthatnak. Könnyen lehetnek annyian, hogy aztán az egész határt szemmel tartsák a stedding körül. Hadd haladjanak inkább tovább, mit sem tudva róla, hogy itt vagyunk.

Perrin szívesebben maradt volna ott, ahol voltak, most, hogy már megálltak. Remegő lábai követelték, hogy legalább egy hétig feküdjön. A felfrissülés, amit az előbb érzett, pillanatnyi volt csupán. Újra teljes erővel tért vissza minden sajgás, fájdalom, megint erőt vett rajta a kimerültség. Ráerőszakolta a testét, hogy tegyen egy lépést. Aztán még egyet. Azután sem lett könnyebb, de azért folytatta. Egwene csattintott a gyeplővel, hogy Bela elinduljon. Elyas könnyedén szökellni kezdett, csak akkor váltott gyaloglásra, amikor látta, hogy a két fiatal képtelen lépést tartani vele. De akkor is gyors gyaloglásra.

– Miért nem... maradunk itt? – lihegte Perrin. A száján keresztül vette a levegőt. Minden szót kapkodó légvételek között préselt ki. – Már ha tényleg... stedding. Itt... biztonságban... lennénk. Nincsenek trallokok. Nincsenek... aes sedai-ok. Miért nem maradunk... egyszerűen itt... amíg az egésznek vége? – Ki tudja, ide talán a farkasok sem jönnek be.

– Na és az vajon mikor lesz? – nézett hátra Elyas felhúzott szemöldökkel. – Mit ennél addig? Füvet, mint a lovad? Különben is, mások is tudnak erről a helyről, márpedig az embereket semmi sem akadályozza meg a bejövetelben, még a legrosszabb fajtát sem. És már csak egy víznyerő hely van, ahol ma is van még víz. – Összehúzott szemöldökkel, aggodalmas arccal fordult körbe. A környező tájat fürkészte. Mikor végzett, ingatni kezdte a fejét, és magában dünnyögött. Perrin érezte, hogy a farkasokat hívja. Siessetek. Siessetek. – Több lehetséges rossz közül kell választanunk, és a hollók a legbiztosabbak. Gyertek. Már csak egy-két mérföld.

Perrin felnyögött volna, ha nem kellett volna annyira takarékoskodnia a lélegzetével.

Hatalmas sziklák kezdték tarkítani az alacsony dombokat, szabálytalan alakú szürke, mohalepte kőtömbök, félig a földbe süllyedve. Némelyik akkora volt, mint egy ház. Földiszeder futotta be őket. Legtöbbjét alacsony bozót takarta el félig. A kiszáradt növényzet között itt-ott magányos zöld hajtás bizonyította a hely különleges voltát. Bármi sebezte is meg a külső világot, a steddingen belül is hatással volt, de a seb itt nem volt olyan mély.

Végül átbotorkáltak egy utolsó emelkedőn, és a domb tövében kis tócsa tárult eléjük. Két lépéssel átgázolhattak volna rajta, de olyan kristálytiszta volt a vize, hogy a homokos fenék mintha üvegtábla alatt látszott volna. Még Elyas is türelmetlenül gyorsította meg a lépteit.

Perrin a tócsa széléhez érve a földre vetette magát, és beledugta a fejét. Aztán rögtön ki is kapta, a föld mélyéről föltörő jeges vizet köpködve. Megrázta a fejét, hosszú hajáról csak úgy záporoztak a vízcseppek. Egwene elmosolyodott, majd visszafröcskölt rá. Perrin tekintete rögtön kijózanodott. A lány összehúzta a szemöldökét, és már nyitotta volna a száját, de ő gyorsan visszadugta a fejét a vízbe. Csak semmi kérdés. Most ne. Semmi magyarázkodás. Soha. De egy kis hang tovább piszkálta a gondolatai mélyén. De megtetted volna, nem igaz?

Végül Elyas hívta el őket a tócsától.

– Ha valaki esetleg enni akar, segítségre lenne szükségem.

Egwene vidáman dolgozott. Folyton nevetett és tréfálkozott, amíg szegényes vacsorájukat készítették. Már csak sajtjuk és szárított húsuk maradt; nem volt alkalmuk vadászni. Szerencsére legalább tea volt még. Perrin hallgatagon végezte el a munka rá eső részét. Érezte, hogy Egwene nézi, látta, hogyan lesz egyre aggodalmasabb az arca, de amennyire csak lehetett, kerülte a tekintetét. A lány egyre kevesebbet nevetett, egyre ritkábbak lettek a tréfái. Mindegyik erőltetettebb volt, mint az előző. Elyas csak figyelt, de nem szólt semmit. Nyomott lett a hangulat. Csendben fogyasztották el az ételüket. A nap egyre vörösebb lett nyugaton, egyre hosszabbra nyúltak az árnyékok.

Kevesebb, mint egy óra van még sötétedésig. Ha a stedding nem lenne, mostanra már mind halottak lennénk. Megmentetted volna? Tényleg levágtad volna, mint egy darab gyújtóst? Csak éppen a gyújtós nem vérzik, mi? Se nem sikolt. Nem néz a szemedbe, és nem kérdezi, miért.

Perrin egyre jobban begubózott. Közben érezte, hogy valami nevet rajta az elméje mélyén. Valami kegyetlen. Nem a Sötét Úr. Szinte azt kívánta, bár az lenne. De nem a Sötét Úr volt, hanem saját maga.

Elyas ez egyszer megszegte a saját tábortűzzel kapcsolatos szabályát. Nem volt a közelben fa, így hát egy bokorról tördelt le halott ágakat, és egy földből kimeredő nagy szikladarab mellett rakott tüzet. A követ borító koromrétegekből Perrin arra következtetett, bizonyára hosszú generációk óta használják erre a célra a helyet az utazók.

A nagy sziklából a föld fölött csak egy némiképp lekerekedett kődarab látszott, az egyik oldalán éles törési felülettel. Ezt az érdesebb részt öreg, megbarnult moha borította. A gömbölydedebb részbe maródott dudorok és mélyedések Perrinnek valamiért furcsának tűntek, de túlságosan komor hangulatban volt, hogysem ezen tűnődjön. Egwene ezzel szemben evés közben folyton a követ nézegette.

– Az ott – szólalt meg végül – úgy néz ki, mint egy szem. – Perrin pislogni kezdett. Tényleg szemnek nézett ki az alatt a sok korom alatt.

– Az is – jelentette ki Elyas. A tűznek és a kőnek háttal ült; a környező tájat figyelte, miközben egy csík szárított húst rágcsált. Majdnem olyan szívós volt, mint egy bőrszíj. – Sasszárny Artur szeme. Bizony, magának a Nagykirálynak a szeme. Ennyi maradt végül a hatalmából és dicsőségéből. – Mindezt szórakozottan, szinte oda sem figyelve mondta. Még a húst is szórakozottan eszegette: a dombokon tartotta a szemét és a figyelmét.

– Sasszárny Arturé?! – tört ki Egwene. – Most szórakozik velem, ugye? Nem is szem igazából. Miért faragná valaki Sasszárny Artur szemét egy kőre a semmi közepén?

Elyas a válla fölött hátranézett rá.

– Hát semmit nem tanítanak nektek, falusi fiókáknak? – Felhorkant, visszafordult, hogy tovább figyelhessen, de közben folytatta. – Artur Paendrag Tanreall, Sasszárny Artur, a Nagykirály egyesített minden földet a Nagy Fertőtől a Viharok Tengeréig, az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, de még néhány Pusztán túli területet is meghódított. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött seregeket. A történetek azt mondják, az egész világot uralta, de amennyit valóban uralt, az is bőven elég egyetlen valódi, nem történetbeli embernek. Amellett békét és igazságot adott az országának.

– A törvény előtt mindenki egyenlő volt – így Egwene –, és senki nem emelt kezet embertársára.

– Szóval legalább a történeteket hallottátok. – Elyas elnevette magát. Meglehetősen szárazon. – Sasszárny Artur békét és igazságot hozott, de tűzzel-vassal érte el. Egy gyermek is végiglovagolhatott az Aryth-óceántól a Világ Gerincéig egy zsák arannyal, anélkül, hogy bármitől tartania kellett volna, de a Nagykirály igazsága azokkal szemben, akik a hatalmát merték megkérdőjelezni, kemény volt, mint a kő. Még akkor is, ha nem tettek semmit, egyszerűen a puszta létük jelentett fenyegetést az uralmára. Vagy akár ha csak a nép azt gondolta, hogy fenyegetést jelenthetnek. Az egyszerű emberek békét, igazságot kaptak, és tele volt a hasuk, de Tar Valont húsz éven keresztül ostromolta, és ezer aranykorona vérdíjat tűzött minden aes sedai fejére.

– Azt hittem, nem szereti az aes sedai-okat – mondta Egwene.

Elyas fanyar mosolyt küldött felé.

– Az, hogy én mit szeretek, nem számít semmit, kislány. Sasszárny Artur egy makacs bolond volt. Amikor megbetegedett – vagy egyesek szerint megmérgezték –, egy aes sedai gyógyító még megmenthette volna. Csakhogy mindegyik a Ragyogó Falak mögött üldögélt, és minden Hatalmát arra használta, hogy visszatartson egy olyan ostromló sereget, aminek a tábortüzei kivilágították az éjszakát. De különben sem engedett volna közel magához egyet sem. Épp úgy gyűlölte őket, mint a Sötét Urat.

Egwene összeszorította a száját. Amikor mégis megszólalt, csak ennyit mondott:

– Mi köze van mindennek ahhoz, hogy ez Sasszárny Artur szeme-e vagy sem?

– Hát csak ennyi, leányka. Minthogy az óceán túlpartjától eltekintve béke volt az országban, és a nép éltette, ahová csak ment, – a nép valóban szerette; erőszakos ember volt, de az egyszerű emberekkel soha – nos, hogy minden ilyen jól ment, úgy döntött, ideje építenie magának egy fővárost. Egy teljesen új várost, amit senki nem köthet magában semmilyen korábbi ügyhöz, érdekcsoporthoz, vagy ellentéthez. Itt akarta megépíteni, a tengerek, az óceán, a Fertő és a Puszta határolta országa közepén. Itt, ahová aes sedai saját akaratából sosem lépne be, vagy ha mégis, nem tudná használni a Hatalmat. Olyan főváros lett volna ez, ahonnan egy napon az egész világ békét és igazságot kapott volna. Mikor meghallották a hirdetményét, az egyszerű emberek pénzt gyűjtöttek, hogy emlékművet emeljenek a tiszteletére. Legtöbbjük szemében amúgy is épp csak egy lépcsővel állt a Teremtő alatt. Egy kis lépcsővel. Öt évig tartott, míg kifaragták és megépítették. Magáról Sasszárnyról mintázták a szobrot, százszoros életnagyságban. Itt, ezen a helyen állították fel. Úgy volt, köré épül majd a város.

– De itt soha nem volt város – húzta el a száját gúnyosan Egwene. – Annak maradnia kellett volna valami nyomának. Ha soknak nem is, valaminek mindenképp.

Elyas bólintott. Közben továbbra is őrködött.

– Valóban nem volt. Sasszárny Artur meghalt, épp azon a napon, amikor a szobor elkészült. A fiai és a többi rokona harcolni kezdtek, hogy ki üljön utána a trónra. A szobor meg itt maradt, magában, a dombok között. Egy idő után minden fia, unokaöccse, unokatestvére meghalt. Végül egyetlen Sasszárny leszármazott sem maradt – kivéve talán azok, akik az Aryth-óceán túlpartjára mentek. Voltak, akik legszívesebben még az emlékét is eltörölték volna, ha módjukban áll. Könyveket égettek el, csak mert említették a nevét. Végül semmi nem maradt róla, csak a történetek. Azoknak a nagy része is téves. Hát ez lett a nagy dicsőségéből.

– Na persze a háború azután sem ért véget, csak mert minden Sasszárny rokon meghalt. Hiszen még mindig ott volt a kérdés, kié legyen a trón. Minden nemesúr és nemeshölgy, aki össze tudott toborozni néhány katonát, arra vágyott. Az volt a Százéves háború kezdete. Igazság szerint százhuszonhárom évig tartott. Annak az időszaknak nagyrészt a felégetett városok füstjébe veszett a történelme. Számosaknak sikerült megszereznie az ország egy részét, de az egészet senkinek. Ráadásul valamikor a háború alatt még a szobrot is ledöntötték. Talán nem bírták tovább, hogy hozzá kell mérniük magukat.

– Először úgy beszél róla, mintha megvetné – mondta Egwene a fejét ingatva –, most meg, mintha csodálná.

Elyas felé fordult, rezzenéstelen, érzelemmentes pillantással nézett rá.

– Ha kértek még teát, most igyatok. Még sötétedés előtt el akarom oltani a tüzet.

Perrin most már tisztán ki tudta venni a szemet, a romló fényviszonyok ellenére is. Nagyobb volt, mint egy emberfej, és a hosszú árnyékok közt úgy nézett ki, mint egy holló szeme, kemény, fekete és kegyetlen. Jobban örült volna, ha mégis inkább valahol máshol alszanak.

Nyolcadik fejezet

Az Árnyék gyermekei

Egwene a tűz mellett üldögélt. A szobor darabját nézte. Perrin lement a tócsához. Egy kis magányra vágyott. Lassan véget ért a nappal. Már feltámadóban volt kelet felől az éjszakai szél. Meg-megborzolgatta a vízfelszínt. Perrin kihúzta a fejszét az övén lógó szíjhurokból. Lassan forgatta a kezében. A kőrisfa nyél olyan hosszú volt, mint a karja, és olyan sima is. A tapintása hűvös. Gyűlölte. Szégyellte magát, amiért Emondmezőn még olyan büszke volt rá. Akkor még nem tudta, mire lesz egyszer hajlandó vele.

– Hát ennyire gyűlölöd a lányt? – szólalt meg mögötte Elyas.

Ijedten ugrott föl. Félig megemelte a fejszét, mielőtt rájött, ki az.

– Az én...? Az én gondolataimban is olvasni tud? Mint a farkasokéban?

Elyas oldalra döntött fejjel, kérdőn nézett rá.

– Egy vak ember olvasni tudna az arcodból, fiú. Na gyerünk, ki vele. Gyűlölöd a lányt? Megveted? Ez az. Kész lettél volna megölni, mert megveted. Amiért mindent ímmel-ámmal csinál, amiért csak egy kolonc a nyakadban a női dolgaival.

– Egwene soha életében semmit nem csinált ímmel-ámmal – tiltakozott ő. – Megfogja ő a munka végét, ha kell. Nem vetem meg. Szeretem. – Elyasra meredt, mintha azt mondaná, próbálja csak meg kinevetni. – Nem úgy. Úgy értem, nem olyan azért, mintha a húgom lenne, de ő és Rand... Vér és hamu! Ha a hollók utolértek volna minket... Ha... Nem is tudom.

– De igen, nagyon is tudod. Ha neki kellett volna eldöntenie, melyik halálnemet választja, szerinted vajon melyik mellett döntött volna? Egy gyors ütés a fejszédtől, vagy inkább az, ahogy azok az állatok jártak, amiknek a tetemeit idefelé jövet láttuk? Én biztosan tudom, melyiket választottam volna.

– Csakhogy nincs jogom helyette választani. Ugye nem mondja meg neki? Mármint azt, hogy... – Megszorította a fejsze nyelét. Karján kidagadtak az izmok. A korához képest igen fejlett izomzata volt. A hosszú óráknak köszönhette, amiket Luhhan mester kovácsműhelyében nehéz kalapácsokkal dolgozva töltött. Egy pillanatig már azt hitte, a vastag keményfa nyél mindjárt eltörik. – Gyűlölöm ezt az ocsmány fegyvert – morogta. – Nem is tudom, mi a fenének cipelem mindenhová magammal, mit peckeskedek itt vele. Különben meg az az igazság, hogy nem is tudtam volna megtenni. Amíg az egész csak tettetés volt, csupa „mi lenne ha”, még el tudtam parádézni vele, el tudtam játszani, mintha... – Nagyot sóhajtott; inkább befejezetlenül hagyta a mondatot. – De most már minden egész más. Soha nem akarom többé használni.

– Pedig használni fogod.

Hátrahúzta a fejszét, hogy a tócsába dobja, de Elyas elkapta a csuklóját.

– De használni fogod, fiú. És amíg gyűlölöd, hogy rákényszerülsz, addig bölcsebben fogod használni, mint a legtöbb ember. Várj. Ha valaha is eljön az ideje, hogy már nem gyűlölöd többé, akkor dobd el olyan messzire, amilyen messzire csak tudod, és fuss el az ellenkező irányba.

Elgondolkodva súlyozgatta a fejszét a kezében. Továbbra is legszívesebben a tócsa fenekén hagyta volna. Várjak. Könnyű azt mondani. Mi van, ha véletlenül addig várok, hogy már nem is tudom eldobni?

Már nyitotta a száját, hogy Elyastól is megkérdezze, de elakadt a szava. Üzenet érkezett a farkasoktól, olyan heves és izgatott, hogy üvegessé váltak tőle a szemei. Egy pillanatra elfelejtette, mit akart mondani, de még azt is, hogy mondani akart valamit egyáltalán. Sőt, azt is, hogyan kell beszélni. Vagy lélegezni. Elyas arcizmai is elernyedtek, szemei mintha befelé bámultak volna, de ugyanakkor valami végtelen messzeségbe. Aztán elmúlt, épp olyan gyorsan, ahogy kezdődött. Alig egy szívverésnyi ideig tartott az egész, de annyi is éppen elég volt.

Perrin megrázta magát, majd teliszívta a tüdejét. Elyas egy pillanatig sem habozott; amint véget ért a transz, azonnal a tűz felé rohant. Perrin szótlanul utána futott.

– Oltsd el a tüzet! – szólt előre a farkasfivér rekedten Egwene-nek. Hevesen integetett, hogy igyekezzen már. Közben mintha suttogva próbált volna ordítani. – Oltsd már el!

A lány felállt, értetlenül nézett rá. Aztán közelebb lépett a tűzhöz, de lassan. Szemmel láthatóan fogalma sem volt, mi történik.

Elyas durván félrelökte az útból. Felkapta a teásedényt. Káromkodni kezdett: a lábos jól megégette a markát. De ennek ellenére sem eresztette el: ide-oda kapkodta rajta a kezét, de sikerült a tűzre borítania a tartalmát. Perrin ép csak egy lépéssel lemaradva követte; amint az utolsó csepp tea is a tábortűzbe fröccsent, nekiállt földet rugdosni a sistergő, gőzfelhőket eregető parázsra. Nem is hagyta abba addig, amíg teljesen be nem fedte az egészet.

A farkasfivér odadobta Perrinnek a lábost, aki elfojtott kiáltással azonnal a földre ejtette azt. Fújogatni kezdte a tenyerét. Dühös pillantást küldött Elyas felé, de azt túlzottan lefoglalta a táborhelyük gyors ellenőrzése, hogysem rá tudott volna figyelni.

– Esélyünk sincs elrejteni, hogy járt itt valaki – mondta a férfi. – Kénytelenek leszünk egyszerűen sietni és reménykedni. Talán nem is törődnek majd vele. Vér és hamu, pedig biztos voltam benne, hogy a hollóktól volt.

Perrin gyorsan Belára dobta a nyerget. Amíg meghúzta a hevedert, a lábához támasztotta a fejszét.

– Mi az? – kérdezte Egwene. Remegett a hangja. – Trallokok? Egy Enyész?

– Menjetek keletre vagy nyugatra – mondta Elyas Perrinnek. – Rejtőzzetek el valahol. Amint tudok, csatlakozom hozzátok. Ha egy farkast is meglátnak... – Azzal elfutott, mélyen előrehajolva, mintha négy lábra akarna ereszkedni. Hamarosan eltűnt az egyre hosszabbra nyúló kora esti árnyak között.

Egwene sietősen összeszedte a holmijait – nem volt sok –, de közben továbbra is magyarázatot követelt Perrintől. Kitartóan faggatta, de amikor a kovácslegény csak nem akart válaszolni, egyre riadtabb lett a hangja. A fiú is riadt volt, de úgy gondolta, a félelemtől legalább gyorsabban mozognak. Megvárta, amíg elindultak a lenyugvóban lévő nap irányába. Bela előtt szaladt. Két kézre fogta a fejszét. Akkor, futás közben mondta csak el, mi a helyzet, egy-két mondatonként, mert közben rejtekhelyet is keresett, ahol megbújhatnak, amíg Elyas értük jön.

– Rengeteg ember közeledik, lóháton. A farkasok mögött bukkantak föl, de szerencsére nem vették észre őket. A tócsa felé tartanak. Valószínűleg nem is minket keresnek. Mérföldeken belül ez az egyetlen vízvevő hely. De Tarka azt mondja... – Hátrapillantott. A látóhatár peremén süllyedő nap különös árnyékokat festett a lány arcára. Így nem lehetett látni az arckifejezését. Mire gondolhat vajon? Lehet, hogy úgy néz rád, mintha nem is ismerne többé? És tényleg, ismer még egyáltalán? – Tarka azt mondja, rossz a szaguk. Olyan... úgy, ahogy egy veszett kutya szaga rossz. – A tócsa már nem látszott mögöttük. Néhány kődarab – Sasszárny Artur szobrának maradványai – még kivehető volt a sűrűsödő szürkületben, de már nem tudta volna megmondani, melyik mellett volt a tűz. – Távol maradunk tőlük. Keresünk egy helyet, ahol bevárjuk Elyast.

– De miért bántanának? – tört ki Egwene. – Hiszen elvileg itt biztonságban kéne lennünk. Ennek a helynek menedéknek kellene lennie. Fény, hát csak kell lennie már egy helynek, ahol biztonságban vagyunk!

Perrin most már minden figyelmével a rejtekhelykeresésre koncentrált. Még nem járhattak túl messze a tócsától, de egyre mélyült a szürkület. Hamarosan túl sötét lesz, hogy továbbhaladjanak. A dombtetők most még halvány fényben fürödtek. A köztük lévő mélyedésekből nézve, ahol alig lehetett már látni valamit, egész ragyogónak tűntek. Bal felé sötét alak rajzolódott ki az ég háttere előtt. Hatalmas, lapos kődarab meredt ki ferdén egy domb oldalából. A lejtő alatta elterülő részét egészen sötétségbe borította.

– Erre – szólalt meg. A domb felé kocogott. A válla fölött visszanézett, nem látszik-e már a közeledő csapat. Nyomuk sem volt – egyelőre. Többször is meg kellett állnia, hogy megvárja, amíg a lány és a ló botladozva utolérik. Egwene Bela nyakára hajolva ült. A kanca óvatosan haladt előre, meggondolta, hová lép az egyenetlen talajon. Még annál is fáradtabbak lehetnek, mint gondoltam. Nagyon remélem, hogy ez jó lesz rejtekhelynek. Nem hiszem, hogy másikat tudnánk keresni.

A domb lábához érve jobban megnézte az ég hátterében kirajzolódó masszív, lapos követ. Közvetlenül a dombtető alatt meredt ki a földből. Volt valami szokatlanul ismerős a szikladarab tetejének egyenetlen lépcsőzetességében. Három lépcső fölfelé, majd egy lefelé. Megmászta a kis távolságot, ami még elválasztotta tőle, és körbesétálta. A kezét közben a kövön tartotta, végigsimította. A hosszú századok alaposan elkoptatták, de még így is kivehető volt a négy egymásba olvadó oszlop. Felnézett a kőtömb lépcsőszerű tetejére. A feje fölé nyúlt, mint valami óriási féltető. Ujjak. Sasszárny Artur kezében keresünk menedéket. Talán itt maradt valami az igazságából.

Intett Egwene-nek, hogy csatlakozzon hozzá. A lány nem mozdult, így hát visszacsúszkált a domb tövébe, és elmondta neki, mit talált.

Egwene előrenyújtott nyakkal nézett föl a dombra.

– Te látsz egyáltalán valamit ebben a sötétben? – kérdezte.

Perrin kinyitotta a száját; aztán inkább becsukta. Idegesen megnyalta az ajkát. Körbenézett. Most először volt tisztában azzal, amit lát. A nap már lenyugodott. Egészen, és a teliholdat is felhők takarták. Neki mégis úgy tűnt, mintha még mindig a napnyugta végének mélybíbor fénye világítana be mindent.

– Megéreztem a követ – mondta végül. – Igen, biztos erről lehetett szó. Ennek az árnyékában akkor sem vesznek észre, ha egész idáig jönnek. – Megfogta Bela kantárját, elindult vele a kéz alatti rejtekhely felé. Érezte, ahogy Egwene pillantása a hátába fúródik.

Miközben lesegítette a lányt a nyeregből, a tócsa felől hirtelen kiáltások hasítottak az éjszaka csendjébe. Egwene megragadta a karját. A kimondatlan kérdés szinte ott úszott köztük a levegőben.

– Az emberek meglátták Szelet – mondta kelletlenül. Nem volt könnyű pontosan értelmezni a farkasok gondolatait. Valami tűzzel kapcsolatos. – Fáklyáik vannak. – A földre nyomta a lányt, az ujjak tövében, majd maga is mellé guggolt. – Kisebb csoportokra oszlanak, hogy átkutassák a környéket. Olyan sokan vannak, és a farkasok mind sebesültek. – Megpróbált kicsit több bizakodást vinni a hangjába. – De Tarka és a többiek még így is el tudják kerülni őket, rólunk pedig nem tudnak. Hamarosan feladják, és tábort vernek. – Elyas a farkasokkal volt. Addig nem is szándékozott magukra hagyni őket, amíg vadásznak rájuk. Ilyen rengeteg lovas. És milyen kitartóak. Miért ilyen kitartóak?

Látta Egwene bólintását, de olyan sötét volt, hogy a lány azt hitte, szóban is felelnie kell.

– Minden rendben lesz, Perrin.

Fény, gondolta döbbenten, még ő akar megnyugtatni engem.

A kiáltozás egyre csak folytatódott. A távolban, kis csoportokban fáklyalángok mozogtak. Vibráló fénypontok a sötétségben.

– Perrin – szólalt meg halkan Egwene –, táncolsz majd velem a Nap napján? Ha addigra hazaérünk?

A fiú vállai rázkódni kezdtek. Hang nem jött ki a torkán, úgyhogy maga sem tudta, nevet-e vagy sír.

– Táncolok. Megígérem. – Akarata ellenére ráfeszült a keze a fejsze nyelére. Ettől ráébredt, hogy az még mindig nála van. Suttogásig halkította a hangját. – Megígérem – mondta újra, és reménykedett, hogy be is tudja majd tartani.

Időközben a környező dombok között is fáklyás lovasok vonultak már, tíz-tizenkét fős csoportokban. Nem tudta volna megmondani, hány csoport lehet. Néha három-négy is látszott egyszerre. Fel-alá cirkáltak a környéken. Folyamatosan kiáltoztak egymásnak. Néha sikoltások is hallatszottak, olykor lovaké, máskor embereké.

Több mint egy szemszögből látta a dolgot. Egyrészt a domboldalban guggolt Egwene mellett, és nézte a sötétben szentjánosbogárként táncoló fáklyákat, de közben kint is szaladt az éjszakában, Tarkával, Széllel és Ugróval. A farkasok túl sok sebesülést szereztek a hollókkal vívott csatában, hogysem gyorsan vagy messzire tudtak volna futni, ezért az volt a szándékuk, hogy kiűzik az embereket a sötétből, visszaterelik őket a tábortüzeik menedékébe. Az emberek előbb-utóbb mindig a tüzeik biztonságát keresik, ha farkasok járnak a környező éjszakában. Némelyik lovas üres vezetéklovak sorát vezette maga után; ezek hangosan nyihogtak, és tágra nyílt, vadul forgó szemekkel ágaskodtak, mikor szürke alakok rohantak el közöttük. Üvöltve tépték ki a kötelet az őket tartó emberek kezéből, majd inuk szakadtából vágtatva szóródtak szét a szélrózsa minden irányába. Azok a lovak, amiknek a hátán lovas is ült, ugyancsak vadul nyerítettek, amikor szürke árnyak villantak elő a sötétségből, hogy elharapják az inukat. Néha a lovasok is felsikoltottak, mielőtt összezárult egy állkapocs a torkukon. Elyas is ott járt valahol a közelben – bár őt csak halványan érezte – és hosszú késével vadászott óvatlan áldozatokra. Kétlábú farkas egyetlen éles acélfoggal. A kiáltásokból egyre gyakrabban lett káromkodás, de a csapat csak nem akarta feladni a kutatást.

Perrin hirtelen rájött, hogy a fáklyások egy bizonyos rendszer szerint mozognak. Ahányszor csak a látóterükbe ért néhány csoport, legalább az egyik mindig közelebb járt a rejtekhelyükhöz, mint addig. Elyas azt mondta, bújjanak el, de... És ha inkább elmenekülnénk? A sötétben talán nem vesznek észre, ha folyamatosan mozgásban tudunk maradni. Talán. Ha már elég sötét van hozzá.

Egwene felé fordult, de abban a pillanatban kivették a kezéből a döntést. Egy csoport egymáshoz közel égő fáklya kerülte meg a domb tövét. Vadul lobogott a lángjuk az ügetés menetszelében. Kopjahegyek csillogtak a fényben. Mozdulatlanná dermedt, még a lélegzetét is visszatartotta. A keze a fejsze markolatára szorult.

A lovasok elhaladtak a domb mellett, de az egyik hirtelen elkiáltotta magát, és visszafordultak. Perrin kétségbeesetten törte a fejét. Merre menekülhetnének? Amint megmozdulnak, észreveszik őket, már ha eddig észre nem vették. Márpedig ha egyszer kiszúrják őket, sötétség ide vagy oda, nincs többé esélyük.

A csapat a lejtő alján megállt. Mindegyikük fáklyát tartott az egyik, kopját a másik kezében. A lovukat a térdük szorításával irányították.

A lángok fényében jól látszott, a Fény Gyermekei fehér-köpenyét viselik.

Magasra emelték a fáklyákat, a nyeregből kihajolva bámultak föl a Sasszárny Artur keze alatti mély sötétségbe.

– Tényleg van ott fönn valami – szólalt meg az egyik. Szokatlanul hangosan beszélt, mintha félne attól, ami a fáklyája fénykörén túl rejtőzhet. – Mondtam, hogy itt könnyen elbújhat valaki. Az nem egy ló ott?

Egwene Perrin karjára tette a kezét. A sötétben egészen tágra nyílt a szeme. Ki nem mondott kérdése az arcát rejtő árnyékok ellenére is egyértelmű volt. Most mi lesz? Elyas és a farkasok még mindig az éjszakában vadásznak. A lent álldogáló lovak idegesen toporogtak. Ha most menekülni kezdünk, üldözni fognak, és utolérnek.

Az egyik fehérköpeny előrébb léptette a hátasát, majd felkiabált a dombra.

– Ha értik az emberi beszédet, jöjjenek le, és adják meg magukat. Ha a Fényben járnak, nem esik bántódásuk. Ha nem adják meg magukat, mind meghalnak. Egy percük van.

Leereszkedtek a kopják. Hosszú acélhegyük csillogott a lángok fényében.

– Perrin – suttogta Egwene. – Lassabbak vagyunk náluk. Ha nem adjuk meg magunkat, megölnek. Perrin?

Elyas és a farkasok még szabadok. Újabb távoli, hörgő sikoly jelezte, hogy egy fehérköpeny túl közel merészkedett Tarkához. Ha menekülni próbálunk... Egwene őt nézte, tőle várta, hogy megmondja, mi a teendő. Ha menekülni próbálnánk... Fáradtan rázta meg a fejét. Olyan lassan állt föl, mintha transzban lett volna. Botladozva indult meg a lejtőn a Fény Gyermekei felé. Hallotta, amint Egwene nagy sóhajjal követi, lassú, kelletlen léptekkel. Miért ilyen kitartóak a fehérköpenyek, mintha szívből gyűlölnék a farkasokat? Miért ilyen rossz a szaguk? Szinte kezdte azt képzelni, maga is érzi a belőlük áradó Rosszat, amikor éppen felőlük fúj a szél.

– Dobd el azt a fejszét – csattant fel a csapat vezetője.

Perrin tovább botorkált felé. Az orrát ráncolva próbált megszabadulni a szagtól, amit egyre biztosabb volt, hogy tényleg érez.

– Dobd el, büdös paraszt! – emelte a vezető Perrin mellkasa felé a kopjáját.

Ő egy pillanatig csak bámulta a kopja hegyét. Éles fém, önmagában is elég hosszú, hogy keresztüldöfje. Egyszer csak felkiáltott.

– Neee! – és ez nem a lovasnak szólt.

Ugró érkezett az éjszakából, és Perrin egy volt a farkassal. Ugróval, a kölyökkel, aki szerette nézni a magasban szárnyaló sasokat, s annyira vágyott rá, hogy ő is ott repülhessen az égen, a madarak között. A kölyökkel, aki annyit ugrált, szökellt, míg végül magasabbra tudott ugrani, mint bármely másik farkas, és akiben sosem szűnt meg a fiatalkori vágyakozás az égben szárnyalás után. Ugró érkezett az éjszakából, majd újra elhagyta a földet, magasba szökellt, szállt, mint egy sas. A fehérköpenyeknek épp csak egy pillanatuk volt, hogy elkezdjenek káromkodni, mikor a farkas fogsora már össze is zárult a férfi nyakán, aki Perrinre fogta a kopjáját. A nagydarab állat lendülete mindkettőjüket a földre lökte, a ló túloldalára. Perrin érezte a szétzúzódó torkot, a vér ízét.

Ugró könnyedén talpra érkezett. Mire földet ért, már különvált az embertől, akit megölt. Vér szennyezte a bundáját, a sajátja, és másoké. Csúnya vágás keresztezte üres bal szemgödrét. Megmaradt szeme egy pillanatra Perrinéibe nézett. Fuss, fivér! Megpördült, hogy újra felugorjon, hogy még egyszer, utoljára a levegőben szálljon, de egy kopja a földhöz szögezte. Aztán egy másik acélhegy járta át a mellkasát, hogy ugyancsak a földbe álljon mögötte. Rúgkapálva harapta a farudakat, amik fogva tartották. Szárnyalni.

Perrint elöntötte a fájdalom. Felüvöltött. Artikulálatlan ordítás volt ez, jobban hasonlított farkasüvöltéshez, mint emberi kiáltáshoz. Gondolkozás nélkül ugrott előre, még mindig üvöltve. Minden gondolatnak nyoma veszett. A lovasok túl szorosan álltak egymás mellett, hogy használni tudják a kopjájukat, ő viszont úgy érezte, a fejsze könnyű, mint a tollpihe. Hatalmas, acél farkas agyar. Valami a fejének csapódott. Elzuhant. Nem tudta eldönteni, ő halt-e meg, vagy Ugró.

– ...szállni, mint a sasok.

Perrin motyogva, kábán nyitotta ki a szemét. Fájt a feje, de nem emlékezett, miért. A fénytől pislogva nézett körül. Egwene térdelt mellette, őt figyelte. Akkora négyzet alapú sátorban voltak, mint egy tanyaház közepes nagyságú szobája. A vászonpadlón feküdt. Minden sarokban olajlámpa állt, magas állványon. Erős fényt árasztottak.

– Hála a Fénynek, Perrin – sóhajtotta a lány. – Már attól féltem, megöltek.

Válasz helyett az acélszürke hajú férfire nézett, aki a sátor egyetlen székében ült. Sötétbarna szemű, nagyapós arc nézett vissza rá. Ez véleménye szerint meglehetős kontrasztban állt a férfi fehér-arany lovagi tabardjával, hófehér mellényét takaró fényes páncéljával. Jóindulatúnak tűnt, szigorúnak, de igazságosnak és tiszteletreméltónak. Valahogy illett hozzá a sátor berendezésének elegáns mértékletessége. Egy asztal, egy összecsukható ágy, mosdóállvány egyszerű fehér lavórral és kancsóval, egyetlen, geometriai mintás vésetű faláda. Minden fafelület fényesre volt csiszolva, minden fém csillogott, de nem túl ragyogóan. Semmi sem volt hivalkodó. Mindenen, ami a sátorban volt, látszott, hogy mestermunka, de ezt csak olyan valaki vehette észre, aki látott már mestereket – mint amilyen például Luhhan mester, vagy Aydaer mester, a bútorasztalos – munka közben.

Az ősz férfi összehúzott szemöldökkel ült; egyik keze kinyújtott ujjával két kis halom holmi között turkált az asztalon. Perrin az egyik halomban a zsebei tartalmát és a zsebkését ismerte föl. Az ezüstérme, amit Moiraine-től kapott, kigurult. A férfi elgondolkozva tolta vissza. Összehúzta a száját, majd a fejszéjét emelte fel az asztalról, keresztbe fektette a két kezén, a súlyát taksálta. Aztán újra az emondmezeiekre összpontosította a figyelmét.

Perrin megpróbált fölülni. Éles fájdalom hasított a karjaiba és a lábaiba, mire tompa puffanással visszazuhant. Akkor vette csak észre, hogy meg van kötözve keze-lába. Egwene felé fordította a szemét. A lány bánatosan vállat vont, majd úgy fészkelődött, hogy láthassa a hátát. Vagy fél tucatszor körbetekerték mind a csuklóit, mind a bokáját, olyan feszesen, hogy a zsinórok mély árkokat vájtak a húsába. A két hurkot egy kötél kötötte össze, olyan rövid, hogy ha a talpára ügyeskedi is magát, legfeljebb guggolni tudjon.

Döbbenten bámult. Már pusztán az, hogy megkötözték őket, is elég sokkoló volt, de ráadásul annyi kötelet tekertek rájuk, amennyivel egy lovat mozgásképtelenné lehetne tenni. Mégis, minek néznek ezek bennünket?

Az ősz hajú férfi kíváncsi, elgondolkozó tekintettel figyelte őket, mint amikor al'Vere mester valami bonyolult problémán töpreng. A fejszét még mindig fogta, de látszólag teljesen megfeledkezett róla.

Fellibbent a bejáratot fedő sátorlap. Magas férfi lépett be. Hosszú, ösztövér arcában olyan mélyen ültek a szemei, mintha barlangokból lesnének kifelé. Egy csepp fölösleges hús sem volt rajta, egy csepp zsír sem. Szorosan feszült a bőre az alatta lévő izmon és csontokon.

Mielőtt a sátorlap visszahullott volna a helyére, Perrin egy pillanatra meglátta a kinti éjszakát, a tábortüzeket, és két fehérköpenyes őrt a sátor bejáratánál. Az újonnan jött, amint belépett, megállt, olyan feszes tartással, mint egy vasrúd. Egyenesen maga elé nézett, a sátor szemközti falára. Lemezmellvértje és láncingje ezüstösen csillogott hófehér mellénye és köpenye háttere előtt.

– Úrkapitányom. – A hangja sem volt kevésbé szilárd, mint a testtartása; kemény volt és csikorgó, de egyben valahogy színtelen, érzelemmentes.

Az ősz hajú férfi szórakozott mozdulattal felelt.

– Pihenjen, Byar gyermek. Felmérte, milyen ára volt ennek a... találkozásnak?

A magas fehérköpeny kissé széjjelebb nyitotta a lábát, de ezen kívül semmi nem utalt rá, hogy pihenne.

– Kilenc halott, úrkapitány, és huszonhárom sebesült, ebből hét súlyosan. Szerencsére mind lóra tudnak ülni. Harminc lónak kellett megadnunk a kegyelemdöfést. Elharapták az inukat! – Ezt külön kiemelte érzelem nélküli hangján, mintha ami a lovakkal történt, sokkal szörnyűbb lenne, mint hogy emberek haltak és sebesültek meg. – Számos vezeték ló szóródott szét. Napkeltekor valószínűleg egy részüket megtaláljuk, de így, hogy farkasok ijesztették el őket, napokig tarthat, míg mindet összegyűjtjük. Az őrzésükért felelős emberek állandóan éjszakai őrségben lesznek, amíg Caemlynbe nem érünk.

– Nincsenek napjaink, hogy összeszedjük őket, Byar gyermek – mondta az ősz hajú szelíden. – Hajnalban továbbindulunk. Ezt semmi nem változtathatja meg. Időre Caemlynben kell lennünk, értve?

– Ahogy parancsolja, úrkapitányom.

Az „úrkapitány” végigfuttatta a tekintetét a két fiatalon.

– És mit tudunk mindezért felmutatni, ezen a két csemetén kívül?

Byar mély levegőt vett. Némi habozás után így felelt:

– Megnyúzattam a farkast, ami velük volt, úrkapitányom. A bundája jó lesz szőnyegnek az úrkapitány sátrába.

Ugró! Anélkül, hogy tudatában lett volna, mit csinál, Perrin morogni kezdett, a kötelékeit feszegette. A zsinórok a bőrébe vágtak – a csuklója csúszós lett a vértől – de nem szakadtak el.

Byar most először nézett a foglyokra. Egwene hátrahőkölt a pillantása elől. Az arca éppolyan kifejezéstelen volt, mint a hangja, de beesett szemében kegyetlen fény csillogott, olyan jól láthatóan, mint Ba'alzamonéban a lángok. Byar úgy gyűlölte őket, mintha nem ma látta volna őket először, hanem legalábbis hosszú évek óta ellenségek lennének.

Perrin kihívóan nézett vissza. Ajka feszes kis mosolyra görbült, amikor arra gondolt, milyen lenne a férfi nyakába harapni.

Aztán hirtelen lefagyott az arcáról a mosoly. Összerázkódott. A nyakába harapni? Ember vagyok, nem farkas! Fény, ez így nem mehet tovább! De azért továbbra is állta Byar tekintetét, gyűlölettel viszonozta a gyűlöletét.

– Engem nem érdekelnek olyasmik, mint a farkasprém szőnyeg, Byar gyermek. – Az úrkapitány hangjában épp csak egy leheletnyi feddés hallatszott, Byar mégis azonnal újra feszes vigyázba vágta magát, és a szemközti sátorfalra meresztette a szemét. – Ott tartottunk, hogy mit értünk el a ma éjszakai harccal, nem? Már ha elértünk egyáltalán valamit.

– Becslésem szerint a falka, ami megtámadott minket, ötven vagy több vadállatból állhatott, úrkapitányom. Ebből legalább húszat, talán harmincat is megöltünk. Úgy gondoltam, nincs értelme további lovakat kockáztatni, csak azért, hogy a táborba hozzuk a tetemeket. Reggel majd összegyűjtetem, és máglyára hordatom őket, már amelyiket el nem vonszolják az éjszaka leple alatt. Ezen a kettőn kívül még legalább egy tucat ember is volt. Meggyőződésem szerint, néggyel vagy öttel is végeztünk, de valószínűtlen, hogy akár egy holttestet is találnánk, figyelembe véve az árnybarátok azon szokását, hogy magukkal viszik a halottaikat, a veszteségeik nagyságát leplezendő. Úgy tűnik, szervezett rajtaütésről volt szó, de akkor felmerül a kérdés...

Az ösztövér Gyermek beszámolóját hallgatva Perrinnek összeszorult a torka. Elyas? Óvatosan, habozva, kiterjesztette az érzékeit. Elyast kereste, a farkasokat... és nem talált semmit. Mintha soha nem is lett volna képes összekapcsolódni a farkasok tudatával. Vagy meghaltak, vagy cserbenhagytak. Nevetni lett volna kedve, de keserű egy nevetés lett volna az. Végül megkapta, amire vágyott, de milyen áron?

Az ősz hajú férfi nevetett fel helyette. Teli torokból, gúnyosan, amitől Byar arcán vörös folt jelent meg.

– Tehát, ha jól értettem, alapos megfontolás után úgy véli, hogy előre eltervezett rajtaütés áldozatai voltunk, mégpedig a becslése szerint több mint ötven farkas és tízen felüli létszámú árnybarátcsapat által? Igen? Talán ha majd egy kicsit több akciót látott már...

– Na de úrkapitányom...

– Én olyan hat vagy nyolc farkast mondanék, Byar gyermek, emberből meg lehet, hogy nem is volt több, mint ez a kettő. Maga igazán elhivatott, fiam, de semmi tapasztalata nincs a városokon kívül. A házaktól, utcáktól távol egészen másképp kell a Fényt terjeszteni. A farkasok gyakran tűnhetnek számosabbnak, mint ahányan valójában vannak, főleg éjszaka – akárcsak az emberek. Legfeljebb hat vagy nyolc, szerintem. – Byar lassan egyre jobban elvörösödött. – Amellett azt is gyanítom, hogy ugyanabból az okból voltak itt, amiért mi: mert legalább egy teljes napi járóföldes sugarú körzetben itt van az egyetlen könnyen hozzáférhető vízlelőhely. Ez sokkal egyszerűbb magyarázat, mint hogy kémek vagy árulók lennének a Gyermekek között, márpedig általában a legegyszerűbb magyarázat egyben a legigazabb. De majd maga is megtanulja mindezt, ahogy több tapasztalatot szerez.

Mialatt a nagyapa kinézetű férfi beszélt, Byar lassan halottfehérre sápadt. Közben a beesett arcán virító két piros folt egészen ellilult. Futó pillantást vetett a két fogolyra.

Most aztán még jobban gyűlöl minket, gondolta Perrin, amiért végighallgattuk, ahogy kioktatták. Dehogy eredetileg miért gyűlölhetett?

– Erről mi a véleménye? – emelte meg az úrkapitány Perrin fejszéjét.

Byar kérdően nézett a parancsnokára. Megvárta, amíg az válaszként bólint egyet, mielőtt kimozdult volna a feszes vigyázzállásból, hogy elvegye a fegyvert. Meglepetten hümmögve próbálgatta a súlyát, majd megpörgette a feje fölött, szűk kört írva le vele. Nem sokon múlott, hogy nem akadt bele a sátor tetejébe. Olyan könnyedén, magabiztosan bánt vele, mintha fejszével a kezében született volna. Kelletlen elismerés villant át az arcán, de mire leeresztette a fegyvert, újra kifejezéstelen volt a tekintete.

– Kitűnő a súlyozása, úrkapitányom. Dísztelen, de nagyon jó fegyverkovács készítette, talán egyenesen egy mester. – Komor, izzó pillantást vetett a foglyokra. – Nem egy falusi gazda fegyvere. Nem egy földművelőé.

– Hát nem. – Az ősz hajú férfi Egwene és Perrin felé fordult, fáradt, kissé rosszalló mosollyal. Úgy nézett ki, mint egy kedves nagyapa, aki tudja, hogy az unokái valami rosszaságot követtek el. – A nevem Geofram Bornhald – közölte velük. – Te Perrin vagy, ha jól tudom. De te, leányom, téged hogy hívnak?

Perrin dühösen meredt rá, de Egwene megrázta a fejét.

– Ne butáskodj, Perrin. Egwene vagyok.

– Csak Perrin, és csak Egwene – mormogta Bornhald. – De felteszem, ha valóban árnybarátok vagytok, akkor amennyire csak lehet, el kívánjátok rejteni a személyazonosságotokat.

Perrin térdre erőlködte magát. Ennél jobban nem tudott kiegyenesedni a kötelékei miatt.

– Nem vagyunk árnybarátok! – tiltakozott hevesen.

Még be sem fejezte a mondatot, amikor Byar keze már meg is rándult. A fehérköpeny úgy mozgott, mint egy kígyó. Látta, amint felé lendül a saját fejszéje nyele, megpróbált lebukni előle, de a vastag farúd így is fültövön találta. Csak annak köszönhette, hogy nem tört be a koponyája, hogy már elmozdulóban volt az ütés elől, így az nem teljes erővel érte. Így is csillagokat látott. Elakadt a lélegzete. A földre zuhant. Csengett a füle, vér csordogált az arcán.

– Nincs joga, – kezdte Egwene, majd felsikoltott, amikor a fejszenyél felé sújtott. Oldalra vetette magát; fütyülve suhant el fölötte az ütés, miközben a vászonpadlóra zuhant.

– Ezután kultúráltan beszéljetek – szólalt meg Byar –, ha a Fény egy felkentjéhez szóltok. Különben nem sokáig lesz nyelvetek.

A legrosszabb az volt az egészben, hogy a hangjában továbbra sem volt egy csepp érzelem sem. Ha kivágná a nyelvüket, sem örömet, sem sajnálatot nem érezne. Egyszerűen csak megtenné.

– Nyugalom, Byar gyermek. – Bornhald megint a foglyokra nézett. – Felteszem, nem sokat tudtok a felkentekről, vagy a Fény Gyermekei úrkapitányairól? Sejtettem. Nos, Byar gyermek kedvéért próbáljatok meg nem vitatkozni, sem kiabálni, jó? Semmi mást nem akarok, mint hogy a Fényben járjatok, és ha hagyjátok, hogy a harag beszéljen belőletek, azzal sem rajtam, sem magatokon nem segítetek.

Perrin a kettőjük fölött álló ösztövér képű férfira nézett. Byar gyermek kedvéért? Nem kerülte el a figyelmét, hogy az úrkapitány nem szólt az alacsonyabb rangú fehérköpenynek, hogy hagyja őket békén. Byar visszanézett rá, és elmosolyodott. A mosolya csak a szájára terjedt ki, mégis úgy megfeszült tőle az arcán a bőr, hogy egészen úgy nézett ki a feje, mint egy koponya. A kovácslegény megborzongott.

– Hallottam erről a dologról, farkasokkal járó emberekről – töprengett fennhangon Bornhald –, bár eddig még egyszer sem láttam. Emberek, akik állítólag beszélni tudnak a farkasokkal, és a Sötét Úr más teremtményeivel. Undorító. Kezdek attól félni, az Utolsó Csata tényleg közeleg.

– A farkasok nem...! – látván, hogy Byar hátrahúzza a csizmáját, Perrin gyorsan elhallgatott. Mély levegőt vett, majd visszafogottabb hangon folytatta. A Gyermek csalódott grimasszal tette le a lábát. – A farkasok nem a Sötét Úr teremtményei. Gyűlölik a Sötét Urat. Legalábbis a trallokokat és az Enyészeket biztos, hogy gyűlölik. – Meglepetten látta, hogy a beesett szemű férfi bólint, mintegy magában.

Bornhald fölhúzta a szemöldökét.

– Ezt kitől hallottad?

– Egy őrzőtől – felelte Egwene. Byar izzó pillantását látva elfordította a fejét. – Azt mondta, a farkasok gyűlölik a trallokokat, a trallokok pedig félnek tőlük. – Perrin megkönnyebbült, hogy Elyast nem említette.

– Egy őrző – sóhajtott az ősz hajú. – A Tar Valon-i boszorkányok kreatúrája. Ugyan mi mást mondana egy ilyen, amikor maga is árnybarát, egyben árnybarátok szolgája? Talán nem tudjátok, hogy a trallokoknak farkaspofája, farkasfoga, és farkasbundája van?

Perrin pislogni kezdett, próbálta kitisztítani a fejét. Az agya helyén még mindig mintha tiszta kocsonyás fájdalom lett volna, de biztos volt benne, hogy itt valami nem stimmel. De egyszerűen képtelen volt koncentrálni, nem tudott rájönni, micsoda.

– Nem mindegyiknek – dünnyögte Egwene. Perrin aggodalmasan Byarra nézett, de a Gyermek mozdulatlanul nézte a lányt. – Némelyiknek szarva van, mint a kecskének, vagy a kosnak, némelyiknek sascsőre, vagy... vagy... meg ilyenek.

Bornhald szomorúan ingatta a fejét.

– Én minden esélyt megadok nektek, ti meg minden szavatokkal egyre mélyebben bemártjátok magatokat. – Felemelte a mutatóujját. – Farkasokkal jártok, a Sötét Úr teremtményeivel. – Középső ujj. – Elismeritek, hogy egy őrző is van az ismerőseitek között, a Sötét Úr egy másik teremtménye. Kétlem, hogy mindezt elmondta volna, ha csak rövid időt töltöttetek együtt. – Gyűrűsujj. – Te pedig, fiú, egy Tar Valon-i márkát tartasz a zsebedben. A legtöbb nem Tar Valon-i az ilyesmitől igyekszik megszabadulni, amilyen gyorsan csak tud. Kivéve, ha a Tar Valon-i boszorkányok szolgálatában áll. – Kisujj. – Harcoshoz való fegyvert hordasz magadnál, miközben úgy öltözködsz, mint egy tanyasi fiú. Tehát kém vagy. – Hüvelykujj. – Tudod, milyenek a trallokok és az Enyészek. Ennyire délre csak néhány tudós, és azok, akik jártak már a Határvidéken, hiszik el, hogy nem csak a mesében léteznek. Netán jártatok a Határvidéken? Ha igen, megmondanátok, hogy hol? Sokat utaztam arrafelé, jól ismerem. Nem? Nos, jó. – Szétnyitott tenyerére nézett, majd hangos koppanással az asztalra ejtette azt. Nagyapás arckifejezése most azt mondta, ezek az unokák bizony nagyon rosszak voltak. – Miért nem mondjátok el az igazságot, hogy hogyan jutottatok el odáig, hogy farkasokkal fussatok az éjszakában?

Egwene már nyitotta a száját, de Perrin a makacs arckifejezéséből már előre tudta, hogy az egyik mesét akarja elmondani, amit együtt találtak ki. Az most nem lesz jó. Nem, itt és most semmiképp. Fájt a feje; szívesebben vette volna, ha lenne ideje átgondolni a mondandóját, de hát nem volt. Ki tudhatja, merre nem járt már ez a Bornhald, melyik országot és várost nem ismeri? Ha hazugságon kapja őket, többet hiába is próbálnának igazat mondani. Attól a pillanattól kezdve meg lenne győződve, hogy árnybarátok.

– A Folyóközből valók vagyunk – mondta gyorsan.

Egwene nyíltan rábámult, mielőtt rájött volna, mit csinál, de ő tovább mondta, ami igazából történt. Vagy legalábbis egy részét. Azért jöttek el a Folyóközből, kettesben, mert látni akarták Caemlynt. Útközben hallottak egy valaha csodálatos város romjairól, de amikor Shadar Logothba értek, trallokokat találtak ott. Sikerült elmenekülniük, az Arinellen át, de addigra végképp eltévedtek. Ekkor találkoztak egy emberrel, aki felajánlotta, hogy Caemlynbe kalauzolja őket. Kijelentette, hogy a nevéhez semmi közük, és nem is volt túl barátságos, de hát szükségük volt vezetőre. Farkasokat akkor láttak először, amikor a Fény Gyermekei megjelentek. Ők egyszerűen csak el akartak rejtőzni, nehogy megegyék őket a farkasok, vagy megöljék az ismeretlen lovasok.

– ...ha tudtam volna, hogy maguk a Fény Gyermekei – fejezte be –, rögtön odamentünk volna magukhoz, hogy segítséget kérjünk.

Byar hitetlenkedve horkantott fel. Perrint nem túlzottan érdekelte; ha az úrkapitányt sikerül meggyőzni, a Gyermek nem bánthatja őket. Világosan látszott, hogy ha Bornhald azt parancsolja, akkor nem vesz többet levegőt.

– Az őrző kimaradt – mondta egy pillanattal később az ősz hajú tiszt.

Perrin tákolmánya összeomlott; tudta, hogy időre lenne szüksége, amíg jobban kigondolja. Egwene ugrott helyette, hogy betömje a réseket:

– Baerlonban találkoztunk vele. Az egész város tele volt a tél után a bányákból lejött emberekkel. Ugyanahhoz az asztalhoz ültettek minket a fogadóban. Csak az ebéd alatt beszéltünk vele.

Perrin megkönnyebbülten fújta ki a levegőt. Köszönöm, Egwene.

– Adja vissza nekik a holmijukat, Byar gyermek. A fegyverek kivételével, természetesen. – Byar meglepett arcát látva Bornhald hozzátette:

– Vagy talán maga is azok közé tartozik, akik kifosztják a megvilágosítatlanokat? Pedig az nem szép dolog, nem igaz? Senki nem lehet tolvaj, úgy, hogy közben a Fényben is járjon. – A fehérköpeny láthatóan alig tudta megállni, ki ne törjön belőle a felháborodás, amiért ilyesmivel gyanúsítják.

– Ezek szerint elengednek? – kérdezte meglepetten Egwene. Perrin felemelte a fejét, hogy lássa az úrkapitány arcát.

– Természetesen nem, gyermekem – felelte szomorúan Bornhald. – Abban talán igazat mondotok, hogy a Folyóközből valók vagytok, minthogy tudtok Baerlonról és a bányákról. Na de Shadar Logoth...? Ezt a nevet nagyon-nagyon kevesen ismerik. Legtöbbjük árnybarát. Ráadásul, aki ismeri ezt a nevet, az már tud annyit a helyről, hogy ne menjen oda. Javaslom, hogy találjatok ki jobb mesét, mielőtt Amadorba érünk. Lesz rá időtök bőven, mert Caemlynben meg kell állnunk egy időre. De legjobb, ha az igazságot mondjátok, gyermekeim. Az igazság és a Fény szabaddá tesz.

Byar időközben megfeledkezett az ősz hajú tiszttel szembeni félénksége egy részéről. Megpördült, hátat fordított a foglyoknak, és felháborodottan kiáltott fel:

– Ezt nem teheti! Nincs rá joga! – Bornhald kérdően emelte meg egyik szemöldökét, mire Byar gyorsan összeszedte magát. – Bocsásson meg, úrkapitányom. Megfeledkeztem magamról. Alázatosan elnézését kérem, és készen állok a vezeklésre, de mint arra az úrkapitány maga is rámutatott, időben Caemlynbe kell érnünk, és ez a vezetéklovak híján egyáltalán nem lesz könnyű, hát még ha foglyokat is kénytelenek vagyunk magunkkal cipelni.

– Na és maga mit javasolna? – kérdezte türelmesen Bornhald.

– Az árnybarátok büntetése halál. – Az érzéketlen hang még rémisztőbbé tette a kijelentést. Mintha azt javasolta volna, hogy lépjenek rá egy bogárra. – Az Árnyékkal nincs békekötés. Az árnybarátoknak nincs kegyelem.

– A buzgalom dicséretes dolog, Byar gyermek, de, ahogy a fiamnak, Dainnek is gyakran kénytelen vagyok megjegyezni, a túlbuzgóság súlyos hiba lehet. Ne felejtse el, hogy a Tanítás azt is mondja: „senki nem tévelyedhet el annyira, hogy vissza ne lehessen hozni a Fénybe”. Ez a kettő itt még fiatal. Nem lehetnek még mélyen az Árnyékban. Még kivezethetjük őket a Fényre, ha hagyják, hogy eloszlassuk az Árnyékot a szemük elől. Kell adnunk nekik ennyi esélyt.

Perrin egy pillanatra szimpátiát érzett a nagyapaszerű férfi iránt, aki Byar és közéjük állt. Bornhald ekkor Egwene felé fordította nagyszülői mosolyát.

– Ha mire Amadorba érünk, nem vagy hajlandó visszatérni a Fényre, kénytelen leszek átadni téged az inkvizítoroknak, márpedig hozzájuk képest Byar buzgósága olyan, mint gyertyaláng a nap mellett. – Mindezt olyan hangon mondta, mintha sajnálná, hogy ezt kell tennie, de kénytelen, mert ez a kötelessége, márpedig a kötelesség az ő szemében szent.

– Térj meg, tagadd meg a Sötét Urat, jöjj vissza a Fényre, valld be a bűneidet, meséld el, amit erről a romlott dologról tudsz a farkasokkal, és akkor még elkerülheted az igazságszolgáltatást. Szabadon jársz majd, a Fényben. – Perrinre nézett. Szomorúan felsóhajtott. A fiú hátán végigfutott a hideg. – De te, egyszerűen Perrin a Folyóközből, te megöltél két Gyermeket. – Megérintette a fejszét, ami még mindig Byar kezében volt. – Rád, attól félek, akasztófa vár Amadorban.

Kilencedik fejezet

Játssz a vacsorádért

Rand összeszűkült szemmel nézte a tőlük három vagy négy útkanyarral előrébb felszálló porfelhőt. Mat már meg is indult az utat szegélyező élősövény felé. Örökzöld leveleivel, sűrű ágszövevényével legalább olyan jó búvóhelyet nyújthat, mint egy kőfal, már ha sikerül átjutniuk a túloldalára. Az út túlsó szélét ritkásan álló, fejmagasságig érő bokrok barna csontvázai jelezték. Mögöttük fél mérföld nyílt mező után kezdődött csak az erdő. A nyílt terület talán egy nemrég elhagyott tanya maradványa lehetett, de így első ránézésre nem látszott rajta számba jöhető búvóhely. Igyekezett megbecsülni a közeledő porfelhő és a szél sebességét.

Ekkor egy hirtelen széllökés felkavarta körülötte a port, és mindent eltakart. Pislogni kezdett; megigazgatta az orrát, száját takaró, egyszerű, sötétbarna sálat. Meglehetősen piszkos volt már, viszketett tőle az arca, de legalább nem lélegzett be minden légvétellel egy jó adag port. Egy parasztgazda adta, egy hosszú képű férfi, akinek az arcára barázdákat vájt a sok aggodalom.

– Nem tudom, mi elől menekültök – mondta kissé ideges, komor tekintettel –, de nem is akarom tudni. A családom, értitek. – Azzal hirtelen két hosszú sálat húzott elő a kabátzsebéből, és feléjük lökte őket. Egyetlen halom összegabalyodott gyapjúszövet volt az egész. – Nem sok, de tessék. A fiaiméi. Van nekik több is. Nem ismertek engem, értve? Nehéz idők ezek.

Rand kincsként őrizte a sálat. Az emberek listája, akik Fehérhíd óta jók voltak hozzájuk, igencsak rövid volt. Meggyőződése volt, hogy már nem is lesz sokkal hosszabb.

Mat, akinek csak a szeme látszott ki a feje köré tekert sál mögül, villámgyors felderítést végzett az élősövény mentén, meg-megmozgatta a leveles ágakat. Rand megérintette a gémdíszes markolatot az övénél, de aztán inkább mégis maga mellé ejtette a kezét. Egyszer már majdnem elárulták magukat azzal, hogy lyukat vágtak a sövénybe. A porfelhő közeledett. Túl sokáig egyben maradt ahhoz, hogy a szél műve lehessen. Legalább az eső nem esik. Az esőtől megül a por. A keményre döngölt földút a leghevesebb zápor után sem változott sárrá, de nedves időben nem szállt fel a por. Pedig az volt az egyetlen, amiből időben megtudhatták, ha közeledett valaki, jó esetben még mielőtt hallótávolságba ért volna. Ha csak a hangja jelezte, hogy jön, néha túl késő volt már elbújni.

– Itt! – szólt oda neki halkan Mat. Úgy tűnt, mintha egyenesen keresztüllépne a sövényen.

Odasietett. Valaki lyukat vágott ott egyszer. Mostanra részben benőtt a nyílás. Már egy méterről is úgy nézett ki, mintha épp olyan sűrű lenne, mint bárhol máshol. De egészen közelről kiderült, hogy csak egy vékony ágfüggöny van ott. Mikor átlépett, meghallotta a közeledő lódobogást. Tényleg nem a szél volt.

A nyílás mögött guggolva számolta az elhaladó lovasokat, kezét a kardja markolatán nyugtatva. Öt... Hat... összesen hét. Egyszerű öltözéket viseltek, de kardjukból, lándzsáikból látszott, nem falusiak. Némelyik tompa fémszegecsekkel kivert bőrzekét viselt. Kettőn kerek acélsapka is volt. Kereskedők testőrei lehettek, két megbízás között. De ki tudja?

Egyikük futó pillantást vetett az élősövény felé, pont, amikor a nyílás előtt haladt el. Rand kijjebb húzta a kardját, épp csak egy hüvelyknyire. Mat hangtalanul vicsorgott, mint egy sarokba szorított borz, résnyire húzott szemekkel lesett ki a sálja mögül. Kezét a kabátja alatt tartotta. Ha veszélyben voltak, mindig a Shadar Logoth-i tőrt markolászta. Rand már nem tudta volna megmondani, hogy ilyenkor magát akarja megvédeni, vagy a rubintos markolatú pengét. A barátja az utóbbi időben néha mintha egészen megfeledkezett volna arról, hogy íja is van.

A lovasok lassú ügetésben haladtak. Láthatóan határozott úti cél felé tartottak, de nem túl sietősen. Por szállingózott be a sövényen keresztül.

Megvárta, amíg egészen elhal a patadobogás, mielőtt óvatosan kidugta a fejét a nyíláson. A porfelhő messze járt már. Abba az irányba haladt, amerről ők jöttek. Kelet felé tiszta volt az ég. Átmászott a lyukon, kilépett az útra. A porfelhőt nézte, ahogy nyugat felé halad.

– Nem minket kerestek – mondta, félig kérdően, félig kijelentően.

Mat is kiküzdötte magát. Óvatosan kinézett, mindkét irányba, mielőtt előjött.

– Lehetséges – mondta. – Lehetséges.

Rand nem tudta volna megmondani, hogy ez most a kérdésre vonatkozott, vagy a kijelentésre, de bólintott. Lehetséges. Pedig nem így kezdődött a dolog, az utazásuk a Caemlyni úton.

Miután elhagyták Fehérhidat, gyakran kapta azon magát, hogy visszafelé bámul. Néha megpillantott valakit, amitől elakadt a lélegzete. Egy magas, vékony férfit, amint sietve lépked, velük egy irányba. Vagy egy nyurga, fehérhajú fickót valamelyik szekér bakján, a kocsis mellett. De mindig csak egy puttonyos házaló volt, vagy a piacra igyekvő parasztgazdák. Sosem Thom Merrilin. Ahogy teltek a napok, úgy halványult a remény.

Az út meglehetősen forgalmas volt. Szekerek és kordék, lovasok és gyalogosok. Egyedül haladtak, vagy csoportosan. Néha szekerek hosszú sorából álló kereskedőkaravánnal vagy tucatnyi lovasból álló csapattal találkoztak. Azt azért nem lehetett mondani, hogy tele lett volna az út – gyakran egyik irányban sem látszott más, mint a döngölt föld úttestet szegélyező fasor szinte kivétel nélkül lombtalan fái –, de kétségtelenül nagyobb forgalom volt rajta, mint amilyet a folyóközi utakon valaha is látott.

Legtöbben abba az irányba haladtak, amerre ők: keletre, Caemlyn felé. Néha egy gazda elvitte őket egy darabon a szekerén, egy mérföldre, ötre, de nagyrészt gyalogoltak. A lóháton ülőket kerülték. Ha csak egyetlen lovast is észrevettek a távolban, már iszkoltak is le az útról elrejtőzni, amíg elhalad. Soha, egyiken sem volt fekete köpeny, és Rand szerint egy Enyész amúgy sem hagyta volna, hogy lássák, amint közeledik, de nem volt értelme fölösleges kockázatot vállalni. Eleinte csak a Félemberektől féltek.

Az első falu Fehérhíd után annyira hasonlított Emondmezőre, hogy egészen ólomnehéznek érezte a lábát, amikor meglátta. Magas csúcsos zsúptetők, kötényes gazdasszonyok pletykálkodtak a házuk kerítésére támaszkodva, gyerekek játszottak a falu füves főterén. A nők haja ugyan befonatlanul lógott a vállukra, és néhány egyéb apróság is más volt, de egészében véve olyan volt, mintha otthon lenne. Tehenek legelésztek a gyepen, libák sétáltak át fontoskodva az úton. A gyerekek nevetve bukfenceztek a porban, ahol a fűnek már nyoma sem látszott. Fel sem néztek, amikor elhaladtak mellettük. Ez is egy eltérés volt. Az idegenek látványa itt nem volt szokatlan, futó pillantásnál többet nem is pazaroltak rájuk. Ha egy falusi kutya közelébe értek, az csak felemelte a fejét, és beleszagolt a levegőbe; még csak fel sem állt.

Erősen közeledett már az este, amikor a faluba értek; amikor sorra világosodtak ki az ablakok, belehasított a honvágy. Mindegy, mennyire hasonlít látszólag, suttogta egy kis hang a fejében, ez nem az otthonod. Még ha be is mennél vakmelyik házba, Tamot nem találnád egyben sem. De ha mégis itt lenne, a szemébe tudnál nézni? Hiszen most már mindent tudsz, nem igaz? Olyan apróságoktól eltekintve, hogy honnan származol, meg hogy ki vagy valójában. De egy már biztos: nem lázálom volt. A fejében felhangzó csúfondáros kacaj hallatán megrogytak a vállai. Akár meg is állhatnál, kuncogott a hang. Ha sehonnan sem származol, teljesen mindegy, hogy hol vagy, és a Sötét Úr már amúgy is megjelölt.

Mat megcibálta a kabátujját, de ő elrántotta a karját, tovább nézte a házakat. Nem akart megállni, de legalább jól az emlékezetébe akarta vésni a látványt. Annyira olyan, mintha otthon lennél, igaz? Csak hát soha többé nem fogod látni, ugye?

A barátja megint rángatni kezdte. Mat arca feszes volt, a szája és a szeme körül egészen elfehéredett a bőr.

– Gyere már – dünnyögte. – Gyere már. – Úgy nézett a falura, mintha arra gyanakodna, hogy lesben áll valami a házakban. – Gyere már. Nem állhatunk még meg.

Rand körbefordult, hogy az egész látványt magába fogadja, majd felsóhajtott. Nincsenek még túl messze Fehérhídtól. Ha a Myrddraal a város falán be tudott menni, anélkül, hogy észrevették volna, ezt a kis falut igazán nem tartana sokáig átkutatnia. Hagyta magát kirángatni a településről, míg a zsúptetős házak egészen el nem tűntek szem elől.

Hamarosan leszállt az éjszaka. Holdfénynél álltak neki alvóhelyet keresni. Végül egy bozótosnál álltak meg. A bokrokon volt még némi elszáradt tavalyi levél. Egy közeli sekély patakból hideg vízzel töltötték meg a gyomrukat, majd összegömbölyödtek a földön, a bokrok alatt, a köpenyükbe burkolózva. Tüzet nem gyújtottak. Azt könnyen megláthatta volna valaki. Inkább a hideg.

Rand gyakran felébredt, zaklatták az emlékei. Minden egyes ilyen rövid ébrenléte alatt halotta, ahogy Mat motyog, forgolódik álmában. Ő maga nem álmodott, vagy legalábbis nem emlékezett rá, de ettől függetlenül nem aludt jól. Soha többé nem látod az otthonod.

Nem az volt az egyetlen éjszaka, amit úgy töltöttek, hogy csak a köpenyük védte őket a hidegtől, a széltől, sőt néha az esőtől, az elázástól is. Nem az volt az egyetlen vacsorájuk, ami egyetlen fogásból állt: hideg vízből. Mindkettőjüknek volt némi pénzük, amiből futotta egy-egy étkezésre valamelyik fogadóban, de szobát nem vettek ki, az túl sokba került volna. A Folyóközön kívül minden lényegesen drágább volt, az Arinell innenső partján még jobban, mint Baerlonban. Ami ezüstjük maradt, azt vészhelyzetre tartogatták.

Egyik délután megemlítette a rubinköves tőrt. Olyan üres volt már a hasuk, hogy nem is korgott. Lassan cammogtak az alacsonyan álló, erőtlen nap fényében. Látótávolságon belül semmi jó éjszakai táborhely nem látszott. Megint be kell érniük a bokrokkal. Sötét felhők gyülekeztek a fejük fölött. Éjszaka eső lesz. Remélte, szerencséjük lesz, és megússzák egy kis szemerkélő, jéghideg permettel.

Néhány lépést továbbhaladt, mire észrevette, hogy Mat megtorpant. Ő is megállt, megmozgatta a lábujjait a csizmájában. Legalább a lába nem fázott. Megigazgatta vállán a szíjakat. A pokrócai nem voltak nehezek, sem Thom csomagja, de néhány üres hassal megtett mérföld után már pár kiló is súlyosnak tud tűnni.

– Mi a baj, Mat? – kérdezte.

– Miért akarod olyan nagyon eladni? – csattant föl Mat mérgesen. – Végül is én találtam, nem te. Sosem jutott még eszedbe, hogy esetleg meg akarom tartani? Legalábbis egy darabig biztos. Ha mindenáron el akarsz adni valamit, hát add el azt a francos kardodat!

Rand végigsimította a gémjeles markolatot.

– Ezt a kardot az apám adta nekem. Azelőtt az övé volt. Én nem kérnélek, hogy adj el valamit, amit az apádtól kaptál. Különben is, még ha találnék is rá vevőt, ugyan mennyit adnának érte? Mit kezdene egy földműves egy karddal? Annak a rubinnak az árából viszont hintón mehetnénk Caemlynig. Talán még Tar Valonig is. És közben mindig fogadóban ennénk, minden éjszakát ágyban töltenénk. Vagy te talán szívesebben gyalogolsz át a fél világon? Szívesebben alszol a földön? – Szúrós pillantással meredt Matre. A barátja hasonlóképpen meredt vissza rá.

Egy ideig így álltak az út közepén, mígnem végül Mat kelletlenül megvonta a vállát, majd lesütötte a szemét. – Kinek adnám el, Rand? Egy gazda kénytelen lenne csirkékben fizetni, csirkékből pedig nem vehetünk hintót. Ha meg valamelyik faluban próbálkoznék, ha csak megmutatnám, valószínűleg azt hinnék, hogy loptuk. A Fény tudja, mi történne akkor.

Némi gondolkozás után Rand kelletlenül bólintott.

– Igazad van. Tudom. Bocsáss meg, nem akartam így rád förmedni. Csak olyan éhes vagyok, meg a lábam is fáj. Egy pillanatra kijöttem a sodromból.

– Az enyém is. – Továbbindultak, még fáradtabb léptekkel, mint addig. Megerősödött a szél, homokot fújt az arcukba. – Az enyém is – köhögte Mat.

Időnként egy-egy tanyán találtak élelmet és szállást. Egy szénaboglyában majdnem olyan melegen tudtak aludni, mint egy fűtött szobában, főleg a bokrok aljához viszonyítva, ráadásul, még ha nem is volt kátrányos ponyvával letakarva, akkor is csak a legtartósabb esőkben ázott be, ha elég mélyre ásta bele magát az ember. Mat néha megpróbált tojást lopni, sőt, egyszer még egy őrizetlen tehenet is meg akart fejni, amit hosszú pányvával egy földbe vert cölöphöz kötöttek és kint hagytak a mezőn. Csakhogy a legtöbb tanyán kutyák is voltak, és ezek a kutyák éberen őrködtek. Egy gyakran több mérföldes futás, sarkukban csaholó kutyákkal, Rand szerint túl nagy ár volt két-három tojásért, különös tekintettel arra, hogy néha órákba telt, mire az állatok végre elmentek, és le tudtak mászni a fáról, ahol menedéket kerestek. Az elvesztegetett időt sajnálta legjobban.

Ő szívesebben közelítette meg inkább nyíltan a tanyaházat, fényes nappal. Bár ezt a módszert sem szerette igazán. Néha egyetlen szó nélkül rájuk engedték a kutyákat. Ezekben a nehéz időkben, amikor ráadásul mindenféle aggasztó hírek terjengtek, a településektől távol élők tartottak az idegenektől. Gyakran azonban egy óra favágásért, vagy vízhordásért ételt és szállást kaptak, még ha az istállóban aludtak is, a szalmán. Csakhogy az az egy-két óra munka is egy-két óra elvesztegetett idő volt, hisz nappal csinálták, amikor pedig még továbbhaladhattak volna. Egy-két óra egyhelyben toporgás volt, annyival is több időt adtak a Myrddraaloknak, hogy utolérjék őket. Néha eltűnődött, hogy vajon hány mérföldet tud megtenni egy Enyész óránként. Minden percet sajnált. Na persze amikor épp kapkodva kanalazta egy gazdasszony forró pörköltjét, akkor nem annyira. Amikor pedig nem volt mit enniük, a tudat, hogy minden rendelkezésükre álló pillanatot azzal töltöttek, hogy Caemlyn felé haladtak, önmagában cseppet sem csillapította a gyomrukat mardosó éhséget. Nem tudta eldönteni, mi a rosszabb: az időt vesztegetni vagy éhesen utazni, de Mat nem érte be annyival, hogy csak a hasa és az üldözők miatt aggódjon.

– Tulajdonképpen mit tudunk róluk? – kérdezte egyik délután, miközben éppen egy kis tanya istállójából hordták ki a trágyát.

– A Fény szerelmére, Mat, ők mit tudnak rólunk? – horkant föl ő. Derékig nekivetkőzve dolgoztak. Mindkettőjüket izzadság és szalma borította. Szalmapor szállingózott a levegőben. – De annyit tudok, hogy báránysültet adnak nekünk, és igazi ágyban alhatunk.

Mat a szalmával keveredett trágyába döfte a villáját, miközben a szeme sarkából a gazdára nézett, aki épp akkor sétált elő az istálló túlsó végéből, egyik kezében vödörrel, a másikban fejőszékkel. Hajlott hátú öregember volt, ritkás, ősz hajjal. Amikor meglátta, hogy Mat őt nézi, lelassított, majd gyorsan elkapta róla a szemét, és szapora léptekkel elhagyta az istállót, még a tej is kiloccsant a vödör peremén nagy siettében.

– Ez valamire készül, én mondom – így Mat. – Láttad, hogy nem mert a szemembe nézni? Ugyan miért olyan barátságosak két ismeretlen vándorhoz, akiket azelőtt nem is láttak soha? Na ezt mondd meg.

– A felesége azt mondta, az unokáira emlékeztetjük. Nem hagynád már abba, hogy folyton rájuk gyanakodsz? Csak attól kell félnünk, ami követ minket. Remélem.

– Pedig valamit forral – dünnyögte Mat.

Mikor végeztek, az istálló előtt álló itatóban megmosakodtak. A leszálló nap hosszú árnyékokat rajzolt az udvarra. Rand megtörölközött az ingével, majd megindultak a ház felé. A gazda az ajtóban várta őket. Mint egy mellékesen két méteres harci botra támaszkodott. A felesége mögötte állt, a kötényét gyűrögetve, az ajkát rágcsálva lesett kifelé. Rand sóhajtott; attól tartott, többé nem emlékeztetik őket az unokáikra.

– A fiaink látogatóba jönnek ma este – mondta az öregember. – Mind a négy. Egész elfelejtkeztem róla. Mind a négyen jönnek. Nagydarab legények. Erősek. Most már bármelyik pillanatban megérkezhetnek. Attól félek, mégsem lesz szabad ágy, még ha megígértük is.

A felesége szalvétába kötött csomagot nyújtott előre mellette.

– Itt van. Kenyér, sajt, savanyúság és bárányhús. Két evésre is elég talán. Tessék. – Ráncos arca könyörgött, hogy vegyék el, és menjenek tovább.

Rand elvette a csomagot.

– Köszönöm. Megértem. Gyere, Mat.

A barátja követte. Morogva húzta föl az ingét, Rand úgy gondolta, a legjobb, ha minél nagyobb utat megtesznek, mielőtt megállnának enni. Az öreg gazdának kutyája is volt.

Rosszabbul is járhattak volna. Három nappal korábban még munka közben voltak, amikor rájuk uszították a kutyákat. A kutyák, a gazda, és két, bunkósbotot lengető fia üldözte őket a Caemlyni útra, és még azon is vagy fél mérföldet, mielőtt végre lemaradtak. Épp csak annyi idejük volt, hogy felkapják a holmijukat, és futásnak eredjenek. A gazdánál íj volt, széles fejű nyílvesszővel a húron.

– Vissza ne gyertek, halljátok? – kiáltotta utánuk. – Nem tudom, miben mesterkedtek, de meg ne lássam még egyszer azt a cikázó szemeteket!

Mat vissza akart fordulni, a tegezében matatva, de Rand továbbvonszolta.

– Megőrültél? – Mat mogorván nézett rá, de azért tovább futott.

Rand már néha elgondolkozott, megéri-e még egyáltalán tanyáknál megállniuk. Minél messzebb jutottak, Mat annál gyanakvóbb lett az idegenekkel; ráadásul egyre kevésbé tudta leplezni. Vagy nem is akarta. Egyre soványabb ételt kaptak ugyanazért a munkáért, és néha már az istállót sem ajánlották fel nekik éjszakai szállásnak. De aztán egy napon minden problémájukra megoldást talált, legalábbis úgy tűnt. A Grinwell tanyán történt a dolog.

Grinwell mesternek és feleségének kilenc gyermeke volt, a legidősebb egy Matnél és Randnél alig egy évvel fiatalabb lány. Maga Grinwell gazda robusztus, keménykötésű ember volt, és ennyi gyermekkel valószínűleg nem volt szüksége további segítő kezekre. Ennek ellenére tetőtől talpig végignézett rajtuk, a hosszú utazástól piszkos, megviselt ruháikon, poros csizmájukon, majd kijelentette, hogy mindig tud munkát találni még néhány embernek. Grinwell asszony leszögezte, hogy ha az asztalánál akarnak enni, jobb, ha azokat a piszkos göncöket leveszik. Amúgy is mosni készült, és amíg dolgoznak, a férje néhány régi ruhája is megteszi nekik. Mindezt mosolyogva mondta. Randnek egy pillanatra egészen olyannak tűnt, mint al'Vere asszony, noha az ő haja szőke volt, míg a fogadósnéé barna. Soha nem is látott még ilyen hajszínt azelőtt. Még Mat is felengedett egy kicsit a mosolya láttán. Ráadásul ott volt a legnagyobb lány.

A sötétbarna hajú, nagy szemű, csinos Else állandóan szemtelenül vigyorgott rájuk, ahányszor csak a szülei nem néztek oda. Amíg dolgoztak – hordókat és abrakos zsákokat pakoltak az istállóban –, ő az ajtóban támaszkodott, halkan dudorászva rágcsálta az egyik hosszú copfja végét, és őket nézte. Főleg Randet. Rand megpróbált tudomást sem venni róla, de pár perc múlva inkább felvette az inget, amit Grinwell mestertől kapott kölcsön. Vállban szűk volt és rövid, de jobb volt, mint a semmi. Else hangosan nevetett, amikor belebújt. Kezdett attól félni, ezúttal nem Mat hibája lesz, ha elzavarják őket.

Perrin biztos tudná, mit csináljon, gondolta. Tenne valami szellemes megjegyzést, és a lány hamarosan a tréfáin nevetne, nem pedig feltűnően meresztgetné a szemét, amikor az apja bármikor megláthatja. Csak hát neki nem jutott eszébe semmilyen szellemes megjegyzés, sem tréfa. Ahányszor csak a lány irányába nézett, az olyan mosolyt küldött felé, ami láttán az apja biztos rájuk uszította volna a kutyáit. Egyszer még meg is jegyezte, hogy kedveli a magas férfiakat. Az összes, a környező tanyákon lakó fiú alacsony, állította. Mat gúnyosan hümmögött. Legalább egy vicc eszembe jutna, gondolta Rand. Megpróbált a villára koncentrálni.

A kisebb gyerekek jelenléte viszont valóságos áldás volt. Mat gyanakvása mindig enyhült egy kicsit, ha gyerekek közelében volt. Vacsora után mindenki elhelyezkedett a kandalló előtt. Grinwell mester kedvenc karosszékében tömködte tele dohánnyal a pipáját, míg Grinwell asszonya varródobozával és kettőjük frissen mosott ingeivel foglalatoskodott. Mat előásta a csomagjából Thom színes labdáit, és nekiállt zsonglőrködni. Ez csakis gyerekek jelenlétében jutott eszébe. Amikor úgy tett, mintha leejtené a labdákat, de az utolsó pillanatban mégis elkapta azokat, a gyerekek önfeledten kacagtak. A szökőkutaknál, nyolcasoknál és a hatlabdás körnél, amit tényleg majdnem elrontott, boldogan tapsoltak. De a tanyasiak még a kis rontást is az előadás részének vették. Grinwell mester és felesége legalább olyan hangosan tapsolt, mint a gyerekeik. Mikor Mat végzett, és számos díszes, Thoméhoz hasonlóan cikornyás meghajlás után visszaült a helyére, Rand elővette Thom furulyáját a tokjából.

Ahányszor csak a kezébe vette a hangszert, mindig hullámként futott át rajta a szomorúság. Az arany-ezüst berakásokat érinteni olyan volt, mintha Thom emlékét idézné fel. A hárfához sosem nyúlt, csak azt ellenőrizte néha, száraz-e, nem sérült-e meg. Thom mindig azt mondogatta, hogy a hárfa nem való tanyasi fiúk ügyetlen kezébe. A furulyát viszont, ahányszor csak egy gazda megengedte nekik, hogy maradjanak, elővette, és eljátszott rajta valami nótát. Egy kis ráadás volt ez az ellátásért csérébe, meg talán Thom emlékének a frissen tartására is szolgált.

Minthogy Mat zsonglőrködése után már eleve vidám volt a hangulat, a „Három lány a réten”-t játszotta el. Grinwell mester és felesége végig tapsoltak, a kisebb gyerekek pedig körbetáncolták a szobát, még a legkisebb is, aki pedig alig tudott még járni, ritmusra toppantgatott. No persze tisztában volt vele, hogy nem nyerne díjat Bel Tine-kor, de a Thomtól kapott leckék után már legalábbis nem szégyellne elindulni.

Else keresztbe vetett lábbal ült a kandalló előtt. Amint az utolsó hang után leengedte a furulyát, a lány hosszú sóhajt hallatva hajolt előre, és rámosolygott:

– Olyan gyönyörűen játszol. Soha nem hallottam még ilyen gyönyörűt.

Grinwell asszony hirtelen abbahagyta a varrást, megemelt szemöldökkel nézett a lányára, majd hosszan, mérlegelő pillantással mérte végig Randet.

Ő közben felemelte a bőrtokot, hogy elrakja a furulyát, de az asszony pillantása láttán elejtette a tokot, de majdnem még a furulyát is. Ha azzal vádolja, hogy a lányával enyelgett... Zavarában gyorsan újra a szája elé emelte a hangszert, és eljátszott még egy dalt. Aztán még egyet, majd még egyet. Grinwell asszonyság végig őt nézte. Előadta a „Fűzet tépő vad vihar”-t, a „Hazafelé a Tarwyn-résből”-t, az „Aynora asszony kakasá”-t, és az „Öreg fekete medvé”-t. Minden dalt eljátszott, ami csak az eszébe jutott, de a nő csak nem vette le róla a szemét. Igaz, nem is szólt semmit, de figyelt és mérlegelt.

Későre járt már az idő, amikor Grinwell mester végül felállt. Nevetgélt, a kezét dörzsölgette.

– No, hát ez ritka jó mulatság volt, de nekünk már régen ágyban kellene lennünk. Ti utazó legények magatok osztjátok be az időtöket, de a tanyán bizony korán kezdődik a nap. De én mondom, legények, volt már, hogy jó pénzt fizettem egy fogadóban egy kis ilyesféle szórakozásért, és ez sem volt rosszabb annál. Sőt, némelyiknél jobb.

– Azt hiszem, valami jutalmat érdemelnek, apa – mondta Grinwell asszony, miközben fölvette a legkisebb fiát, aki időközben régen elaludt a tűz előtt. – Az istálló nem alvásra való. Alhatnának Else szobájában, ő meg majd alszik velem.

Else elhúzta a száját. Vigyázott, hogy ne látsszon, lehajtva tartotta a fejét, de Rand látta. És szerinte a lány anyja is.

Grinwell mester bólintott.

– Igen, igen, az mégiscsak sokkal jobb, mint az istálló. Mármint, ha nem bánjátok, hogy ketten kell aludnotok egy ágyban. – Rand elvörösödött; a gazdasszony még mindig őt nézte. – Igazán jól esne még egy kis furulyaszó. Meg egy kis zsonglőrködés is. Az is nagyon tetszett. Tudjátok mit? Van egy kis elintéznivalóm, amiben segíthetnétek holnap, és...

– Biztos korán indulni akarnak, apa – vágott közbe a felesége. – Arien a következő falu, abban az irányban, amerre tartanak, és ha szerencsét akarnak próbálni az ottani fogadóban, egész nap talpalniuk kell, hogy sötétedés előtt odaérjenek.

– Igen, asszonyom – felelte Rand. – Úgy teszünk. És köszönöm.

A nő feszes kis mosollyal felelt, mintha nagyon is jól tudná, hogy nemcsak a tanácsáért, de még nem is csak a vacsoráért és a meleg ágyért mondott köszönetet.

Másnap Mat reggeltől estig Else-zel cukkolta, miközben az utat rótták. Ő folyton próbálta másra terelni a szót. Az első dolog, ami eszébe jutott, az volt, amit Grinwellék javasoltak az este. Reggel, miután maguk mögött hagyták a duzzogó Else-et és szúrós szemmel figyelő anyját, akin látszott, hogy örül, hogy megszabadult tőlük, még mielőtt valami baj lehetett volna, ez még csak egy figyelemelterelő téma volt, amivel Matbe fojthatta a szót. De mire a következő faluba értek, már kezdte komolyan gondolni.

A leszálló alkonyattal léptek be Arien egyetlen fogadójába. Rand beszélt a fogadóssal. Eljátszotta a „Komp a folyón”-t – amit a fogadós „Drága Sará”-nak hívott, és a „Dun Aren-i út” egy részét, Mat pedig tartott egy kis zsonglőrbemutatót, aminek az lett az eredménye, hogy aznap éjszaka ágyban aludtak, és forró marhahúst ettek sült krumplival. Igaz, a fogadó legkisebb szobáját kapták, az eresz alatt, leghátul, és az ételt is csak egy hosszú, zenéléssel és zsonglőrködéssel töltött este közepén kapták, de akkor is tető alatt voltak, és teli volt a hasuk. Ráadásul így minden nappali órát az úton tölthettek. És a fogadó vendégeit láthatólag nem zavarta, hogy Mat gyanakvóan néz rájuk. Néhányan közülük még egymást is ferde szemmel lesték. Olyan idők jártak, amikor az idegenekkel szembeni gyanakvás hétköznapi dologgá vált, márpedig egy fogadóban mindig voltak idegenek.

Rand jobban aludt, mint Fehérhíd óta bármikor, annak ellenére, hogy meg kellett osztania az ágyat Mattel, aki folyton motyogott álmában.

Reggel a fogadós megpróbálta rábeszélni őket, hogy maradjanak még egy-két napot, de amikor ez nem sikerült, odahívott egy kivörösödött szemű gazdát, aki túl sokat ivott az este, hogy haza tudjon hajtani. Egy óra múlva már négy mérfölddel keletebbre jártak, Eazil Forney szekerén, miközben a szénában hanyatt fekve bámulták az eget.

Attól kezdve így utaztak. Egy kis szerencsével, főleg, ha egyszer-kétszer el is vitték őket egy darabon, szinte minden nap elérték a következő falut sötétedés előtt. Ha több fogadó is volt a településen, a fogadósok licitáltak rájuk, miután hallották Randet furulyázni, látták Matet zsonglőrködni. Együtt sem jöttek ugyan egy mutatványos közelébe, de a legtöbb falusi még annyit sem látott gyakran egy évig sem, amennyit ők tudtak mutatni. Ha két-három fogadó is volt, az jobb szobát jelentett, két ággyal, jobb és nagyobb adag húst, sőt, néha még néhány rézzel is több csörgött a zsebükben, mikor távoztak. Reggelente szinte mindig volt valaki, aki felajánlotta, hogy utazzanak a szekerén, olykor egy gazda, aki túl sokáig maradt és túl sokat ivott, máskor egy kereskedő, akinek eléggé tetszett az előadásuk, hogy ne bánja, ha felugranak az egyik társzekere végébe. Rand már kezdte azt hinni, nem lesz több gondjuk Caemlynig. Csakhogy akkor Négykirályba értek.

Tízedik fejezet

Négykirály árnyékban

A falu nagyobb volt, mint az eddigiek, de ahhoz azért, hogy ilyen grandiózus nevet kapjon, mégiscsak meglehetősen csenevész kis település volt. A Caemlyni út szokás szerint a kisváros közepén vágott át, de itt délről is becsatlakozott egy sűrű forgalmú országút. A legtöbb falu elsősorban piacként és gyülekezőhelyként szolgált a környező földműveseknek, itt azonban nem sok parasztot lehetett látni. Négykirályt inkább az tartotta fönn, hogy a Caemlynbe, vagy a Baerlonon túl, a Ködhegységben fekvő bányászvároskákba, illetve a közbeeső településekre tartó kereskedőkaravánok megállóhelye volt. A déli út Lugard kereskedelmét közvetítette a nyugati bányák felé; a Caemlynbe tartó lugardiak egy másik, közvetlenebb útvonalat használtak. Négykirály környékén nem sok tanya akadt, épp csak annyi, amennyi el tudta látni élelmiszerrel. Egyébként a városkában minden a kereskedők és szekereik, az utóbbiak hajtói, továbbá a rakodók kiszolgálására épült.

Mindenfelé nagy üres földterületek nyíltak az útról, tele szorosan egymás mellé parkolt szekerekkel, néhány unott őrtől eltekintve elhagyatottan. A sok kerék homokká túrta rajtuk a talajt. Istállók és karámok szegélyezték az utcákat. Maguk az utcák mind szélesek voltak, hogy szekerek is elférjenek rajtuk. Mély keréknyom-barázdák nehezítették a járást. Park, zöld terület nem volt, a gyerekek a keréknyomokban játszottak, ki-kitérve az elhaladó kocsik elől, a hajtók vad szitkozódása közepette. A nők sállal tekerték be a fejüket. Lesütött szemmel, sietős léptekkel jártak. A kocsisok néha olyan obszcén megjegyzéseket tettek rájuk, hogy Rand egészen belepirult. Némelyik hallatán még Mat is összerezzent. Egyetlen asszonyt sem láttak a kerítés mellett a szomszédjával trécselni. Szürkésbarna faházak álltak szorosan egymás mellett, legfeljebb egy szűk sikátor választotta el őket. A meszelés elkopott rajtuk, mintha évek óta nem újították volna meg, már amelyik ház ódon deszkáit lemeszelték egyáltalán valaha. A súlyos spalettákat némelyik épületen olyan régen nem nyitották ki, hogy a zsanérok összefüggő tömbbé rozsdásodtak rajtuk. A legkülönfélébb zajok – kalapácsütések egy kovácsműhelyből, a kocsisok hangos kiáltozása, rekedt hahota a fogadókból – olvadtak zsongó hangzavarrá.

Amikor egy feltűnő színekre mázolt fogadó elé értek, Rand leugrott a kereskedő vászonponyvás szekerének végéből. Csupa sárga és zöld épület volt, messziről kitűnt a sok szürke ház közül. A kocsikaraván haladt tovább. A hajtók látszólag észre sem vették, hogy ő és Mat leszálltak; alkonyodott, és nekik csak a közeli megérkezésen és a lovak leszerszámozásán járt az eszük. Rand megbotlott egy keréknyomban, majd gyorsan elugrott egy szembejövő, jól megrakott szekér elől. A hajtó hangosan káromkodott, de nem lassított, ügetésben húzott el mellette. Egy falusi nő kerülte meg; majd gyorsan tovább is sietett, anélkül, hogy akár egy pillanatra is a szemébe nézett volna.

– Hát, nem is tudom – mondta. Mintha zene is keveredett volna a hangzavarba, de nem tudta volna megmondani, honnan jön. Talán egy fogadóból, de az is lehet, hogy nem. – Nem tetszik nekem ez a hely. Talán ezúttal jobb lenne, ha továbbmennénk.

Mat megvetően nézett rá, majd égnek emelte a szemét. Sötét felhők gyülekeztek a magasban. – És egy sövény alatt aludjunk? Ilyen időben? Most már újra hozzászoktam az ágyhoz. – Félredöntötte a fejét, úgy hallgatózott, majd hümmögni kezdett. – Talán azért nem mindenütt van zenész. Különben is, ha zenészük van is, fogadni mernék, hogy zsonglőrük nincs. – Vállára vetette az íját, és megindult az élénksárga ajtó felé. Mindent összehúzott szemmel nézett meg magának. Rand kétségekkel küzdve követte.

Bent zeneszó fogadta őket. A citera és a dob hangja még a rekedt nevetést és a részeg kiáltozást is majdnem elnyomta. Rand nem is fárasztotta magát azzal, hogy megkeresse a tulajdonost. A következő két fogadóban is volt már zenész. Mindenütt ugyanaz a fülsüketítő hangzavar. Egyszerű ruházatú férfiak foglalták el az összes asztalt, vagy botladoztak keresztül a termen, korsót lóbálva, miközben, amikor csak alkalmuk adódott rá, megpróbálták megtapogatni a pincérnőket. Utóbbiak merev, rezignált mosollyal tértek ki előlük. Csak úgy rázkódtak a falak a zsivajtól. Savanyú szag terjengett, öreg bor és mosatlan testek kipárolgása. Az általában csipkés selyem-, bársonyruhát viselő kereskedőknek nyoma sem volt. Az ő fülüket és orrukat privát, emeleti ebédlők védték. Mat és ő épp csak bedugták a fejüket, majd rögtön távoztak is. Kezdte azt hinni, nem is lesz más választásuk, mint továbbmenni.

A negyedik fogadóban azonban, a Táncoló Kocsisban, csend volt.

Pedig semmivel sem volt kevésbé cifra, mint a többi; sárga alapon élénkpiros és olyan rikító epezöld, amibe belefájdult az ember szeme, ha ránézett. Igaz, erről pattogzott a festék. Beléptek.

Épp csak egy fél tucat férfi üldögélt a nagyterem padlóját betöltő asztalok körül. Mindegyik a korsója fölé hajolt, elmerült a gondolataiban. Szemmel láthatóan meglehetősen rosszul ment az üzlet, de azelőtt nyilvánvalóan voltak idők, amikor sokkal jobban. Pontosan ugyanannyi felszolgálónő próbálta hasznossá tenni magát a teremben, ahány vendég volt. Volt is mit tenniük bőven – a padlón állt a kosz, a plafon sarkait pókháló töltötte ki –, de legtöbbjük igazából semmi hasznosat nem csinált, csak ide-oda mászkált, hogy nehogy álldogálni lássák.

Egy csontos férfi, vállig érő, hosszú, szálkás hajjal, összevont szemöldökkel nézett rájuk, amikor beléptek az ajtón. Kint felmorajlott az első mennydörgés.

– Mit akartok? – Bokáig érő, zsíros kötényébe törölgette a kezét. Rand nem tudta volna megmondani, ettől a kezéről került a kötényre valami, vagy fordítva. Most látott életében először sovány fogadóst. – No? Szólaljatok meg, vegyetek egy italt, vagy tűnjetek el! Na mi van, talán úgy nézek ki, mint valami vásári látványosság?

Rand elvörösödött, majd belekezdett a korábbi fogadókban már begyakorolt szövegbe.

– Én furulyázni tudok, a barátom pedig zsonglőrködik. Egy év alatt nem lát nálunk jobbat. Egy jó szobáért és egy bőséges vacsoráért megtöltjük a nagytermét. – Eszébe jutott a sok zsúfolt nagyterem, amit aznap este láttak. Különösen az a fickó, aki az orra előtt hányta el magát az utolsóban. Fürgén kellett mozdulnia, hogy ne jusson belőle a csizmájára. Egy pillanatra elakadt, de összeszedte magát, és folytatta. – Megtöltjük a fogadóját vendégekkel, akik az étellel-itallal, amit fogyasztanak, húszszorosan visszahozzák azt a kis költséget, amit ránk áldoz. Miért ne...

– Van már egy cimbalmosom – felelte savanyúan a fogadós.

– Egy részeg disznód van, Saml Hake – jegyezte meg egy molett felszolgálónő. Épp elhaladt mellettük, kezében egy tálcán két korsó. Egy pillanatra megállt, széles mosolyt villantott Randre és Matre. – Legtöbbször annyira sincs magánál, hogy a nagyteremig eltaláljon – súgta nekik, mintha nagy titkot árulna el. De jó hangosan. – Két napja még csak nem is láttam.

Hake, mintegy mellékesen, visszakézből pofonvágta, miközben le sem vette a szemét a két fiúról. A pincérnő döbbent nyögést hallatott, majd nagy zajjal a piszkos padlóra zuhant. Az egyik korsó eltört; a kifolyt bor patakokat rajzolt a koszba.

– A bort és a korsót levonom a fizetésedből. Hozz másik italt. És igyekezz. Nem azért fizetnek a vendégek, hogy lustálkodj, meg csámborogj. – A hangja épp olyan nemtörődöm volt, mint az ütés. Egyik vendég sem nézett föl az italából, a többi felszolgáló pedig elfordította a fejét.

A telt nő az arcát dörgölte és gyilkos pillantással meredt Hake-re, de azért csak a tálcára rakta az üres korsót. Összeszedte az üvegszilánkokat is, majd egyetlen szó nélkül elment.

Hake elgondolkodva szívta a foga közé az arcát. Közben Randet és Matet méregette. A gémdíszes kardon is elidőzött egy ideig a szeme. – Tudjátok mit? – szólalt meg végül. – Van két priccsem egy üres raktárban hátul. A szoba túl drága, hogy csak úgy ingyen adjam. Majd ha mindenki elment, ehettek. Biztos marad valami.

Kár hogy nincs másik fogadó, amit még nem próbáltunk, gondolta Rand. Fehérhíd óta bőven volt alkalmuk elutasítással, érdektelenséggel, sőt, nyílt ellenségességgel találkozniuk, de még senkitől sem volt ilyen különös, kellemetlen érzése, mint ettől az embertől és a városától. Próbálta megnyugtatni magát, hogy csak a por, a kosz, meg a zaj teszi, de a rossz előérzet csak nem akart elmúlni. Mat úgy nézett Hake-re, mintha csapdát sejtene, mindamellett nem adta jelét, hogy le akarna mondani a Táncoló Kocsisról, és mégis inkább a sövény alatt éjszakázást választaná. Mennydörgés rezegtette meg az ablakokat. Rand sóhajtott.

– A priccsek is megteszik, ha tiszták, és van elég tiszta takaró. De két órával teljes sötétedés után eszünk, nem később, mégpedig a legjobb ételt, amije van. Tessék. Megmutatjuk, mit tudunk. – A furulya tokjáért nyúlt, de Hake megrázta a fejét.

– Fölösleges. Ennek a bagázsnak bármilyen nyivákolás megteszi, amíg valamelyest zenére hasonlít. – Megint Rand kardjára tévedt a szeme. Apró mosoly jelent meg az ajkán. – Egyetek, amikor akartok, de ha nem hozzátok be a tömeget, akkor fel is út, le is út. – Válla fölött az egyik fal mellett ülő két, zord arcú férfi felé bólintott. Nem állt előttük ital; karjuk vastagabb volt, mint némely ember combja. A fogadós bólintására Randre és Matre emelték a szemüket. Unott, érzelemmentes pillantással néztek végig rajtuk.

Rand a kardja markolatára tette a kezét. A gyomra görcsbe ugrott. Remélte, hogy az arcán nem látszik.

– Ha megkapjuk, amiben megegyeztünk, akkor rendben.

Hake pislogott; egy pillanatra ő is nyugtalannak tűnt. Aztán hirtelen bólintott.

– Ahogy mondtam. Na rajta, kezdjétek. Ha csak itt álldogáltok, azzal senkit nem hoztok be az utcáról – mondta, majd elvonult. Dühödten ordított rá a felszolgálónőkre, mintha ötven vendég lenne, akikkel nem törődnek.

A terem túlsó végén kis emelvény állt, a hátsó kijárat közelében. Rand feltett rá egy padot, majd mögé pakolta a köpenyét, a pokrócait, és Thom összecsomagolt mutatványos köpenyét. Végül az egész tetejére ráfektette a kardot.

Néha elgondolkodott, hogy okos dolog-e nyíltan viselnie a fegyvert. Maga a kard még nem lett volna szokatlan látvány, de a gémjelet folyton megnézték. Nem mindenki törődött vele, de ő a legkisebb feltűnésre sem vágyott. Könnyen lehet, hogy jól követhető nyomot hagy vele a Myrddraalnak – már ha az Enyészeknek kell egyáltalán nyom. Eddig nem úgy tűnt. Mindenesetre nem szívesen mondott volna le róla. Hiszen Tamtól kapta. Az apjától. Amíg a kardot hordja, legalább valami kapcsolat marad kettőjük között, egy kötelék, ami miatt továbbra is jogában marad az apjának hívni. Már késő, gondolta. Nem tudta volna pontosan megmondani, mire gondolt ezzel, de biztos volt benne, hogy igaz. Túl késő.

A nagyterem fél tucat vendége már az „Észak kakasa” első hangjára felemelte a fejét. Még a két kidobóember is kicsit előrébb hajolt a székén. Mikor a dal végére ért, mind tapsoltak, beleértve a két keményfiút is, majd még egyszer, amikor Mat színes labdák szökőkútját küldte a magasba a kezei között. Kint megint felmordult az ég. Az eső még nem zendített rá, de már szinte érezhetően ránehezedett a levegőre. Minél később kezdődik, annál nagyobb lesz a felhőszakadás.

Hamarosan híre kelt az előadásnak, és mire kint teljesen besötétedett, a fogadó megtelt nevető, beszélgető emberekkel. Akkora volt a hangzavar, hogy alig hallotta, mit játszik. Csak a mennydörgések tudták elnyomni néha a nagyterem zaját. Az ablakokon be-bevillant a villámfény, a szünetekben pedig hallotta, hogyan dobol az eső a tetőn. Az újonnan érkezettek egy ideje vizes nyomokat hagytak maguk után; csak úgy csorgott róluk az esővíz.

Ahányszor csak pillanatnyi szünetet tartott, már kiabálták is, milyen dal legyen a következő. Számos címet nem is ismert, de ha valakivel eldúdoltatott belőle egy keveset, gyakran kiderült, hogy magát a dalt tudja. Máshol is találkozott már ezzel a jelenséggel. A „Vidám Jaim” itt „Rhea mulat” volt, egy korábbi megállóhelyükön viszont „A nap színei”. Némelyik cím mindenütt ugyanaz maradt, mások tízmérföldenként változtak. Amellett új, számára addig ismeretlen dalokat is tanult. A „Részeg házaló” például ezen újak közé tartozott, bár néha „Kolompár a konyhában”-nak is hívták. A „Két király vadászott”-ból „Négy vidám halászok” lett, meg számos más egyéb is. Amit tudott, eljátszott. A közönség az asztalokon dobolva kért ráadást ráadás után.

Mások Matnek kiabáltak, hogy zsonglőrködjön megint. Néha még ki is tört a verekedés a két tábor között; akik inkább látványosságra vágytak, és akik a zenét részesítették előnyben. Egyszer még kés is villant, amit női sikoly követett, majd egy férfi tántorodott hátra az egyik asztaltól véres arccal, de Jak és Strom, a két kidobóember gyorsan közbelépett, és tökéletesen pártatlanul minden érintettet fejbekólintottak, majd kihajítottak az utcára. Mindig ez volt a taktikájuk, bármi történt is. Közben folytatódott a zsivaj, a nevetés, mintha mi sem történt volna. Még csak körbe sem nézett senki, kivéve azok, akik között a kidobóemberek az ajtó felé menet átfurakodtak.

A vendégek a kezüket sem fogták vissza. Ha valamelyik felszolgálólány megfeledkezett az óvatosságról, mindjárt megcsipkedték, vagy megfogdosták. Nem is egyszer Jaknek és Stromnak kellett valamelyik nő segítségére sietniük, bár azért nem siették el. Hake ilyenkor általában üvöltözni kezdett az érintett pincérnővel, sőt, még jól meg is rázta. Szemmel láthatóan a lány hibájául rótta föl a dolgot, és a könnyes szemekből, habogó bocsánatkérésekből kiderült, az hajlandó is elfogadni a fogadós véleményét. Ha a férfi csak összehúzta a szemöldökét, a felszolgálók már ugrottak is, még ha nem is rájuk nézett. Rand nem tudta megérteni, miért hajlandóak eltűrni ezt a bánásmódot.

A fogadós, ahányszor csak kettőjükre nézett, elmosolyodott. Aztán egy idő után rájött, hogy nem is rájuk mosolyog, hanem ilyenkor mögéjük néz, oda, ahol a gémdíszes kard fekszik. Egyszer, amikor a széke mellé tette az arany és ezüst berakásos furulyát, az is kapott egy mosolyt.

Amikor legközelebb helyet cseréltek Mattel a színpad elején, odahajolt a barátja füléhez. Még ilyen közelről is hangosan kellett beszélnie, de nem tartotta valószínűnek, hogy abban a zajban bárki más meghallhatná, amit mond.

– Hake meg fog próbálni kirabolni minket.

Mat bólintott, mintha a legkevésbé sem érné meglepetésként a dolog.

– Be kell majd reteszelnünk az ajtónkat éjszakára.

– Bereteszelni? Jak és Strom szerintem puszta ököllel be tudnak törni bármilyen ajtót. Jobb, ha eltűnünk innen.

– Legalább evés utánig várjunk. Éhes vagyok. Itt nem tudnak csinálni semmit – jelentette ki Mat. A zsúfolásig telt nagyterem közönsége türelmetlenül kiabált, hogy folytassák már. – Különben is, tényleg a szabadban akarsz aludni ebben az időben? – Egy különösen erős mennydörgés nyomott el minden más zajt. Az ablakokon beragyogó fény egy pillanatra erősebb volt, mint a lámpáké.

– Én csak el akarok innen tűnni, mielőtt betörik a fejem – mondta Rand, de a barátja már csoszogott is vissza az emelvény hátsó részére, a padhoz, pihenni. Sóhajtott egyet, majd belekezdett a „Dun Aren-i út”-ba. Úgy tűnt, ezt sokan szeretik itt. Már négyszer eljátszotta, de még mindig kiáltoztak érte.

Az a baj, hogy Matnek van igaza. Ő is éhes volt. És nemigen látott rá esélyt, hogy Hake bármit árthatna nekik, amíg a nagyterem tele van. Márpedig egyelőre nemhogy ürülne, de egyre jobban tele lesz. Ahányszor csak elment egy vendég, vagy Jak és Strom kidobott valakit az utcára, legalább kétszer annyian érkeztek. Kiabálva követelték, hogy Mat zsonglőrködjön, vagy egy dal címét ordították, de elsősorban is ivászattal és a pincérnők tapogatásával foglalták le magukat. Egy ember kivételével.

Ez utóbbi minden szempontból elütött a Táncoló Kocsis közönségétől. A kereskedőket szemmel láthatóan nem érdekelte a lerobbant fogadó. Amúgy sem voltak a számukra még csak privát ebédlők sem. A vendégek mind egyszerű ruhákat viseltek. Cserzett arcukból látszott, sokat dolgoznak a napon, a szélben. Ez a férfi azonban sima bőrű volt, húsos, puha kezű. Bársonykabátot viselt, kék selyemmel bélelt sötétzöld bársonyköpennyel. Minden ruhája drága szabású volt. Cipője – puha bársony papucscipő, nem bakancs – nem Négykirály kátyús földutaihoz készült. Sőt, egyáltalán nem utcára való lábbeli volt.

Jóval sötétedés után érkezett. Lerázta a köpenyéről a vizet, majd körbenézett, undorodó kifejezéssel a száján. Egyszer végigpásztázta a szemével a helyiséget, majd rögtön fordult is, és menni készült. Akkor azonban hirtelen összerezzent, noha Rand semmit nem látott, ami okot adhatott volna erre, majd leült egy asztalhoz, amit Jak és Strom pár perccel előbb szabadított föl. Hamarosan megállt mellette az egyik felszolgálólány, majd egy korsó bort hozott neki, amit a férfi oldalt tolt, és többet nem is ért hozzá. A lány mindkétszer láthatólag igyekezett minél gyorsabban minél távolabb kerülni az asztalától, noha nem próbálta meg megérinteni, de még csak rá sem nézett. Bármitől lett is a pincérnő nyugtalan, mások is érezték, akik a férfi közelébe kerültek. Akármilyen elpuhultnak tűnt is, ahányszor csak egy kérges tenyerű kocsis úgy döntött, hogy az asztalához ül, a jól öltözött idegennek elég volt egyetlen pillantást vetnie rá, hogy inkább máshol próbálkozzon. Úgy ült, mintha rajta kívül nem is lenne senki a teremben – csak Rand és Mat. Őket az asztalon könyökölve, az arca előtt összekulcsolt kezekkel figyelte. Minden ujján gyűrű csillogott. A felismerés elégedett mosolyával nézett rájuk.

Rand halkan mormogva figyelmeztette Matet, amikor legközelebb helyet cseréltek. A barátja bólintott.

– Én is észrevettem – dünnyögte vissza. – Vajon ki lehet? Folyton úgy érzem, mintha ismerném valahonnan.

Ez neki is az eszébe jutott, szinte bizsergett tőle az agya, mintha már a nyelvén lenne a neve. De csak nem akart eszébe jutni. Ugyanakkor teljesen biztos volt benne, hogy még sosem látta ezt az arcot.

Kétórányi előadás után – legalábbis Rand becslése szerint annyi lehetett –, visszacsúsztatta a furulyát a tokjába, majd mindketten összeszedték a holmijukat. Alig léptek le az emelvényről, már jött is Hake, sietős léptekkel, dühtől eltorzult arccal.

– Ideje ennünk – mondta, hogy elébe vágjon a vitának. – És nem szeretnénk, ha ellopnák a holminkat. Szólni akar a szakácsnak? – Hake habozott, még mindig dühösen. Sikertelenül próbálta kerülni a tekintetével a Rand kezében lévő holmikat. A fiú mintegy mellékesen megigazgatta azokat, amitől, látszólag véletlenül, egyik keze a kard markolatára került. – Vagy esetleg megpróbálhat kidobatni minket. – Szándékosan nyomta meg a „megpróbálhat”-ot. – Hosszú még az este, sokat játszhatunk még. Márpedig ahhoz, hogy tartani tudjuk a színvonalat, és azzal a tömeget, hogy minél több pénzt költsenek, szükségünk lesz minden erőnkre. Maga szerint meddig marad ilyen tele a terem, ha összeesünk az éhségtől?

Hake pillantása végigfutott a helyiségen, tele vendégekkel, akik az ő erszényét tömik, majd megfordult, és kidugta a fejét a hátsó konyha felé nyíló ajtón.

– Etessétek meg őket! – kiáltotta, majd a két fiúra förmedt. – Aztán ne húzzátok túl sokáig az időt. Elvárom, hogy ott legyetek a dobogón, amíg az utolsó vendég is el nem megy.

A közönség egy része a zenészért és a zsonglőrért kiabált. Hake feléjük fordult, csitítgatni kezdte őket. A bársonyköpenyes férfi is a türelmetlenkedők közé tartozott. Rand intett Matnek, hogy kövesse.

A konyhát vaskos ajtó választotta el a fogadó elülső részétől. A tetőn doboló eső hangja jobban hallatszott, mint a nagyteremből kiszűrődő lárma, kivéve, amikor benyitott valamelyik pincérnő. A tágas helyiségben forróság uralkodott, átjárta a tűzhelyekről, sütőkből áradó gőz. Egy hatalmas asztalt elleptek a félkész ételek és a felszolgálásra váró tálak. Néhány pincérnő a hátsó ajtó melletti padon üldögélt, egy csoportban. A lábukat dörgölték, miközben egyszerre csacsogtak a kövér szakácsnővel, aki ugyancsak megszakítás nélkül beszélt hozzájuk, nagy fakanalával gesztikulálva. Amikor Rand és Mat beléptek, mind fölnéztek, de egy pillanatra sem hallgattak el, vagy hagyták abba a lábuk masszírozását.

– El kell tűnnünk innen, amíg még van rá esélyünk – mondta Rand halkan, de Mat megrázta a fejét. A két tányérra szegezte a pillantását, amit a szakácsnő marhahússal, krumplival és borsóval töltött meg. A terjedelmes asszony szinte rájuk sem nézett, nyugodtan beszélt tovább a többi nőhöz. Oda sem figyelve, a könyökével szabadított fel nekik némi helyet az asztalon. Letette a tányérokat, melléjük egy-egy villát, majd meg is feledkezett róluk.

– Evés után is bőven lesz rá időnk – csúszott be Mat a tányérja mögé az asztal mellett álló padra, majd gyorsan nekiállt magába lapátolni az ételt.

Rand sóhajtott, de aztán sietve követte a barátja példáját. Előző este óta csak egy sercli kenyeret evett. Olyan üres volt már a gyomra, mint egy koldus erszénye. A konyhában terjengő ételszag pedig még csak rontott a helyzeten. Pillanatokon belül tele volt a szája. Mattel azonban nem bírta a versenyt; ő még csak a tányérja felét ürítette ki, amikor a barátja már újra telepakoltatta a magáét a szakácsnővel.

Nem állt szándékában kihallgatni a nők beszélgetését, de néhány szó egyszerűen kinyúlt érte és megragadta.

– Ez nekem olyan vadnak tűnik.

– Vad, vagy nem vad, én ezt hallottam. Végigjárta a városbeli fogadók felét, mielőtt idejött volna. Mindenhova csak besétált, körbenézett, majd egyetlen szó nélkül kiballagott. Még a Királyi fogadóból is. Mintha nem is esne.

– Biztos úgy érezte, nálunk sokkal kényelmesebb! – Erre kitört a nevetés.

– Én meg azt hallottam, csak sötétedés után ért Négykirályba. Úgy fújtattak a lovai, mintha lóhalálában jött volna.

– Vajon honnan jöhetett, hogy így szabad ég alatt kapta a sötétedés? Ilyen rosszul csak egy őrült vagy egy hülye tervezi az utazását.

– Hát lehet, hogy hülye, de akkor gazdag hülye. Azt hallottam, a szolgáinak meg a csomagjainak külön hintója van. A bőre alatt is pénz van, én azt mondom. Láttátok a köpenyét? Hát, nekem sem jönne rosszul egy olyan.

– Az én ízlésemnek egy kicsit kövér, de hát mindig is mondtam, nincs túl kövér férfi, csak túl kis vagyon! – A hasukat fogva rázkódtak a nevetéstől. A szakácsnő hátravetett fejjel kacagott.

Rand a tányérjára ejtette a villát. Nagyon kellemetlen gondolata támadt.

– Rögtön jövök – mondta. Mat alig látható biccentéssel felelt, miközben egy nagy darab krumplit tömött a szájába.

Felkapta a kardtartó övét; a hátsó kijárat felé menet gyorsan a derekára csatolta. Még csak rá sem nézett senki.

Kint úgy ömlött az eső, mintha dézsából öntötték volna. Gyorsan a vállára terítette a köpenyét, és felhúzta a csuklyáját. Kézzel fogta össze a köpeny szegélyét a mellén, úgy szaladt át az istállóudvaron. A vízfüggönytől semmit nem lehetett látni, kivéve, amikor becsapott egy villám, de azért megtalálta, amit keresett. A lovakat már bevitték az istállóba, de a két lakkozott fekete hintó ott csillogott az épület előtt. Egy pillanatra villámfény ragyogott fel a fogadó mögül, amit hatalmas, robajló mennydörgés követett. A felvillanó fényben el tudta olvasni a kocsik ajtaján díszelgő aranybetűket. Howal Gode.

A zuhogó esővel mit sem törődve álldogált, bámulta a feliratot, pedig nem is látszott már. Eszébe jutott, hol látott utoljára lakkozott fekete hintókat a tulajdonosuk nevével az ajtón, és elpuhult, túltáplált, selyemmel bélelt bársonyköpenyt, bársony papucscipőt viselő férfiakat. Fehérhídon. Végül is nincs azon semmi különös, hogy egy fehérhídi kereskedő Caemlynbe tart. De akkor miért járta be a város fogadóinak a felét, mielőtt azt választotta, ahol mi vagyunk? Miért néz ránk úgy, mint aki megtalálta, amit keresett?

Megborzongott. Hirtelen ráeszmélt, hogy már a ruhája alatt is esővíz folyik a hátán. Sűrű szövésű volt ugyan a köpenye, de mégsem ilyen felhőszakadásra tervezték. Gyorsan visszasietett a fogadóba. Csobogva gázolt át a pocsolyákon. Épp belépni készült az ajtón, amikor Jak állta el az útját.

– Ejnye, ejnye, ejnye. Egyedül mászkálni ebben a sötétben. Az éjszaka veszélyes, öcsi.

Rand haját a homlokára tapasztotta az eső. Kettőjükön kívül senki nem volt az istállóudvaron. Lehet, hogy úgy döntött a fogadós, hogy jobban kell neki a kard és a furulya, mint a zsúfolt nagyterem?

Félkézzel kitörölte a szeméből a vizet, miközben a másikat a kardja markolatára tette. Az elegáns bőrborítás még így vizesen is biztos fogást adott.

– Mi az, Hake talán úgy gondolja, hogy ez a sok ember pusztán a söréért is itt marad? Hogy nem mennek át máshova, ahol szórakoztatják is őket? Mert ha igen, tovább is mehetünk. Az ételért már úgy is bőven megdolgoztunk.

A kidobóember az ajtónyílás takarásában állt, így őt nem érte az eső. A nagydarab férfi kinézett az esőbe, majd felhorkant.

– Ebben az időben? – Rand kardra tett kezére siklott a szeme. – Tudod, fogadtunk Strommal. Ő azt mondja, az öreganyádtól loptad azt a bicskát. Szerintem viszont még az öreganyád is körberugdosna a disznóólban, ahol laktok, aztán kiakasztana száradni. – Elvigyorodott. Kivillantak girbegurba, sárga fogai, amitől csak még ijesztőbb lett. – Hosszú még az éjszaka, öcsi.

Rand elfurakodott mellette. Jak gonosz kacajra fakadt, de hagyta bemenni.

Amint beért, ledobta a köpenyét a konyhaasztal mellett álló padra, amit pár perce hagyott ott. Mat már a második tányér étellel is végzett; éppen a harmadikon dolgozott. Most már lassabban evett, de épp olyan elszántan. Mintha a fejébe vette volna, hogy ha kell, az élete árán is, magába tömi az utolsó falatot is. Jak megállt az istállóudvarra vezető ajtóban. A falnak támaszkodva nézte őket. A jelenlétében még a szakácsnőnek sem volt kedve beszélgetni.

– Fehérhídról jött – mondta halkan a barátjának. Mondania sem kellett, kiről van szó. Mat felé kapta a fejét. A villájára szúrt húsdarab megállt a kezében, félúton a szája felé. Jak fürkésző tekintetének tudatában Rand belepiszkált a tányérján lévő ételbe. Egy falatot sem lett volna most képes megenni, álljon bár az éhhalál szélén, de megpróbált úgy tenni, mintha nagyon lekötné a borsó. Közben elmondta Matnek, mit beszélgettek a nők, ha ő esetleg nem figyelt volna; aztán hogy mit látott az udvaron.

Mint kiderült, a barátja bizony nem figyelt. Ugyanis döbbenten pislogott, majd halkan füttyentett egyet a fogai között. Aztán komoran a villáján lévő húsra nézett, és egy mordulással a tányérjára ejtette az evőeszközt. Rand közben magában bosszankodott. Igazán megpróbálhatna egy kicsit kevésbé feltűnően viselkedni.

– Minket követ – mondta Mat, mikor a mondandója végére ért. – Lehet, hogy árnybarát? – ráncolta a homlokát.

– Lehetséges. Nem tudom. – Jakra pillantott. A nagydarab kidobóember tüntetően nyújtózkodni kezdett, megfeszítette kovácshoz illő széles vállait. – Szerinted ki tudunk jutni, így, hogy ez itt őrködik?

– Nem hinném, legalábbis anélkül nem, hogy Hake és a másik ide ne jöjjön a zajra. Tudtam, hogy egyáltalán nem lett volna szabad megállnunk itt.

Rand levegőért kapkodott, de mielőtt egy szót is szólhatott volna, Hake lökte be a nagyteremből nyíló ajtót. Mögötte Strom tornyosult. Jak a hátsó ajtó elé állt.

– Na mi az, egész este enni akartok? – csattant fel a fogadós. – Nem azért etettelek meg benneteket, hogy itt lebzseljetek.

Rand a barátjára nézett. Később, tátogott hangtalanul Mat. Összeszedték a holmijukat. Hake, Strom és Jak éberen figyelték őket.

Amint beléptek, a nagyteremben rögtön kiáltások harsantak az amúgy is jelentős hangzavarba, zsonglőrmutatványokat, vagy egyes dalokat követelve. A bársonyköpenyes férfi – Howal Gode –, úgy tűnt, még mindig ügyet sem vet senkire, ennek ellenére a széke peremén ült. Amint azonban meglátta őket, kényelmesen elhelyezkedett, hátradőlt, szájára visszatért az elégedett mosoly.

Rand állt ki elsőnek az emelvény elülső részére. Eljátszotta a „Húzz vizet a kútbol”-t, de csak úgy félszívvel. Ha észrevette is valaki a néhány hamisra sikeredett hangot, senki nem adta jelét. Próbálta kiókumlálni, hogyan szökhetnének el, miközben igyekezett véletlenül sem Gode-ra nézni. Ha tényleg őket keresi, butaság lenne a tudtára adni, hogy tisztában vannak vele. Ami a szökést illeti...

Nem hitte volna, hogy a fogadó ilyen jó csapda lehet. Hake-nek, Jaknek és Stromnak még csak nem is kellett különösképpen figyelni rájuk. Ha ő vagy Mat elhagyná a színpadot, a közönség ezt azonnal a tudtukra adná. Amíg a nagyterem tele van, Hake nem küldheti ellenük Jaket és Stromot, de addig ők sem tudnak elmenni, anélkül, hogy a fogadós időben tudomást ne szerezne a dologról. Amellett Gode is minden mozdulatukat figyelte. Ez már egészen egyszerűen vicces. Nevetett is volna, ha nem lett volna olyan iszonyú hányingere. Nem tehetnek mást, mint hogy figyelnek, és várják, mikor adódik alkalmuk a menekülésre.

Amikor helyet cserélt Mattel, felmordult. A barátja ugyanis dühtől izzó tekintettel bámult Hake-re, Stromra és Jakre. Nem is törődött vele, hogy azok észreveszik-e, hogy elgondolkoznak-e, miért teszi. Amikor nem zsonglőrködött éppen, egyik kezét mindig a köpenye alatt tartotta. Rand rásziszegett, de Mat rá se hederített. Ha Hake meglátja a rubint, lehet, hogy meg sem várja, amíg egyedül maradnak. A nagyterem közönségéről nem is beszélve. Ha azok észreveszik, talán a felük is csatlakozik a fogadóshoz.

De a legrosszabb az volt, hogy Mat a fehérhídi kereskedőt – az árnybarátot? – kétszer olyan gyanakvóan bámulta, mint bárki mást, és Gode ezt észre is vette. Nem is tudta volna nem észrevenni. És ettől még csak szélesebben mosolygott, sőt, odabólintott Matnek, mintha régi ismerősök lennének. Aztán Randre nézett, kérdően megemelt szemöldökkel. Ő azonban inkább nem akarta megtudni, hogy szólhat a kérdés, ami a kereskedő tekintetéből sugárzott. Próbált nem is nézni a férfira. Persze tudta, hogy már késő. Túl késő. Már megint túl késő.

Egyetlen egy dolog tudta csak kizökkenteni a nyugalmából a bársonyruhás kereskedőt. Rand kardja. A fiú ugyanis magán hagyta azt. Két vagy három vendég is odatántorgott hozzá, hogy megkérdezze, olyan rossznak tartja-e a saját játékát, hogy úgy érzi, védelemre van szüksége, de egyik sem vette észre a gémjelet a markolaton. Gode azonban igen. Sápadt keze ökölbe szorult a láttán. Hosszú ideig bámulta komoran a kardot, mire visszatért a mosolya. De az sem volt már olyan magabiztos, mint azelőtt.

Legalább egy jó jel, gondolta Rand. Ha azt hiszi, hogy ki is érdemlem a gémjelet, talán békén hagy minket. Akkor pedig csak Hake és a verőlegényei miatt kell aggódnunk. Hát ez nem volt éppen megnyugtató gondolat, és, kard ide vagy oda, Hake azért továbbra is figyelte őket. És mosolygott.

Úgy érezte, egy évig tart az éjszaka. Az a rengeteg szempár, ami mind őt vizslatta. Hake, Jak és Strom, mint keselyűk a mocsárba ragadt birkát; Gode még annál is félelmetesebben. Már kezdte azt hinni, hogy mindenki, aki a teremben ül, valamilyen rejtett indítékkal figyeli. A savanyú borgőztől, a piszkos, izzadó testek szagától szédülni kezdett. Az állandó hangzavar mintha az agyában kalapált volna, míg végül már a látása is elhomályosult tőle, és a saját furulyája hangja is bántotta a fülét. A mennydörgések mintha a fején belül dübörögtek volna. Minden tagját ólomsúllyal húzta le a fáradtság.

Aztán végül, ha kelletlenül is, csak szállingózni kezdtek az emberek kifelé, a sötétbe. Hiszen hajnalban kelniük kell. Egy parasztgazda a maga ura, de a kereskedők hírhedetten érzéketlenek tudnak lenni a kocsisaik másnaposságával kapcsolatban, amikor a fizetésre kerül a sor. Éjjel egy óra körülre lassan kiürült a nagyterem. Addigra még azok is felcihelődtek, akiknek helyben, az emeleten volt szobájuk.

Gode volt az utolsó vendég. Amikor Rand ásítva a bőr furulyátokért nyúlt, Gode is fölállt, a karjára kanyarítva a köpenyét. A felszolgálók a nagy felfordulás, a sok kiömlött bor, eltörött korsó miatt morogva takarítottak. Hake egy jókora kulccsal bezárta a főbejáratot. Gode odalépett hozzá; rövid szóváltás után a fogadós odaszólt az egyik nőnek, hogy kísérje a vendéget egy szobába. A bársonyruhás férfi küldött még egy utolsó mindentudó mosolyt a két fiú felé, majd fölment a lépcsőn.

Hake is kettőjüket nézte. Jak és Strom is ott voltak, egy lépéssel a fogadós mögött.

Rand sietve elrendezte a vállán a csomagjait. Mindet a bal karjával tartotta a hátán, kissé kitekert helyzetben, hogy bármikor hozzáférjen a kardjához. Egyelőre nem akart hozzányúlni, de biztos szeretett volna lenni benne, hogy ha kell, ki fogja tudni rántani. Elnyomott egy ásítást. Jobb, ha nem tudják, milyen fáradt.

Mat kissé nehézkesen a vállára vette az íját és kevéske egyéb holmiját, de amikor közeledni látta Hake-et és nehézfiúit, rögtön a kabátja alá nyúlt.

A fogadós olajlámpást tartott a kezében, és Rand meglepetésére apró meghajlás kíséretében intett vele egy oldalajtó felé.

– Erre van a priccsetek. – Épp csak egy kis ajakrándulással rontotta el az előadását.

Mat állával Jak és Strom felé bökött.

– Erre a kettőre is szüksége van, hogy megmutassa, hol az ágyunk?

– Vagyonos ember vagyok – simította ki Hake piszkos kötényét. – Márpedig egy vagyonos ember sohasem lehet túl óvatos. – Hatalmas mennydörgés hallatszott, belerezegtek az ablakok, mire a fogadós jelentőségteljesen a plafonra nézett, majd a fogát kivillantva rájuk vigyorodott. – Na most látni akarjátok az ágyatokat, vagy nem?

Rand kíváncsi lett volna, mi történne, ha azt felelnék, hogy inkább el akarnak menni. Ha tényleg többet tudnék a kardforgatásról, mint ami Lan néhány leckéjéből rám ragadt...

– Menjenek előre – mondta. Próbált kemény hangot megütni. – Nem szeretem, ha mögöttem van valaki.

Strom gúnyosan kuncogott, de a fogadós türelmesen bólintott, majd az oldalajtó felé indult, a két nagydarab kidobóemberrel a nyomában. Rand nagy levegőt vett, majd egy utolsó, sóvárgó pillantást vetett a konyhába vezető átjáró felé. Ha a hátsó ajtót már bezárták, akkor ha most futásnak erednek, azzal csak annyit érnének el, hogy most rögtön elkezdődik, amit reményei szerint talán még elkerülhetnek.

Az oldalajtónál habozni kezdett. Mat majdnem beleütközött. Ugyanis akkor látta meg, miért van szükség a fogadósnál lévő lámpára. Az ajtó koromsötét folyosóra nyílt. Csak Hake lámpásából áradó fényből tudott annyi bátorságot meríteni, hogy tovább merjen menni. Ha a három férfi megfordul, így rögtön észreveszi. És akkor vajon mit csinálok? Csizmája alatt nyikorgott a padló.

A folyosó nyers, festetlen faajtóban ért véget. Ha volt is másik ajtó útközben, ő egyet sem látott. Igaz, nem is arra figyelt. Hake és verőlegényei beléptek. Gyorsan követte őket, mielőtt csapdát állíthatnának, de a fogadós egyszerűen csak a magasba emelte a lámpát, majd körbeintett a szobán.

– Hát ez az.

Régi raktárszoba volt, ahogy mondta. A jelek szerint jó ideje nem használhatták. A padló felét korhadt hordók és törött ládák lepték el. Több helyen is beázott a plafon, sűrűn csepegett a víz. A piszkos ablak egy törött tábláján, szabadon vert be az eső. A polcok felismerhetetlen kacatokkal voltak teleszórva. Szinte mindent vastag porréteg borított. A beígért priccsek jelenléte ezek után egészen meglepően hatott.

Idegesíti a kard. Amíg mélyen el nem alszunk, nem akar próbálkozni. Csakhogy neki nem állt szándékában Hake fedele alatt aludni. Amint a fogadós elmegy, azonnal kereket oldanak, az ablakon keresztül.

– Megteszi – mondta. Közben le nem vette a szemét a férfiról, várta, mikor ad jelet a kétoldalt álló, vigyorgó kidobóembereknek. Komoly erőfeszítésébe került, hogy meg ne nedvesítse a szája szélét. – Hagyja itt a lámpát.

Hake felmordult, de azért letette, az egyik polcra. Egy ideig habozott, méregette őket. Rand biztos volt benne, hogy most már rögtön parancsot ad Jaknek és Stromnak: vessék rájuk magukat. Ámde a fogadós pillantása a kardjára tévedt, mire komoran, töprengően húzta össze a szemöldökét, majd a fejével intett a két nagydarab fickónak. Döbbenet szaladt végig széles arcukon, de követték. Hátra sem nézve hagyták el a szobát.

Rand megvárta, míg eltávolodnak a lépteik, azután, amikor már nem recsegett a folyosón a padló, még el is számolt ötvenig, míg kidugta a fejét. A sötétséget csak egy derengő fénytéglalap törte meg. Olyan távolinak tűnt, mint a hold. A nagyterembe vezető ajtó. Amikor visszahúzta fejét, valami megmozdult a sötétben, a folyosó túlsó végén. Valami nagy. Jak vagy Strom őrt áll.

Gyorsan megvizsgálta az ajtajukat. Nem sok jót tudott meg. Vastag és erős lécekből állt, de nem volt rajta zár, sem retesz. Viszont legalább befelé nyílt.

– Azt hittem, ránk támadnak – mondta Mat. – Mire várhatnak? – Időközben elővette a tőrt. Olyan erővel szorította, hogy egészen elfehéredtek az öklén a bütykök. Meg-megcsillant a pengén a lámpafény. Íja és tegeze elfeledetten hevert a földön.

– Arra, hogy elaludjunk. – Nekiállt a hordók és a ládák között kotorászni. – Segíts keresni valamit, amivel eltorlaszolhatnánk az ajtót.

– Minek? Csak nem akarsz itt aludni? Ugorjunk ki az ablakon, és tűnjünk el. Inkább ázom el, mint hogy meghaljak.

– Az egyik itt áll a folyosó végén. Ha valami zajt csapunk, egy szempillantás alatt a nyakunkon lesznek. Biztos vagyok benne, hogy ha attól tartanak, hogy elszökhetünk, akkor már nem fognak azzal törődni, hogy ébren vagyunk-e vagy sem. Akkor már inkább ébren is megtámadnak.

Mat morogva bár, de nekiállt körbenézni, csakhogy a padlót borító lomok közt semmi hasznosat nem találtak. A hordók üresek voltak, a ládák széttörve. Ha az egészet az ajtó elé halmoznák, sem akadályozna meg senkit, ha be akar jönni. Aztán az egyik polcon valami ismerős formán akadt meg Rand szeme. Két rozsdás, poros hasítóék. Vigyorogva emelte le őket.

Gyorsan az ajtó alá feszítette őket, majd a következő mennydörgésnél két fürge sarokrúgással be is ékelte azokat. A morajlás lassan elhalt. Visszafojtott lélegzettel hallgatózott. De csak a tetőn doboló esőcseppek zaját hallotta. Nem nyikorgott futó léptek alatt a folyosó padlója.

– Az ablak – mondta.

A vastag koszréteg alapján évek óta nem nyithatta ki senki. Mindketten megfeszültek, teljes erőből tolták felfelé. Mire végre megmozdult, már remegett a térde. Minden hüvelykért meg kellett küzdeniük, hangos nyikorgás közepette. Mikor elég széles volt már a nyílás, hogy kicsusszanhassanak rajta, lehajolt hozzá, majd megdermedt.

– Vér és hamu! – morogta Mat. – Nem csoda, hogy Hake nem aggódott, hogy esetleg elszökhetnénk.

Vasrudak csillogtak nedvesen a lámpa fényében. Vas keretben. Rand megnyomkodta őket. Sziklaszilárdan tartottak.

– Láttam valamit – mondta a barátja. Sietősen kotorászni kezdett a polcokon heverő kacatok között. Hamarosan egy rozsdás feszítővassal jött vissza. A fémkeret egyik oldala alá döfte a végét. Randnek megrándult az arca.

– Ez zajos lesz, Mat.

A barátja elhúzta a száját, dünnyögött valamit, de várt. Ő is a feszítővasra tette a kezét. Próbálta jól megvetni a lábát az ablak alatt gyülekező tócsában. Aztán felrobajlott egy mennydörgés, mire mindketten teljes erőből nyomni kezdték a vasrudat. A keret súrlódó szegek fülsértő sikolyával mozdult meg. Talán egy fél centit emelkedett, vagy annyit sem. A villámcsapások utánra időzítve újra és újra a feszítővasra nehezedtek. Semmi. Fél centi. Semmi. Hajszálnyi. Semmi. Semmi.

Egyszer csak megcsúszott a lába a vízben. Mindketten a padlóra zuhantak. A feszítővas a rácsoknak csapódott, olyan hangerővel, mint egy gong. Mozdulatlanná dermedt, ott, a tócsában ülve, és lélegzetvisszafojtva hallgatózott. Teljes csend, a vihartól eltekintve.

Mat felhorzsolódott ujjait pátyolgatta. Dühösen meredt rá.

– Ha továbbra is így haladunk, sosem jutunk ki. – Két ujjuk sem fért volna még a keret alá. Több tucat vastag szeg keresztezte a keskeny rést.

– Muszáj leszünk tovább próbálkozni – mondta, azzal felkelt. De amikor a keret alá tolta a feszítővasat, megnyikordult az ajtó, mintha valaki ki akarná nyitni. A hasítóékek azonban zárva tartották. Aggodalmasan néztek össze. Mat megint előhúzta a tőrt. Megint megreccsent az ajtó. Rand mély levegőt vett. Megkísérelt magabiztosan megszólalni.

– Menjen már innen, Hake. Aludni szeretnénk.

– Attól félek, összetévesztetek valakivel. – Olyan mézesmázos és öntelt volt a hang, hogy csak Howal Gode lehetett az. – Hake mester és... csatlósai nem fognak zaklatni minket. Mélyen alszanak. Reggel nem győznek majd tanakodni, hová tűnhettetek. Engedjetek be, ifjú barátaim. Beszélnünk kell.

– Nincs miről beszélnünk magával – mondta Mat. – Menjen innen, hagyjon minket aludni.

Gode gúnyos kacajjal felelt.

– De még mennyire, hogy van miről beszélnünk. Pontosan olyan jól tudjátok, mint én. Láttam a szemetekben. Tudom, mik vagytok, talán jobban is, mint ti magatok. Érzem, ahogy hullámokban árad felőletek. Már most félig az uramhoz tartoztok. Ne meneküljetek előle tovább; fogadjátok el. Úgy mindjárt sokkal de sokkal jobb lesz a sorotok. Ha a Tar Valon-i boszorkányok találnak rátok, hamarosan magatok akarjátok majd elvágni a saját torkotokat, de már arra sem lesztek képesek. Csak az én uram védhet meg benneteket tőlük.

Rand nagyot nyelt.

– Fogalmunk sincs, miről beszél. Hagyjon minket békén. – A folyosón megreccsent a padló. Gode nem egyedül volt. Hány embert hozhatott két hintóval?

– Ugyan, ne ostobáskodjatok, ifjú barátaim. Van nektek fogalmatok. Nagyon is van. A Sötétség Nagyura megjelölt benneteket. Az övéi vagytok. Meg van írva, hogy amikor felébred, az új Rémurak már ott várják, hogy dicsőíthessék. Ti bizonyára mindketten azok lesztek, különben nem küldtek volna a keresésetekre. Gondoljatok csak bele. Örök élet és akkora hatalom, amiről még csak nem is álmodtatok. – Hangjából sütött a vágy az ehhez hasonló hatalom után.

Rand az ablakra nézett, épp, amikor villám hasított az éjszakai égbe. Csaknem felnyögött. A villanásnyi fényben embereket látott kint az utcán. Az esővel mit sem törődve álldogáltak, és az ablakot figyelték.

– Elegem van ebből – jelentette be Gode. – Vagy magatoktól behódoltok az uramnak – az uratoknak –, vagy kényszerítve lesztek rá. Az nem lenne valami kellemes a számotokra. A Sötétség Nagyura a halál ura is, tetszése szerint adhat életet a halálban, vagy halált az életben. Nyissátok ki az ajtót. Bármit tesztek is, a meneküléseteknek vége. Azt mondtam, nyissátok ki!

Valami mást is mondhatott, mert hirtelen súlyos test csapódott a vastag keményfa túloldalának. Megrázkódott az ajtó, az ékek néhány milliméterrel hátrébb csúsztak, rozsdanyomokat húzva a fapadlón. Újra és újra testek csapódtak a deszkáknak. Az ékek néha tartottak, néha leheletnyit hátrébb csúsztak. Ha lassan is, de biztosan, egyre beljebb és beljebb nyílt az ajtó.

– Hódoljatok be – követelte Gode a folyosóról – vagy egy örökkévalóságig fogjátok bánni, hogy nem tettétek!

– Hát, ha nincs más választásunk... – kezdte Mat, de Rand pillantását látván elhallgatott, idegesen nyalta meg a szája szélét. Ide-oda kapkodta a szemét, mint egy csapdába esett borz. Egészen kifutott az arcából a vér. Zihálva szólalt meg.

– Mondhatnánk igent, aztán később még meglóghatunk. Vér és hamu, Rand, innen nincs kiút!

Rand mintha fülébe tömött gyapjún keresztül hallotta volna a szavait. Nincs kiút. Tompán morajlott az ég, majd hangos mennydörgés kíséretében csapott be valahová a villám. Kiutat kell találnom. Gode szólongatta őket, követelődzött, kiabált, könyörgött. Időközben újabb hüvelyknyit nyílt az ajtó. Kiutat! Fény járta át a szobát. Vakító fény. Felüvöltött a levegő, majd meggyulladt. Érezte, hogy valamilyen erő megemeli, és a falhoz vágja. Aztán a padlóra csúszott, csöngő füllel rogyott össze. Úgy érezte, minden haja szála, minden szál szőre feláll. Kábán tápászkodott fel. Remegett a térde. A falnak támaszkodva próbálta összeszedni magát. Döbbenten nézett körbe. A lámpa oldalra dőlve feküdt azon kevés polc egyikén, ami még a falon maradt. Nem aludt ki, továbbra is világított. Az összes hordó és láda szétdobálva. Némelyik megfeketedett, füstölgött. Az ablak, rácsostól, mindenestül, a fal egy darabjával együtt egyszerűen eltűnt. Szaggatott szélű lyuk maradt csak a helyén. A tető megroggyant; a nyílás szélén füstcsíkok hadakoztak az esővel. Az ajtó félig leszakadva lógott a zsanérjain. Enyhén a folyosó felé dőlve a keretébe szorult. Kábán próbálta összeszedni a gondolatait. Úgy érezte, mintha egészen elveszítette volna a kapcsolatát a valósággal. Felállította a lámpát. Valahogy mindennél fontosabbnak tűnt, hogy ne törjön el. Ekkor az egyik ládahalom szétnyílt, és Mat állt föl a közepén. Meglehetősen imbolyogva állt a lábán. Pislogva tapogatta végig magát, mintha nem lenne benne biztos, hogy minden testrésze megmaradt-e. Hunyorogva Randre meredt.

– Rand? Te vagy az? Hát élsz. Azt hittem, mindketten... – elharapta a mondatot. Az ajkát rágta, közben remegett. Eltartott pár pillanatig, amíg Rand rájött, hogy tulajdonképpen nevet, mégpedig meglehetősen hisztérikusan.

– Mi történt, Mat? Mat? Mat! Mi történt?

A barátja még egyszer, utoljára megremegett, aztán mozdulatlan maradt.

– Villám, Rand. Pont az ablakot néztem, amikor belecsapott a rácsba. Villám. Nem látok sz... – Megint félbeszakította magát. A megdőlt ajtóra hunyorgott. Élesen felcsattant: – Hol van Gode?

A sötét folyosón semmi nem mozdult. A kereskedőnek és társainak nyoma sem volt. Sem látni, sem hallani nem lehetett a jelenlétükre utaló jelet. Persze abban a sűrű sötétségben akár holttestek is heverhettek. Rand azon vette észre magát, hogy azt kívánja, bár meghaltak volna, de akkor sem dugta volna ki a folyosóra a fejét, hogy meggyőződjön róla, ha trónt és koronát ígértek volna neki cserébe. Kint, az éjszakában sem mozdult semmi a tátongó nyílás mögött, de azért nem ők ketten voltak egyedül talpon. A fogadó emeletéről kiáltozás hallatszott, majd futó lábak dobogása.

– Induljunk, amíg még lehet – mondta Rand.

Sietősen segített a barátjának kiválogatni a holmijukat a romok közül, majd megragadta a karját, és félig rángatta, félig irányította a másik legényt, ki a tátongó lyukon keresztül, az éjszakába. Mat a karjába kapaszkodott, előre nyújtott nyakkal próbált kivenni valamit a sötétben. Folyton megbotlott. Mikor az első esőcsepp az arcába csapódott, kétágú villám futott végig az égen a fogadó mögött. Elhűlten torpant meg. Gode emberei most is ott voltak, lábbal a nyílás felé feküdtek. Tágra nyílt, mozdulatlan szemükbe beleesett az eső.

– Mi az? – kérdezte Mat. – Vér és hamu! A saját rohadt kezemet is alig látom!

– Semmi – felelte ő. Szerencse. A Fény saját szere... Tényleg az volt? Megremegett. Óvatosan átvezette Matet a testek között. – Csak a villám.

Egyedül a villámok felvillanásai adtak néha fényt. A mély keréknyomok barázdáiban botladozva futottak el a fogadótól. Így, hogy a barátja valósággal lógott a karján, ahányszor csak megbotlott, majdnem mindketten elestek, de, ha tántorogva, lihegve is, csak tovább futottak. Egyszer visszanézett. Egyszer, mielőtt az eső fülsüketítő, átláthatatlan függönnyé sűrűsödött volna, és eltakarta volna előlük a Táncoló Kocsist. A villámfény egy emberi alakot rajzolt ki a fogadó hátsó részénél. Dühödten rázta a kezét, feléjük vagy az ég felé. Nem tudta volna megmondani, ki az, Gode-e vagy Hake, de egyik sem volt jobb, mint a másik. Úgy ömlött az eső, mintha dézsából esett volna, úgyhogy hamarosan vastag vízfal választotta el őket az alaktól. Továbbsietett az éjszakában, a vihar harsogásán át folyton az esetleges üldözés hangjait figyelte.

Tizenegyedik fejezet

Az Árnyék vár

Az ólomszínű ég alatt nagy kerekű kordé zötyögött kelet felé a Caemlyni úton. A kocsi végében Rand emelkedett ki a szalmából, hogy kinézzen az oldalfal fölött. Könnyebben ment, mint egy órával korábban. Úgy érezte, a karjai inkább megnyúlnak, mintsem megemelnék a testsúlyát, aztán a feje egy pillanatra tovább akart emelkedni, mintha mindjárt lelebegne a nyakáról. De azért most már valamivel jobb volt. Mindkét könyökét az alacsony oldalpalánkra akasztotta, úgy nézte a lassan elgördülő tájat. Még mindig szürke felhők takarták a napot, de igazából még magasan a láthatár fölött járt. A szekér azonban máris újabb faluba ért. Megint repkénnyel benőtt piros téglaházak. Négykirály óta egyre sűrűbben követték egymást a települések.

A falusiak egy része integetett, vagy kiáltva üdvözölte Hyam Kinchet, a szekeret hajtó gazdát. A cserzett arcú, hallgatag Kinch mester mindig visszakiabált nekik egy-két szót, csak úgy a pipacsutorája mellett. Így, összeszorított foggal nemigen lehetett érteni semmit abból, amit mond, de barátságosan hangzott. Az ismerősei szemmel láthatóan beérték ennyivel, folytatták, amit addig csináltak. Többet feléjük sem néztek. A gazda két utasával látszólag senki nem törődött.

A falu fogadója vonult át Rand látóterén. Fehérre meszelt épület volt, szürke palatetővel. Ki-be járkáltak az emberek az ajtaján. Bólintva üdvözölték a szembejövőket, vagy odaintettek egymásnak. Néha leálltak beszélgetni is. Ismerték egymást. Legnagyobbrészt falubeliek voltak, a ruhájuk alapján – a sajátjához meglehetősen hasonló csizmát, nadrágot és zakót hordtak, azzal a különbséggel, hogy az itteniek, úgy látszik, egyszerűen rajongtak a színes csíkokért. A nők mély főkötőt hordtak, alig látszott ki belőle az arcuk; és fehér, csíkos kötényt. Talán mind falubéliek voltak, vagy a környező tanyákon laktak. Számít ez valamit?

Visszadőlt a szalmára, elnézte, ahogy lassan egyre kisebbre zsugorodik a falu a lábfejei között. Kerítéssel körbevett szántóföldek és rendszeresen nyírt sövények szegélyezték az utat, no meg kis, füstölgő kéményű, piros téglás tanyaházak. Erdőn mostanában nem haladtak át, csak néhány csaliton. Utóbbiak rendezettek, szépen gondozottak voltak, mint egy tanyaudvar. Nyilván tűzifának ültették őket. De itt is lombtalanul meredeztek az ágak, épp olyan csupasz volt minden fa, mint a nyugatabbra fekvő vad erdőkben.

Egy sor szekér döcögött el az ellenkező irányba az út közepén. Kinch mester kénytelen volt egészen a szélre húzódni. A szája sarkába húzta a pipáját, majd nagyot köpött résnyire nyitott fogai közül. Fél szemét a külső keréken tartotta, nehogy beleakadjon a sövénybe, de haladt tovább. Ahányszor a kereskedőkaravánra nézett, mindig megfeszült a szája.

Sem az ostorukat nyolclovas fogatok fölött csattogtató hajtók, sem a társzekerek mellett léptető, nyergükben unottan, görnyedten ülő, zord arcú testőrök nem néztek a gazda szekerére. Rand mindenesetre egy pillanatra sem vette le róluk a szemét. Elszorult torokkal várta, hogy elhaladjanak mellettük. Kezét a köpenye alatt, a kardja markolatán tartotta, amíg minden kocsi tova nem imbolygott.

Amikor az utolsó szekér is messze a falu irányában zörgött, amit nem rég hagytak el, Mat hátrafordult a gazda mellett, a bakon. Addig tekerte magát, amíg rá nem talált Rand pillantására. A fejét egészen bebugyolálta a sáljába. Korábban elsősorban a por elleni védekezésül használták, de ő most a homlokán is áttekerte, többszörösen hosszába hajtva; beárnyékolta vele a szemét. Ennek ellenére hunyorgott a tompa, szürkés nappali fényben.

– Látsz valamit hátul? – kérdezte halkan. – A karaván?

Rand megrázta a fejét. Mat bólintott. Ő sem látott semmi különöset.

Kinch mester a szeme sarkából rájuk nézett, majd megint odébb rakta a szájában a pipáját, és megcsattintotta a gyeplőt. Ennyi volt az egész reakciója, de láthatóan észrevette, ahogy összesúgtak. A ló egy kissé gyorsabban kezdte szedni a lábait.

– Fáj még a szemed? – kérdezte Rand.

Mat megérintette a szeme fölötti sálgyűrűt.

– Nem. Nem nagyon. Illetve csak akkor, ha a nap felé nézek. Na és te? Jobban vagy már?

– Valamivel. – Tényleg kezdett jobban lenni, konstatálta meglepetten. Valóságos csoda, hogy ilyen gyorsan felépült, amikor pedig olyan rosszul volt. Több is, mint csoda, a Fény ajándéka. Biztos, hogy a Fényé. Biztos.

Egyszer csak egy lovascsapat haladt el a szekér mellett, nyugat felé, amerre a karaván is. Hosszú fehér gallér lógott mellvértjükre és páncélingükre. Piros köpenyük és mellényük volt, olyan, mint a fehérhídi kapuőrök egyenruhája, de jobb minőségű és méretre szabott. Minden kúpos sapka ezüstösen csillogott. Egyenes háttal ültek a nyeregben. Vékony piros szalag lebegett a kopjájuk csúcsa alatt. Minden kopja pontosan ugyanabban a szögben meredt előre.

Némelyikük benézett a szekérbe, ahogy két oszlopban mellettük haladtak. Minden arcot acélrácsok ketrece takart. Rand örült, hogy a kardja a köpenye alatt van éppen. Néhány katona odabólintott Kinch mesternek, nem mintha ismerősök lennének, hanem amolyan semleges üdvözlésképpen. A parasztgazda nagyjából-egészéből ugyanúgy bólintott vissza, de változatlan arckifejezése ellenére is valahogy elismerőnek, elégedettnek tűnt a mozdulata.

A lovascsapat lépésben haladt, de mivel összeadódott a sebességük a szekérével, hamar elhaladtak mellettük. Rand, bár közben máson járt az esze, megszámolta őket. Tíz... húsz... harminc... harminckettő. Felemelte a fejét, utánanézett a nyugatra tartó kettős oszlopnak.

– Kik voltak ezek? – kérdezte Mat, félig kíváncsian, félig gyanakvóan.

– A királynő gárdistái – felelte Kinch mester a pipája mellett. Közben le nem vette a szemét az útról. – Breenforrásánál nemigen mennek messzebb, hacsak nem hívják őket. Nem úgy, mint a régi szép időkben. – Nagyot pöfékelt, majd hozzátette: – Azt hiszem, ma már vannak olyan országrészek, ahol egy éve nem láttak gárdistákat, vagy még régebben. Nem úgy, mint annak idején.

– És mit csinálnak? – kérdezte Rand.

A gazda ránézett.

– Őrzik a királynő békéjét, betartatják a törvényeit. – Bólintott, mintha elégedett lenne a meghatározással, majd így folytatta: – Begyűjtik a bajkeverőket, bíró elé állítják őket. Mmmmpff! – Hosszan fújta ki a szájából a füstöt. – Jó messziről jöhettetek, ha még a Királynő Gárdáját sem ismeritek fel. Honnan valók vagytok?

– Messziről – mondta Mat, ugyanabban a pillanatban, amikor Rand így válaszolt:

– A Folyóközből. – Amint kimondta, megbánta. Még mindig nem tisztult ki egészen a feje. Hiába bujkálnak, ha olyan neveket kotyog el, amik könnyebben egy Enyész fülébe juthatnak, mint a harangzúgás.

Kinch mester a szeme sarkából Matre sandított. Egy ideig csendben pöfékelt.

– Hát az messze van, annyi biztos – mondta végül. – Egészen az ország határán. De ezek szerint rosszabb a helyzet, mint gondoltam, ha vannak olyan helyek az országban, ahol az emberek már fel sem ismerik a Királynő Gárdáját. Nem úgy, mint a régi időkben. De nem ám.

Rand kíváncsi lett volna, mit szólna al'Vere mester, ha valaki megmondaná neki, hogy a Folyóköz valami királynő országához tartozik. Valószínűleg Andor királynőjééhez. Ki tudja, talán tud róla – a polgármester számos meglepő dolgot tudott –, sőt, lehet, hogy mások is, de mindenesetre még senkit nem hallott erről beszélni. A Folyóköz az a Folyóköz, és kész. Minden falu maga intézte az ügyeit, és ha valami probléma merült fel, ami több mint egy települést érintett, akkor a polgármesterek, esetleg a falutanácsok, közösen oldották meg a kérdést.

Kinch mester meghúzta a gyeplőt. A szekér megállt.

– Idáig jöttem. – Keskeny dűlő ágazott le az országútról észak felé. Több tanyaház is látszott abból az irányból, megművelt, de még kopár szántóföldek mögött. – Innen már két nap alatt Caemlynbe értek. Pontosabban érnétek, ha a barátod jobban állna a lábán.

Mat leugrott, összeszedte az íját és a többi holmiját, majd segített Randnek lemászni á szekér végéből. Rand úgy érezte, ólomsúllyal húzzák le a csomagjai; a lába remegett, de azért lerázta magáról a barátja kezét, és megpróbált néhány lépést egyedül megtenni. Még mindig bizonytalan volt a járása, de most már legalább megtartotta a lába. Sőt, minél többet mozgott, annál jobban belejött.

A gazda nem indult rögtön tovább. Egy ideig még tanulmányozta őket. Közben a pipáját rágcsálta.

– Nálam pihenhettek egy napot vagy kettőt, ha akartok. Annyi idő alatt nem maradtok le semmiről szerintem. Akármilyen betegségből próbálsz kilábalni éppen, fiatal barátom... no hát, az öregasszony és én már szinte minden betegségen átestünk, ami csak létezik, amikor ti még meg sem születtetek, sőt, már a porontyainkat is átkúráltuk rajtuk mind. Szerintem amúgy is túl vagy már a fertőző időszakon.

Mat szeme összeszűkült. Rand is azon kapta magát, hogy összevonta a szemöldökét. Nincs benne mindenki. Egyszerűen nem lehet benne mindenki.

– Köszönöm – mondta –, de már jól vagyok. Tényleg. Milyen messze van a következő falu?

– Carygázló? Sötétedés előtt odaértek, sétálva is. – Kivette a pipát a fogai közül. Elgondolkodva csücsörített, majd így folytatta: – Először szökött segédeknek gondoltalak benneteket, de most már úgy látom, valami komolyabb elől menekültök. Nem tudom, mi elől, és nem is érdekel. Van olyan jó az emberismeretem, hogy biztos legyek benne, nem vagytok árnybarátok, és nem valószínű, hogy bárkit is kirabolnátok, vagy bántanátok. Ez nem mindenkiről mondható el manapság, aki ezt az utat járja. Magam is bajba kerültem egyszer-kétszer, amikor abban a korban voltam, mint most ti. Ha szükségetek lenne egy helyre, ahol pár napig eltűnhettek szem elől, a tanyám öt mérföldre van innen, arra – állával a dűlőút felé bökött. – Oda soha nem jön senki. Akárki üldöz is, ott nemigen talál meg. – Megköszörülte a torkát, mintha elszégyellte volna magát, hogy ilyen sokat beszélt egyszerre.

– Ugyan, honnan tudná, hogy néz ki egy árnybarát? – emelte meg a hangját Mat. Elhátrált a szekértől, keze a kabátja alá csúszott. – Mit tud maga az árnybarátokról?

Kinch mester arca elkomorult.

– Ahogy gondoljátok – mondta, azzal csettintett a lovának. A szekere a dűlőútra gördült. Vissza sem nézett többet.

Mat Randre nézett. Lassan leolvadt az arcáról a dühödt kifejezés.

– Bocsáss meg, Rand. Szükséged van egy helyre, ahol kipihenheted magad. Talán, ha utánamegyünk... – megvonta a vállát. – Egyszerűen csak nem tudok megszabadulni attól az érzéstől, hogy mindenki minket akar elkapni. A Fényre, legalább tudnám, hogy miért? Bár túl lennénk már rajta. Bár... – elkeseredetten hallgatott el.

– Azért vannak még jó emberek – mondta ő. Mat a dűlőút felé indult, összeszorított fogakkal, mintha nagy erőfeszítésébe kerülne a dolog, de ő megállította.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy megálljunk pihenni. Különben sem hiszem, hogy bárhol is elrejtőzhetnénk.

A barátja bólintott. Láthatóan erősen megkönnyebbült. Át akarta venni a terheinek egy részét, a nyeregtáskákat és a Thom köpenyébe bugyolált hárfát, de ő nem engedte. Tényleg egyre erősebbnek érezte a lábait. Akárki üldöz is? – gondolta, mikor továbbindultak az úton. – Nem üldöz. Lesben áll.

Azon az éjszakán, amikor kibotorkáltak a Táncoló Kocsisból, hajnalig nem állt el az eső. Olyan erővel zúdult rájuk a víz, mint a fekete eget kettészakító villámokat követő mennydörgés. Perceken belül bőrig áztak. Egy óra múlva Rand úgy érezte, hogy már a bőréből is facsarni lehetne a vizet. De Négykirályt legalább maguk mögött hagyták. Mat majdhogynem vak volt a sötétben. Amikor a villámfény egy pillanatra élesén megvilágította a környező fákat, akkor meg fájdalmasan hunyorgott. Rand kézen fogva vezette, ennek ellenére minden lépést bizonytalanul tapogatott ki a lábával. Rand aggodalmasan ráncolta a homlokát. Ha Mat nem nyeri vissza a látását, addigi egyenletes haladásuk vánszorgássá lassul. Akkor biztos elkapják őket.

A barátja mintha megérezte volna, mire gondol. Noha fel volt húzva a köpenye csuklyája, az eső a homlokára tapasztotta a haját.

– Rand! – mondta. – Ugye nem hagysz itt? Ha nem tudok lépést tartani? – Megremegett a hangja.

– Nem hagylak itt – szorította meg a kezét. – Veled maradok, bármi történjék is. – A Fény mentsen meg minket! Újabb villám, majd mennydörgés. Mat megbotlott, kis híján el is esett, sőt, őt is majdnem magával rántotta. – Meg kell állnunk, Mat. Ha most továbbmegyünk, el fogod törni a lábad.

– Gode. – Alig nyitotta ki a száját, villám hasította ketté a sötétséget, majdnem közvetlenül fölöttük, és a mennydörgés minden más hangot elnyomott, de a fényvillanásban Rand le tudta olvasni a barátja szájáról a nevet.

– Meghalt. – Meg kellett, hogy haljon. Fény, remélem tényleg meghalt. Egy bokrosabb részre vezette Matet, amit a villámfényben látott meg.

A bokrokon volt annyi levél, hogy valamennyi védelmet nyújtsanak a zuhogó eső ellen. Nem annyit, mint egy jó, lombos fa, de nem akart még egy villámcsapást kockáztatni. Legközelebb nem biztos, hogy megint olyan szerencsések lesznek, mint a fogadóban.

Egy bokor alá kuporodtak, egymás mellé. Megpróbálták úgy igazgatni a köpenyüket az ágak között, hogy kis sátorféleséget alakítsanak ki. Túl késő volt azzal próbálkozni, hogy szárazak maradjanak, de ha legalább nem veri őket állandóan az eső, már az is valami. Összebújtak, hogy megosszák azt a kis testmeleget, amijük még maradt. Bár bőrig áztak, és még több víz csöpögött rájuk a köpenyükről, lassan álomba reszkették magukat.

Rand azonnal tudta, hogy álmodik. Újra Négykirályban volt, csakhogy a városka most kihalt volt, rajta kívül nem volt ott senki. A szekerek ott voltak, de se emberek, se lovak, se kutyák. Semmi élő. Ennek ellenére tudta, valaki mégis vár rá a közelben.

Ahogy a kerékbarázdás utcán sétált, az épületek, amiket éppen maga mögött hagyott, mindig elmosódni látszottak. Ha rájuk nézett, mind ott voltak, szilárdan, kézzel foghatóan, de a szeme sarkában mindig bizonytalan maradt a látvány. Mintha mindig csak az létezne igazából, amit éppen lát, és csak addig, amíg arra néz. Biztos volt benne, hogy ha elég gyorsan pördülne meg... tulajdonképpen nem tudta volna megmondani, mit látna akkor, de már a puszta gondolattól kellemetlenül érezte magát.

Ekkor a Táncoló Kocsis jelent meg előtte. Rikító festése most valahogy szürkének és élettelennek tűnt. Belépett. Bent Gode várt rá. Egy asztal mellett ült.

Csak a ruházatából, selymeiből és sötét bársonyaiból ismerte fel. A bőre ugyanis vörös volt; égett, repedezett, nedvedző. Egészen koponyaszerű volt az arca. Ajkai összeégtek, összezsugorodtak, feltárva fogait és ínyét. Ahogy kissé elfordította a fejét, néhány hajcsomója letört, hogy a vállán hamuvá omoljon. Szemhéj nélküli szemei Randre bámultak.

– Tehát meghalt – mondta ő. Meglepve vette észre, hogy nem fél. Talán, mert ezúttal tudta, hogy ez csak egy álom.

– Igen – felelt Ba'alzamon hangja. – De előbb megtalált nekem titeket. Ezért igazán érdemel valami jutalmat, nem gondolod?

Rand megfordult, és rájött, hogy igenis tud félni, annak ellenére is, hogy tudja, hogy ez csak álom. Ba'alzamon alvadt vér színű ruhában volt, arcán düh, gyűlölet és diadalmámor vívott csatát.

– Látod? Nem bújhatsz el előlem örökké. Így vagy úgy, de megtalállak. Ami megvéd, ugyanaz tesz sebezhetővé. Egyszer elbújsz, máskor meg jelzőtüzet gyújtasz. Jöjj ide hozzám, ifjú barátom. – Felé nyújtotta a kezét. – Ha a vérebeimnek kell elkapniuk, ők nem biztos, hogy finoman bánnak majd veled. Féltékenyek rád, azért, ami leszel, amint egyszer a lábam elé térdeltél. Ez a végzeted. Hozzám tartozol. – Gode égett nyelve dühös, mohó, gurgulázó hangot hallatott.

Rand megpróbálta megnedvesíteni az ajkát, de nem maradt nyál a szájában.

– Nem – nyögte ki végül. Attól kezdve aztán már könnyebben ment a beszéd. – Csak magamhoz tartozom. Hozzád nem. Soha. Csak magamhoz. Ha az árnybarátaid megölnek, sosem szerzel meg.

Ba'alzamon szemének tüzei felhevítették a szobát, mígnem már vibrált a levegő a hőségtől.

– Élve vagy halva, az enyém vagy, kölyök. A sír hozzám tartozik. Holtan csak könnyebben szerezlek meg. De, élve hasznosabb vagy. Úgy te is jobban jársz. Az élőknek a legtöbb dologban nagyobb a hatalma. – Gode megint gurgulázni kezdett. – Bizony, jó kutyám. Tessék, itt a jutalmad.

Rand még épp időben nézett Gode-ra, hogy láthassa, amint az porrá omlik. Az égett arc rövid időre végtelen gyönyört sugárzott, ami az utolsó pillanatban borzadállyá változott, mintha olyasvalamit látott volna meg rá várni, amire nem számított. A kereskedő üres bársonyruhái a székre és a padlóra hulltak, a hamvaiba.

Mire visszanézett rá, Ba'alzamon kinyújtott kezét ökölbe szorította.

– Az enyém vagy, kölyök, élve vagy halva. A Világ Szeme sosem fog a szolgálatodba állni. Megjelöllek, mint hozzám tartozót. – Kinyílt a marka; tűzgolyó süvített elő belőle. Arcba találta, majd felrobbant, megégette.

Rand összerándult a sötétben. A köpenyeken keresztül víz csepegett az arcába. Remegő kézzel érintette meg az arcbőrét. Érzékeny volt, mintha túl sokat napozott volna.

Ekkor vette csak észre, hogy Mat álmában nyögdécsel, hánykolódik. Megrázta, mire felébredt, nyöszörögve.

– A szemem! Ó, Fény, a szemem! Elvette a szemem!

Rand magához vonta, a mellkasán ringatta, mint egy kisbabát.

– Nincs semmi baj, Mat. Semmi bajod. Nem tud minket bántani. Nem hagyjuk neki. – Érezte, ahogy a barátja egész testében rázkódva a kabátjába zokog. – Nem bánthat minket – suttogta, és azt kívánta, bárcsak ő is el tudná hinni. Ami megvéd, az tesz sebezhetővé. Most már tényleg kezd elmenni az eszem.

Nem sokkal hajnal előtt végre csillapodni kezdett a felhőszakadás. Az első napsugarakkal aztán az utolsó szemerkélés is elállt. A felhők még egy ideig megmaradtak, késő reggelig tornyosultak fenyegetően az égen. Akkor azonban megerősödött a szél, és délre hajtotta azokat, felfedve a gyenge, semmi meleget nem adó napot. Jegesen süvített csöpögő ruháik mélyére. Nem sikerült újra elaludniuk; kábán felöltöztek, továbbindultak kelet felé. Rand kézen fogva vezette Matet. Mat egy idő után rendbe jött annyira, hogy nekiálljon panaszkodni, amiért az időjárás tönkreteszi az íj húrját. Rand mindamellett nem hagyta, hogy megálljon, és kicserélje egy szárazra a zsebéből. Egyelőre nem.

Nem sokkal dél után elértek a következő faluba. A barátságos téglaházak, a kéményekből bodorodó füst láttán Rand csak még jobban reszketett, de távol maradt a településtől, dél felé, erdőn-mezőn át kerülték meg. Egyetlen embert látott csupán, egy agyagos földjén kapálgató magányos földművest. Gondosan vigyázott, hogy a férfi ne lássa meg őket. Egy facsoporton keresztülosonva kerülték meg. A paraszt csak a munkájára figyelt, de ő azért végig szemmel tartotta, amíg el nem tűnt a távolban. Ha Gode néhány embere esetleg életben maradt, így, hogy nem találnak senkit, aki ebben a faluban látta volna őket, talán azt hiszik majd, hogy a déli úton hagyták el Négykirályt. Akkor tértek csak vissza az országútra, amikor a falu már nem látszott mögöttük. A testükön szárították a ruháikat. Ha nem is lettek szárazak, legalább már vizesek sem voltak igazán, inkább csak nyirkosak.

A falutól egy órányira egy gazda felvette őket félig üres szénásszekerére. Rand nem vette észre, mikor ért mögéjük, annyira elmerült Mat iránti aggodalmába. Mat a kezével takarta el a szemét a nap elől, noha igencsak gyengécske volt a délutáni fény. És még így is félig behunyt szemmel hunyorgott. Folyamatosan azon morgolódott, mennyire tűz a nap. Mire meghallotta a szekér nyikorgását, már késő volt. A nedves út elnyelte a hangot, így, mire észrevette a kétlovas kocsit, az már csak ötven méternyire volt tőlük, és a hajtó már őket figyelte.

Meglepetésére melléjük érve meghúzta a gyeplőt, és felajánlotta, hogy elviszi őket. Ő habozott egy ideig, de most már úgyis meglátták őket, ha elutasítják a fuvart, csak még jobban megjegyzi őket a gazda. Felsegítette Matet a bakra, ő maga pedig a raktérbe mászott fel, mögéje.

Alpert Mull egykedvű, szögletes arcú, szögletes kezű ember volt. Bőrét számos ránccal barázdálta a sok kemény munka és a folytonos aggodalom. Örült, hogy végre elpanaszolhatja valakinek a gondjait. A tehenei elapasztottak, a tyúkjai egyáltalán nem tojnak már, és nincs néven nevezhető legelő. Nem is emlékezik, mikor kellett utoljára szénát vennie. Ráadásul „öreg Bain” nem hagyta, hogy fél szekérderéknyinál többet vegyen. Ő már abban sem biztos, hogy terem-e még idén egyáltalán széna, vagy bármilyen gabona a földjén.

– Igazán tehetne valamit a királynő, a Fény világítsa meg – morogta, azzal szórakozottan, de tisztelettudóan a homlokához nyomta a kézfejét.

Kettőjükre alig is nézett, de amikor végül a tanyájára vezető keskeny keréknyomnál leszállította őket, némi habozás után megszólalt, mintha csak úgy magában beszélne.

– Nem tudom, mi elől menekültök, és nem is akarom megtudni. Feleségem van, gyerekeim. Ugye értitek? A családom. Nehéz idők ezek, nem igen tud az ember idegeneken segíteni.

Mat a kabátja alá akarta dugni a kezét, de Rand a csuklóját fogta, nem engedte. Így hát csak álltak az úton, és szótlanul nézték a parasztot.

– Ha jó ember lennék – mondta Mull –, két bőrig ázott legénynek fel kéne ajánlanom, hogy szárítsák meg magukat nálam, melegedjenek meg a kandallómnál. De hát nehéz idők ezek, és az idegenek... Nem tudom, mi elől menekültök, és nem is vagyok rá kíváncsi. Ugye megértitek? A családom. – Hirtelen két, hosszú, sötét színű, vastag gyapjúsálat rántott elő a kabátzsebéből. – Nem sok, de tessék. A fiaimé. Van nekik másik. De nem ismertek, megértettétek? Nehéz idők ezek.

– Még csak nem is láttuk – biztosította Rand, ahogy elvette a sálakat. – Maga igenis, hogy jó ember. Napok óta nem találkoztunk jobbal.

A paraszt először meglepettnek tűnt, aztán hálásnak. Megemelte a gyeplőt, majd befordította a lovait a keskeny dűlőre. Még be sem kanyarodott egészen, amikor Rand már tovább is indult a Caemlyni úton. Matet most is kézen fogva vezette.

Az alkonyat közeledtével kezdett csípősebb lenni a szél. Mat egyre többet kérdezősködött, hogy mikor állnak meg, de ő csak ment tovább, és a barátját is vonszolta maga után. Komolyabb menedéket keresett, mint egy bokor alja. Így, még mindig nyirkos ruhában, ebben a percről percre egyre hidegebb szélben nem volt benne biztos, hogy még egy éjszakát át tudnának vészelni a szabadban. Leszállt az est, anélkül, hogy bármi szóba jöhetőt látott volna. A szél most már jegesen tépett a ruháikba. Aztán végre fényeket vett észre maguk előtt a sötét messzeségben. Egy falu.

A zsebébe csúsztatta a kezét, próbálta megbecsülni, mennyi pénze lehet. Több mint elég ételre és szobára kettejüknek. Melegben alhatnak. Ha a szabadban maradnának, a szélben, a hidegben, ráadásul nyirkos ruhában, jó eséllyel csak a holttestüket találnák meg az üldözőik. Csak arra kell vigyázniuk, hogy ne keltsenek nagyobb feltűnést, mint amit feltétlenül muszáj. Furulyázásról szó sem lehet. Mat pedig, amilyen állapotban a szeme van, amúgy sem tudna most zsonglőrködni. Újra megragadta a másik legény kezét. Megindultak a hívogató fények felé.

– Mikor állunk már meg? – kérdezte megint Mat. Ahogy a fejét előredugta, és a szemét meresztgette, abban sem volt biztos, hogy őt látja, nem hogy a falu fényeit.

– Amint meleg helyre érünk – felelte.

A település utcáit a házak ablakaiból kiszűrődő fénysávok világították meg. Még mindig voltak emberek a szabadban. Bátran, magabiztosan mentek a dolguk után, szemmel láthatóan nem aggasztotta őket, hogy mi rejtőzködhet a sötétben. Az egyetlen fogadó szélesen elterpeszkedő többszintes épület volt. Látszott, számos szobát toldottak már hozzá az évek során, mindenféle különösebb tervezés vagy rendszer nélkül. Kinyílt a főbejárat, kilépett egy vendég. Nevetés hulláma követte.

Rand megdermedt. A Táncoló Kocsisbeli részeg nevetés jutott az eszébe. Egy darabig nézte, ahogy a férfi nem túl biztos léptekkel elsétál az utcán, majd mély levegőt vett, és benyomta az ajtót. Meggyőződött róla, hogy a köpenye eltakarja a kardját. Nevetés hangja áradt felé.

A magas plafonról lógó lámpák jól megvilágították a helyiséget. Azonnal látta és érezte a különbséget Saml Hake fogadója és e között az intézmény között. Példának okáért itt senki nem volt részeg. Tanyasi gazdáknak és falubélieknek kinéző emberek töltötték meg a termet, akik, ha nem is voltak teljesen józanok, nem voltak túl messze tőle. A nevetés is valódinak hangzott, épp csak egy leheletnyit volt erőltetett. Érezhetően azért nevettek, hogy megfeledkezzenek egy kicsit a gondjaikról, de azért igazi jókedv is volt a kacagásukban. Maga a nagyterem rendes volt, tiszta, és a távolabbi végén álló kandallóban harsogva ropogó tűztől kellemesen meleg. A felszolgálónak mosolya sem volt hűvösebb, és amikor nevettek, Rand biztos volt benne, csakis azért teszik, mert olyan kedvük van.

A fogadós épp olyan tiszta volt, mint a fogadója. Terjedelmes pocakját vakító fehér kötény takarta. Rand örömmel látta, hogy ilyen testes. Nem tartotta valószínűnek, hogy még egyszer megbízna egy sovány fogadósban. Rulan Allwine-nak hívták. Jó jel, gondolta, egészen folyóközi hangzású név. Allwine mester tetőtől talpig végignézett rajtuk, majd udvariasan megemlítette, hogy előre kell fizetni.

– Nem mintha azt akarnám mondani, hogy maguk affélék lennének, de vannak utazók, akik nem túlzottan szeretnek fizetni, mikor eljön a reggel. Úgy tűnik, sok fiatal tart mostanság Caemlyn felé.

Rand nem sértődött meg. Tisztában volt vele, milyen látvány nyújthat ilyen vizesen, piszkosan. Az ár hallatán azonban elkerekedtek a szemei. Mat olyan hangot adott, mintha félrenyelt volna valamit.

A fogadós lengő tokákkal, sajnálkozó arccal rázta meg a fejét. Szemmel láthatóan megszokta már ezt a reakciót.

– Nehéz idők járnak – mondta lemondóan. – Alig lehet már kapni valamit, és azt is ötször olyan drágán, mint azelőtt. Jövő hónapra még ennél is több lesz, erre már most meg mernék esküdni.

Rand előásta a pénzét, majd Matre nézett. A barátja makacsul szorította össze a száját.

– Talán inkább sövény alatt akarsz aludni? – kérdezte ő. Mat kelletlen sóhajjal ürítette ki a zsebét. Miután leszámolták a fizetséget, Rand fintorogva nézte azt a keveset, ami kettejüknek összesen maradt.

De tíz perc múlva már pörköltet ettek az egyik sarokban, egy a kandalló közelében álló asztalnál. Nagy falat kenyerekkel kotorták a kanalukra a húst és a szaftot Az adag nem volt olyan nagy, mint amilyet igazából szerettek volna, de az étel meleg volt és laktató. Lassan beléjük ivódott a kandalló melege. Próbált úgy tenni, mintha a tányérját nézné, de közben valójában az ajtót figyelte éberen. Minden újonnan érkező helybéli gazdának tűnt, akárcsak a távozók, de ő ettől még nem félt kevésbé.

Mat lassan evett, minden falatot külön kiélvezett. Igaz, közben folyamatosan morgott a lámpák miatt. Egy idő után előásta a sálat, amit Alpert Mulltól kapott, és a homloka köré tekerte, majd jól a szemébe húzta, majdnem az orra hegyéig. Emiatt néhányan megnézték maguknak, Rand meglehetős bosszúságára. Sietősen belapátolta, ami még a tányérján maradt, Matet is noszogatta, hogy kövesse a példáját, majd szólt Allwine mesternek, mutassa meg a szobájukat.

A fogadós meglepettnek tűnt, amiért ilyen hamar visszavonulnak, de nem tett megjegyzést. Felkapott egy gyertyát, és folyosók valóságos labirintusán át egy kis szobába vezette őket, a fogadó legtávolabbi sarkában. Amint elment, Rand az egyik keskeny ágy mellé dobta a holmiját, köpenyét egy székre hajította, majd csak úgy, ruhástul a takaróra vetette magát. Igaz, minden ruhája nyirkos volt és kényelmetlen, de ha esetleg menekülniük kellene, így nem kell vesztegetnie az idejét. Még a kardszíját is magán hagyta; kezét a markolaton tartva aludt.

Kakaskukorékolásra ébredt. Feküdt még egy darabig, elnézte, ahogy a hajnal lassan kivilágosítja az ablakot. Azon töprengett, vajon van-e mersze egy kicsit tovább aludni. Nappal, amikor utazhatnának is. Akkorát ásított, hogy belereccsent az álla.

– Hé! – kiáltotta Mat. – Látok! – Felült az ágyán, hunyorogva nézett körül a szobában. – Legalábbis valamennyire. Az arcod még mindig meglehetősen elmosódott, de azért felismerhető. Tudtam, hogy rendbe fogok jönni. Estére jobban látok majd, mint te. Újra.

Rand kiugrott az ágyból. Vakarózva kapta föl köpenyét a székről. Minden ruhája csupa gyűrődés lett, így, hogy rajta száradtak meg, ráadásul alvás közben. És mindene viszketett.

– Pazaroljuk a nappalt – jelentette ki. Mat is felugrott, semmivel sem lassabban, mint ő, és ő is vakaródzni kezdett.

Rand jól érezte magát. Egy napra vannak már Négykirálytól, és nyoma sincs Gode embereinek. Egy nappal közelebb Caemlynhez, ahol Moiraine vár rájuk. Igen, biztos ott lesz már, mire odaérnek. Ha egyszer újra az aes sedai és az őrző mellett lesznek, nem kell többet az árnybarátok miatt aggódniuk. Belegondolni is furcsa, hogy alig várja, hogy egy aes sedai-jal lehessen. Fény, amikor újra meglátom Moiraine-t, megfogom csókolni! Elnevette magát. Jókedvében még arra is hajlandó volt, hogy erősen fogyatkozó pénzecskéjük egy részét reggelibe fektesse – egy nagy cipóba, és egy kancsó jó hideg tejbe, egyenesen a forrásra épült hűtőházból.

A nagyterem hátsó részén ülve ettek éppen, amikor egy fiatalember lépett be az ajtón, a külseje alapján falubéli ifjú. Peckes léptekkel sétált be, tolldíszes vászonsapkáját egy ujján pörgette. Hármójukon kívül csak egy öregember volt a helyiségben, aki éppen söprögetett. Utóbbi egyszer sem nézett fel a munkájából. A legény szemei ide-oda cikázva fésülték át a termet. Kettejüket megpillantva leesett a sapka az ujjáról. Egy teljes percig bámulta őket, mielőtt fölkapta volna a földről, majd bámult tovább. Közben egyik kezével dús, hullámos, sötétbarna haját gereblyézte idegesen. Végül odament az asztalukhoz, de szinte kelletlenül, vánszorogva.

Idősebb volt, mint Rand, mégis bátortalanul nézett le rájuk.

– Nem baj, ha ideülök? – kérdezte, majd nagyot nyelt, mintha rosszat mondott volna.

Valószínűleg a reggelinkből akar kérni, gondolta Rand. Bár úgy néz ki, mint aki tud venni magának, ha kell. Kék-fehér csíkos inge gallérját hímzés díszítette, akárcsak sötétkék köpenye szegélyét. Bőrcsizmái soha közelében nem jártak olyan munkának, ami összekarcolhatta volna őket. Állával az egyik szék felé intett.

Mat a fickóra meredt, miközben az kihúzta a széket. Rand nem tudta volna megmondani, hogy dühösen néz, vagy csak nem lát rendesen. Mindenesetre összevont szemöldökének látványa nem maradt hatástalan. A fiatalember leülés közben mozdulatlanná dermedt és úgy is maradt, pár hüvelykkel a szék fölött. Nem is ereszkedett lejjebb, amíg Rand nem bólintott ismét.

– Mi a heved? – kérdezte Rand.

– A nevem? A nevem. Ööö... hívjatok Paitrnek. – Idegesen cikáztak a szemei. – Ööö... ez nem az én ötletem volt, remélem, megértitek. Meg kell tennem. Nem akartam, de rákényszerítettek. Meg kell értenetek. Én nem...

Rand már kezdett egyre feszültebb lenni, amikor Mat felmordult:

– Árnybarát.

Paitr összerándult, és félig felemelkedett a székéről. Vadul forgatta a fejét, mintha legalább ötvenen lettek volna a teremben, akik meghallhatják. Az öregember még mindig a partvisára hajolva takarított, csak a padlóra figyelt. A fiú visszaült, bizonytalanul jártatta fel-alá kettejük között a pillantását. Felső ajkán izzadság gyöngyözött. Ilyen súlyos vádtól bárkit kiverhet a víz, csakhogy ő egy szóval nem védekezett ellene.

Rand lassan ingatta a fejét. Gode óta tudta, hogy az árnybarátoknak nem feltétlenül van sárkányagyar a homlokán, de Paitr, a ruházatától eltekintve, akár emondmezei is lehetett volna. Külsőleg semmi nem mutatta, hogy gyilkosságra, sőt, még annál is sötétebb dolgokra is képes. Egyáltalán, senki nem nézett volna rá kétszer. Gode legalább szemmel láthatóan... más volt.

– Hagyjál minket békén – mondta a legénynek. – És mondd meg a barátaidnak is, hogy hagyjanak minket békén. Nem akarunk tőlük semmit, és ők sem kapnak tőlünk semmit.

– Ha nem szállsz le rólunk – tette hozzá dühödten Mat – kikiabálom, mi vagy. Majd meglátjuk, ahhoz mit szólnak a falubeli barátaid.

Rand remélte, hogy ezt azért nem gondolta komolyan. Abból kettejüknek legalább annyi baja lenne, mint Paitrnek.

Paitr azonban komolyan vette a fenyegetést. Elsápadt.

– Hallottam... hallottam mi történt Négykirályban. Legalábbis egy részét. Csiripelték a verebek. Mi értesülünk néha erről-arról. De itt nincs senki, aki csapdába ejtene benneteket. Egyedül vagyok, és... csak beszélni szeretnék veletek.

– Miről? – Kérdezte Mat, ugyanabban a pillanatban, amikor Rand azt mondta:

– De nekünk nincs kedvünk. – Egymásra néztek. – Nincs kedvünk – vonta meg a vállát Mat.

Rand lenyelte az utolsó korty tejét, majd zsebre vágta a félcipója sarkát. Így, hogy szinte teljesen elfogyott a pénzük, könnyen lehet, hogy az lesz a vacsora.

De hogy hagyják el a fogadót? Ha Paitr rájön, hogy Mat csaknem vak, elmondhatja más... más árnybarátoknak is. Egyszer látta, hogyan választja el a farkas a megnyomorodott juhot a nyájtól. Minden irányban farkasok szaladgáltak, ezért nem tudta otthagyni a nyájat, és az íját sem tudta használni, mert nem volt rendes rálátása. Amint a rémülten bégető, három lábon ugráló juh egyedül maradt, az egyetlen üldöző farkasból szinte varázslatos módon hirtelen tíz lett. Még így visszaemlékezve is felfordult tőle a gyomra. De maradni sem maradhatnak. Még ha igaz is lenne, amit Paitr állít, és tényleg egyedül van, nem valószínű, hogy ez sokáig így is maradna.

– Ideje mennünk, Mat – mondta. Visszafojtotta a lélegzetét. Amikor a barátja nekikészült, hogy fölálljon, előrehajolt, és hogy elvonja Paitr figyelmét, azt mondta: – Hagyj minket békén, árnybarát. Nem mondom még egyszer. Hagyj minket békén!

Paitr nagyot nyelt. Egészen hátrahúzódott a székén. Most már egyáltalán nem maradt vér az arcában. Randet egy Myrddraalra emlékeztette.

Mire visszanézett Matre, az már felállt, így nem derült ki, milyen bizonytalanul mozog. Ő is gyorsan felkapta a nyeregtáskáit és a többi csomagját. Közben próbálta a kardját a köpenye takarásában tartani. Igaz, lehet, hogy a fiatal árnybarát amúgy is tud már róla. Gode éppenséggel elmondhatta Ba'alzamonnak, Ba'alzamon pedig Paitrnek, de szerinte nem így volt. Szerinte Paitrnek a leghalványabb fogalma volt csak a Négykirályban történtekről. Nyilván azért fél annyira.

Mat egyenesen az ajtó aránylag világosabb négyszöge felé indult, és sikeresen ki is jutott, ha lassan is. Szerencsére azért nem feltűnően lassan. Rand végig a sarkában volt. Imádkozott, hogy nehogy megbotoljon. Még jó, hogy szabad volt az út az ajtó felé, hogy egyetlen szék vagy asztal sem volt láb alatt.

Paitr hirtelen talpra ugrott mögöttük.

– Várjatok! – kiáltotta kétségbeesetten. – Várnotok kell.

– Hagyj békén – szólt vissza neki Rand, hátra se nézve. Már majdnem az ajtónál voltak, és Mat még egyszer sem lépett rosszul.

– Csak hallgassatok meg – mondta a fiatal árnybarát, és Rand vállára tette a kezét, hogy megállítsa.

Képek öntötték el az agyát. A trallok, Narg, amint ráveti magát, a saját otthonában. A Myrddraal, amint Baerlonban, a Szarvas és Oroszlánban fenyegeti. Félemberek mindenütt, Enyészek, amint Shadar Logothban üldözik őket; ahogy Fehérhídon közeledik feléjük egy. És mindenhol árnybarátok. Megpördült, ökölbe szorult a keze.

– Azt mondtam, hagyj minket békén! – kiáltotta, azzal Paitr arcába sújtott. Pont orrba találta.

Az árnybarát fenékre ült. A padlóról bámult fel rá. Az orrából csorgott a vér.

– Úgysem tudsz elmenekülni! – csattant fel dühösen. – Bármilyen erős is vagy, a Sötétség Nagyura erősebb! Úgyis elnyel az Árnyék!

A nagyterem másik felében valaki hangosan kapott levegőért. Koppanva hullt a földre a partvis. A söprögető öregember végre meghallotta. Tágra nyitott szemekkel bámult Paitrre. Ráncos arcából kiszaladt a vér; hangtalanul tátogott, mint a partra vetett hal. Paitr egy pillanatig mozdulatlanul nézett vissza rá, aztán hatalmasat káromkodott, és kirontott a fogadóból. Úgy elszaladt, mintha éhező farkasok lennének a sarkában. Az öregember most Rand és Mat felé fordult. Rájuk sem nézett kevésbé rémülten.

Rand sietve kiterelte Matet a fogadóból, aztán a faluból, amilyen gyorsan csak bírta. Közben egyfolytában visszafelé figyelt, mikor hangzik fel az üldözés lármája, a dühöngő tömeg ordítása, ami, bár végül elmaradt, attól még az ő fülében cseppet sem zúgott halkabban.

– Vér és hamu – morogta Mat. – Ezek mindenütt ott vannak, állandóan a sarkunkban maradnak. Sosem szabadulunk meg tőlük. Előbb-utóbb elkapnak.

– Ez nem igaz! Ha Ba'alzamon tudná, hol vagyunk, gondolod, erre a fickóra hagyta volna, hogy elfogjon bennünket? Nem, akkor egy másik Gode várt volna ránk, húsz-harminc verőlegénnyel. Még mindig vadásznak ránk, de amíg Paitr nem szól a többinek, addig nem fogják tudni, hogy itt voltunk, és lehet, hogy ráadásul tényleg egyedül van. Éppenséggel az is lehet, hogy egész Négykirályig kell mennie, ha tovább akarja adni a hírt.

– De azt mondta...

– Nem érdekel. – Nem volt benne biztos, kire gondolt Mat, ki mondta „azt”, de ez amúgy sem változtat semmit a dolgokon. – Akkor sem adjuk fel, nem hagyjuk, hogy ránk tegyék a kezüket.

A nap folyamán hatszor vették fel őket, rövidebb szakaszokra. Az egyik gazda mesélt a sheranvásári fogadóban dolgozó bolond öregemberről, aki azt állította, éppen ma, hogy árnybarátok vannak a faluban. A paraszt beszélni alig bírt, úgy kacagott, csak úgy törölgette a könnyeket a szeme sarkából. Még hogy árnybarátok Sheranvásárban! Ennél jobbat azóta nem hallott, amikor Ackley Ferran berúgott, és a fogadó tetején töltötte az éjszakát.

Egy másik ember, aki felvette őket, egy kerek arcú kádár, akinek szerszámok lógtak a szekere oldalán, hátul pedig két kerék hevert, már egész másképp adta elő a dolgot. Húsz árnybarát tartott gyűlést Sheranvásárban. Eltorzult testű férfiak, és még csúnyább nők, mind tetőtől talpig piszkosan, rongyokban. Elég egyetlen pillantásuk, hogy elgyengüljön az ember térde, és felforduljon a gyomra. A nevetésük gonosz, eszelős kacaj, ami órákig visszhangzik a fülében annak, aki hallja, míg végül már úgy érzi, hogy kettéhasad a feje. Maga is látta őket, szerencsére csak messziről, biztonságos távolságból. Ha a királynő nem lép végre valamit, akkor valakinek most már muszáj a Fény Gyermekeihez fordulni. Ez így nem mehet tovább.

Egészen fellélegeztek, amikor végül letette őket.

A hátuk mögött a nappal gyalogoltak be egy kis falucskába, Sheranvásár valóságos ikertestvérébe. A Caemlyni út pontosan kettébe szelte. Mindkét oldalon zsúptetős kis téglaházak álltak. A falakat repkény borította, igaz, most csak egy-két levél árválkodott a szövevényen. A településnek egyetlen kis fogadója volt, nem nagyobb, mint a Borforrás-fogadó. Homlokzatán cégér himbálózott nyikorogva a szélben. A Királynő Híve.

Különös a Borforrásra, mint kis fogadóra, gondolni. Emlékezett, nem is olyan rég olyan nagynak hitte, hogy meg volt győződve, nemigen létezhet annál nagyobb épület. Ami mégis nagyobb, az már palota. De azóta látott már egyet s mást. Hirtelen rádöbbent, hogy soha semmire nem fog tudni már ugyanazzal a szemmel nézni, amikor hazatér. Ha hazatérek még egyáltalán.

A fogadó előtt habozott egy darabig, de még ha a Királynő Hívében nem is olyan magasak az árak, mint Sheranvásárban, akkor sincs pénzük sem szobára, sem ételre.

Mat észrevette, merre néz. Megveregette a zsebét, amiben Thom színes labdáit tartotta.

– Most már elég jól látok hozzá. Csak túl bonyolult formákba nem szabad belemennem. – Valóban javult a szeme állapota, bár még mindig a homlokán viselte a sálat, és mindig hunyorgott, ha nappal az égre nézett. Mikor Rand csak hallgatott, így folytatta: – Kizárt, hogy minden fogadóban árnybarátok legyenek Fehérhídtól Caemlynig. Különben sem akarok bokorban aludni, ha ágyban is lehet. – Mindamellett egy lépést sem tett a fogadó felé, csak állt, és várta, mit reagál Rand.

Rand pillanatnyi gondolkodás után bólintott. Egyszer sem volt még ennél fáradtabb, amióta eljött otthonról. A puszta gondolattól, hogy a szabadban kell aludnia, sajogni kezdtek a csontjai. Kezd felgyülemleni az egész. Az állandó menekülés, az állandó résenállás.

– Nem lehetnek mindenütt – értett egyet.

Amint a nagyterembe léptek, kétségei támadtak, vajon tényleg okos dolog-e, amit tesznek. Tisztán tartott helyiség volt, de zsúfolt. Minden asztalnál ültek, sőt, néhányan a falnak támaszkodva álltak, mert nem találtak helyet maguknak. A fel-alá szaladgáló felszolgálónők – és a tulajdonos – zaklatott arckifejezéséből ítélve nem szoktak itt ekkora forgalomhoz. Túl nagy a tömeg egy ekkora faluhoz. Könnyű volt észrevenni, kik azok, akik nem idevalósiak. Nem öltözködtek másképp, mint a többiek, de az ételükön, italukon tartották a pillantásukat. A helybéliek legalább annyira az idegeneket figyelték, mint bármi mást.

Beszélgetés moraja töltötte meg a helyiséget, olyannyira, hogy a fogadós a konyhába vitte őket, amikor Rand jelezte neki, hogy beszélni akarnak vele. De ott sem volt sokkal kisebb a zaj; sürgött-forgott az egész személyzet, csörögtek-zörögtek a lábosokkal.

A fogadós megtörölte az arcát egy nagy zsebkendővel.

– Gondolom ti is Caemlynbe tartotok, hogy megnézzétek a hamis Sárkányt, mint az ország összes többi bolondja. Nos, szobánként hat ember, ágyanként kettő vagy három. Ha nem tetszik, nem tudok segíteni.

Rand előadta jól begyakorolt szövegét, némiképp bizonytalanul. Remegett a gyomra, rossz sejtelmei voltak. Ha ilyen sokan vannak úton, akár a felük is árnybarát lehet, és képtelenség megkülönböztetni őket a többitől. Mat bemutatót tartott a zsonglőrtudásából – biztos, ami biztos, három labdánál maradt, és még így is nagyon vigyázott. Ő közben elővette Thom furulyáját. Alig tucatnyi hangot játszott le az „Öreg fekete medvé”-ből, amikor a fogadós türelmetlenül bólintott.

– Jól van, tűrhető. Szükségem van valamire, ami eltereli ennek a sok hülyének a gondolatait erről a Logainről. Már eddig is háromszor tört ki verekedés azon, hogy tényleg ő-e a Sárkány, vagy sem. A holmitokat rakjátok ide le a sarokba, én meg megyek, kiürítek nektek egy kis helyet, ahol játszhattok. Már ha nincs még ahhoz is túl nagy tömeg. Bolondok. Tele a világ bolondokkal, akiknek még annyi eszük sincs, hogy ott maradjanak, ahová valók. Mindig ebből van a baj. Olyan emberekből, akik nem maradnak ott, ahol a helyük lenne. – Megint megtörölte az arcát, majd kisietett a konyhából. Közben dünnyögött tovább.

A szakács és segítői mintha észre sem vették volna, hogy a két fiú a konyhában van. Mat folyton a sálat igazgatta a fején. Időnként felnyomta, de akkor hunyorogni kezdett a fényben, ezért újra lejjebb húzta. Rand nem volt meggyőződve róla, hogy elég jól látna egyszerre háromnál több labda dobálásához. Ami pedig őt magát illeti...

Egyre jobban remegett a gyomra. Egy alacsony zsámolyra roskadt, kezébe temette az arcát. Olyan hidegnek tűnt a konyha. Megborzongott. Remegni kezdett. Pedig tiszta gőz volt az egész helyiség, a tűzhelyekből, a sütőkből csak úgy dőlt a forróság. Egyre erősebben reszketett. Vacogott a foga. Átkarolta magát, de az se segített. Úgy érezte, jéggé fagynak a csontjai.

Csak tompán, távolról érzékelte, hogy Mat kérdez tőle valamit, megrázza a vállát, aztán valaki káromkodva szalad ki a helyiségből. Egyszer csak a fogadós is ott volt; oldalán a komor arcot vágó szakácsnővel. Mat hangosan vitatkozott velük valamin. Nem értette, mit mondanak, valahogy értelmetlen zúgássá olvadt össze a hangjuk. Amúgy is olyan nehezen tudott bármire is koncentrálni, egyszerűen szétestek a gondolatai.

Aztán Mat egyszer csak megragadta a karját, és talpra rángatta. Az összes holmijuk – nyeregtáskák, a pokróctekercsek, a Thom köpenyébe bugyolált hangszerek – mind Mat vállán lógott, az íja mellett. A fogadós le nem vette róluk a szemét. Idegesen törölgette az arcát. Ő közben imbolyogva, több mint felerészben Matre támaszkodva hagyta, hogy a barátja a hátsó ajtó felé vezesse.

– S-s-sajná-nálom, M-m-mat – nyögte ki nagy nehezen. Egyszerűen képtelen volt erőt venni a vacogásán. – B-b-biztos a... biztos az eső miatt. De azér-r-rt... még egy éjszaka... a sza-szabadban nem árt sze-szerinte-tem. – Időközben besötétedett. Egy-két fényesebb csillag látszott csak az égen.

– Arról szó se lehet – jelentette ki Mat. Próbált vidám hangot megütni, de ő érezte rajta a rejtett aggodalmat. – Attól félt, megtudja a többi vendég, hogy egy beteg van a fogadóban. Erre azt mondtam neki, ha kidob minket, a nagyteremig viszlek. Attól aztán tíz perc alatt kiürülne a fogadó. Akármennyit ostobázta, meg hülyézte is őket, azért úgy tűnik, nem szeretné, ha mind itt hagynák.

– Akkor h-hová?

– Ide – felelte Mat, azzal kinyitotta az istálló ajtaját. Az hangos nyikorgás kíséretében tárult ki.

Bent sötétebb volt, mint kinn. Széna-, zab-, és ló szagú volt a levegő. Mindez az erősebb trágyaszagon át érződött. Amint Mat a szalmával borított padlóra fektette, összegömbölyödött, átkarolta a térdét. Még mindig tetőtől talpig reszketett. Úgy tűnt, mintha minden energiáját ez emésztené föl. Hallotta a barátját megbotlani, káromkodni, majd nagy fémzörgés közepette megint megbotlani. Egyszer csak felgyulladt a fény. Mat viharvert, ősrégi lámpást tartott a magasba.

Ha a fogadó tele volt, az istálló sem kevésbé. Minden állásban volt ló. Némelyik állat felemelte a fejét. A váratlan fényben hunyorogtak, pislogtak. Mat a szénapadlásra vezető létrát nézegette egy darabig, de aztán az összekuporodott Randre tévedt a pillantása, mire megrázta a fejét.

– Oda sose tudnálak fölvinni – morogta. A lámpást szögre akasztotta, majd felmászott a szénapadlásra, és nekiállt nagy köteg szénákat dobálni lefelé. Amennyire csak tudott, sietett. Hamarosan lejött ő is, hogy szénaágyat alakítson ki Randnek az istálló hátsó végében. Amint elkészült, belefektette.

– Forró – mormolta ő. Tompán emlékezett, hogy pár perccel korábban még majd' megfagyott, de most mintha sütőbe került volna. A gallérját feszegette, ide-oda dobálta a fejét. – Ez a hőség. – Mat kezét érezte a homlokán.

– Mindjárt jövök – mondta Mat, azzal eltűnt.

Fetrengett a szénán, lázasan dobálta magát; hogy meddig, nem tudta volna megmondani. Egy idő után visszatért Mat, egyik kezében megrakott tálcával, a másikban kancsóval. Két fehér bögre lógott az ujjairól a fülénél fogva.

– Nincs a faluban javasasszony – térdelt le mellé. Megtöltötte az egyik bögrét, majd a szájához emelte. Rand úgy kortyolta a vizet, mintha napok óta nem ivott volna. Úgy is érezte. – Azt sem tudják, mi az a javasasszony. Amijük helyette van, az valami Brune anya, de az sincs most otthon, elment valahova egy szülő anyához bábáskodni, és senki nem tudja, mikor jön vissza. Sikerült viszont szereznem egy kis kenyeret, sajtot és kolbászt. Igazán rendes ez az Inlow mester, bármit megad nekünk, csak ne kerüljünk a vendégei szeme elé. Tessék, kóstold meg.

Rand elfordította a fejét az étel elől. A látványától, de már csak a puszta gondolatától is felfordult a gyomra. A barátja végül nagyot sóhajtott, és inkább leült enni. Ő pedig vigyázott, nehogy véletlenül is ránézzen, de még a hangokra is igyekezett nem odafigyelni.

Megint rátört a hidegrázás, aztán a láz, majd megint a hidegrázás, megint a forróságérzet. Amikor remegett, Mat mindig betakarta, amikor szomjúságra panaszkodott, megitatta. Besötétedett, eljött az éjszaka. Az istálló táncolni látszott a hunyorgó lámpafényben. Testet öltöttek az árnyak, és önálló mozgásba kezdtek. Aztán Ba'alzamont pillantotta meg felé közeledni az állások közti folyosón. Lángoltak a szemei. Kétoldalt egy-egy Myrddraal kísérte fekete csuklya mélyére rejtett arccal.

Vadul matatott a derekánál a kardja markolata után, miközben próbált talpra tápászkodni.

– Mat! – kiabált. – Mat, itt vannak! Ó, Fény, itt vannak!

A barátja egy rándulással felébredt. A fal mellett, törökülésben ülve aludt.

– Mi? Árnybarátok? Hol?

Rand bizonytalanul tántorogva izgatottan mutogatott az istálló másik vége felé... majd leesett az álla. Vibráló árnyak; valamelyik ló toppantott egyet álmában. Semmi más. Visszarogyott a szalmára.

– Nincs itt senki, csak mi ketten – mondta Mat. – Na gyere, azt most levesszük szépen. – Rand kardszíjáért nyúlt, de ő elszántan szorította meg a markolatot.

– Nem. Nem. Meg kell tartanom. Akkor is az apám. Érted? A-az a-apám! – Megint erőt vett rajta a reszketés, de a kardot el nem engedte volna. Úgy kapaszkodott bele, mint fuldokló az utolsó szalmaszálba. – A-az a-apám! – Mat nem próbálkozott tovább, inkább újra betakargatta a köpenyekkel.

Többen is meglátogatták az éjszaka során, mialatt a barátja szundikált. Képtelen lett volna megmondani, valóban ott voltak-e vagy sem. Néha rá is nézett a mellére kókadt fejjel alvó fiúra, és eltűnődött, vajon ha felébredne, látná-e őket ő is.

Egyszer például Egwene lépett ki az árnyékból. Sötétbarna haját befonva, hosszú copfban viselte, mint Emondmezőn. Arcán fájdalmas, gyászos kifejezés.

– Miért hagytál el minket? – kérdezte. – Mind meghaltunk, mert sorsunkra hagytál minket.

Rand elgyengülten rázta a fejét a szénán.

– Nem, Egwene. Én nem akartalak otthagyni titeket. Kérlek, bocsáss meg.

– Mind meghaltunk – mondta a lány szomorúan. – És a halál a Sötét Úr birodalma. Most mind a Sötét Úr kezébe kerültünk, mert te cserbenhagytál minket.

– Nem. Nem volt választásom. Egwene. Kérlek, Egwene, ne menj el. Gyere vissza!

A lány azonban visszalépett az árnyékba, és egy pillanat múlva maga is csak egy árnyék volt.

Moiraine arca nyugodt volt, de sápadt, vértelen. A köpenye akár halotti lepel is lehetett volna, hangja pedig ostor.

– Így igaz, Rand al'Thor. Nincs választásod. Tar Valonba kell menned, vagy a Sötét Úr hatalmába kerülsz. Egy örökkévalóság az Árnyékba láncolva. Már csak az aes sedai-ok menthetnek meg. Csak az aes sedai-ok.

Thom cinikusan mosolygott. Ruhái égetten, rongyokban lógtak róla. Erről eszébe jutottak a nagy villanások, amiket akkor látott, mikor a mutatványos az Enyésszel birkózott, hogy időt adjon nekik elmenekülni. A rongyok alól kormos, égett hús kandikált elő.

– Bízz csak meg az aes sedai-okban, fiú, és hamarosan bánni fogod, hogy még élsz. Ne felejtsd el, az aes sedai-ok segítségének ára mindig kisebb, mint hinnéd, de nagyobb, mint képzelnéd. Na és mit gondolsz, melyik ajah talál rád először, he? A Piros? Vagy inkább a Fekete? Jobb, ha menekülsz. Menekülj, amilyen gyorsan csak tudsz.

Lan tekintete kemény volt, mint a gránit. Arcát vér borította.

– Különös, gémes kardot birkapásztor kezében látni. Ki is tudod érdemelni? Jobb, ha igen. Most már csak magadra számíthatsz. Nincs, aki melléd álljon, nincs kihez fordulnod. És bárki árnybarát lehet. – Farkasmosolyt villantott rá. Vér csorgott a szájából. – Bárki.

Aztán Perrin jött. Vádolta, a segítségéért könyörgött. Al'Vere asszony a lányát siratta, Bayle Domon átkozta, amiért a hajójára szabadította az Enyészeket. Fitch mester kezét tördelve sétált a fogadója leégett maradványai között, Min sikoltozva próbálta kitépni magát egy trallok karjai közül. Emberek, akiket ismert, és olyanok, akikkel csak találkozott. De a legrosszabb Tam látogatása volt. Megállt fölötte, összehúzott szemöldökkel ingatta a fejét. Egy szót sem szólt.

– Muszáj megmondanod – könyörgött ő. – Ki vagyok? Mondd meg, légy szíves. Ki vagyok? KI VAGYOK?!

– Nyugodj meg, Rand.

Egy pillanatra azt hitte, Tam felelt, de aztán észrevette, hogy ő időközben eltűnt. Mat hajolt fölé; a szája elé emelte a vizesbögrét.

– Nyugodj meg, nincs semmi baj. Rand al'Thor vagy, nem más, és neked van a legrondább képed meg a legkeményebb fejed a Folyóközben. Hé, de hiszen te izzadsz! Megtört a láz.

– Rand al'Thor? – suttogta ő. A barátja bólintott, és ez valahogy olyan megnyugtató volt, hogy nyomban álomba merült. Még az ivásról is megfeledkezett.

Nyugodt, álomtalan alvás volt – legalábbis ő egyre sem emlékezett – de felszínes, olyannyira, hogy ahányszor Mat ellenőrizte, hogy jól van-e, mindig fölnyílt a szeme. Egyszer eltűnődött, hogy a barátja aludt-e már valamit egyáltalán, de mielőtt jobban belegondolhatott volna, elnyomta az álom.

Ajtónyikorgásra ébredt. Ezúttal teljesen magához tért. Egy pillanatig még fekve maradt a szénában, és sajnálta, hogy már nem alszik. Akkor ugyanis nem lenne tudatában a testének. Sajgó izmai mintha kinyúlt rongyok lettek volna, annyi erő volt bennük. Megpróbálta felemelni a fejét; másodszorra sikerült is, de igencsak nehézkesen.

Mat ott ült, szokott helyén, a fal mellett, karnyújtásnyira. Álla a mellére bukott, lassan, nyugodtan szuszogva, mélyen aludt. A sál egészen a szeme elé csúszott.

A bejárat felé fordult.

Egy nő állt ott. Egyik kezével nyitva tartotta az ajtót. Egy ideig csak egy sötét alakot látott belőle, és a ruháját. A mögüle beszűrődő halvány, kora reggeli fény világos körvonallal rajzolta körül. Aztán belépett; hagyta becsukódni maga mögött az ajtót. A lámpafényben már jobban látta. Nagyjából annyi idős lehetett, mint Nynaeve, csakhogy a javasasszonnyal ellentétben, ő nem volt falusi nő. Halványzöld selyemruhája minden mozdulatára megcsillant. Köpenye elegáns halványszürke, haját szinte habosnak tűnő csipkeköltemény tartotta a helyén. Súlyos arany nyakláncot babrálva, elgondolkodva nézegette kettőjüket.

– Mat – mondta ő, majd hangosabban: – Mat!

A barátja felhorkant, majd csaknem orra bukott, amikor felébredt. Álmosan dörgölte a szemét, úgy nézett fel a nőre.

– A lovamat jöttem megnézni – mondta az, az állások felé intve, csak úgy általában. Közben egy pillanatra sem vette le róluk a szemét. – Beteg vagy?

– Semmi baja – vágta rá gyorsan Mat. – Épp csak megfázott az esőben, ennyi az egész.

– Akkor talán az lenne a legjobb, ha megnézném. Értek hozzá valamelyest.

Rand azon merengett, hogy vajon aes sedai-e. Még csak nem is annyira a ruhái, mint inkább a magabiztossága, a parancsoláshoz szokott fejtartása miatt. Na és ha tényleg aes sedai, akkor vajon melyik ajahhoz tartozhat?

– Már jól vagyok – mondta fennhangon. – De igazán, nincs rá szükség.

A nő ennek ellenére odament hozzájuk, amihez végig kellett gyalogolnia az istállón. Megemelte a szoknyája szélét, óvatosan rakosgatta előre szürke topánkáit. A szalmára nézve elfintorodott, majd Rand mellé térdelt, és a homlokára tette a tenyerét.

– Nem vagy lázas – mondta. Elmélyülten vizsgálgatta. Csinos volt, markáns arcvonásai ellenére, de egy csepp melegség sem volt a tekintetében. Nem mintha fagyos lett volna a pillantása; egyszerűen nem volt benne semmi érzelem. – De nemrég még beteg voltál. Igen. Igen. És még mindig gyenge vagy, mint egy ma született kismacska. Azt hiszem... – a köpenye alá nyúlt. Hirtelen felgyorsultak az események, olyannyira, hogy Randtől csak egy fojtott kiáltásra futotta, és már vége is volt.

A nő keze elővillant a köpenye alól – valami megcsillant a fényben –, és máris átvetette magát fölötte, Mat felé. Mat olyan gyorsan vetődött oldalt, hogy egészen elmosódni látszottak a tagjai, majd hangos, tompa reccsenéssel kísért puffanás hallatszott, fába álló fém zaja. Egy pillanatig tartott az egész. Utána semmi nem mozdult.

Mat félig hanyatt feküdt, egyik kezével a nő csuklóját fogta, közvetlenül a tőr fölött, amit az a falba döfött, ott, ahol az előbb még a mellkasa volt. Másik kezével a Shadar Logoth-i pengét dugta a torka alá.

A nő csak a szemét mozgatta, úgy próbált lenézni a tőrre. Elkerekedtek a szemei, hörögve kapott levegőért, és magpróbált elhúzódni előle, de a fiú utána nyomta, hogy egyfolytában az álla alatt maradt a hegye, még hozzá is ért a bőréhez. Ezek után inkább nem is próbált mozdulni többet, úgy maradt, mintha kővé vált volna.

Rand a fölé dermedt élőképre nézve idegesen megnyalta az ajkát. Valószínűleg akkor sem tudott volna megmozdulni, ha nem lett volna olyan gyenge. Aztán meglátta a nő tőrét. Attól aztán egészen kiszáradt a szája. A penge körül kezdett megfeketedni a fa. Vékony füstcsíkok szálltak föl a kormos részből.

– Mat! Mat, a tőre!

Mat villámgyorsan odakapta a szemét, majd rögtön vissza a nőre, de az nem mozdult. Sőt, ő is idegesen nyaldosta az ajkát. Mat durván lefejtette a kezét a markolatról, majd meglökte. A nő hanyatt dőlt; elterült a szénán. Mindkét kezét hátratette, úgy fékezte le az esését. Közben egy pillanatra nem vette te a szemét a fiú fegyveréről.

– Ne mozduljon – mondta Mat. – Ha megmoccan, használni fogom. Higgye el, komolyan beszélek. – A nő lassan bólintott. Közben végig a tőrre meredt. – Vigyázz rá, Rand.

Rand nem tudta, mit kéne tennie, ha a támadójuk bármivel próbálkozik – talán kiabálni; utána futni biztos nem tudna, ha menekülőre fogná a dolgot –, de az csak ült, és egy porcikáját sem mozdította, mialatt Mat kirántotta a tőrét a falból. A fekete folt nem nőtt tovább, bár füstölögni továbbra is füstölgött egy kissé.

Mat körbenézett, hová tehetné a kést, majd odalökte neki. Olyan óvatosan vette át, mintha mérges kígyó lenne. Közönséges, bár díszes tőrnek látszott. Világos elefántcsont markolat, vékony, csillogó penge, nem hosszabb, mint a tenyere. Egyszerűen csak egy tőr. Csak hát látta, mire képes. A markolat még csak langyos sem volt, mégis izzadni kezdett a tenyere. Remélte, nem ejti a szénába.

A nő továbbra is elterülve, mozdulatlanul feküdt, és Matet nézte, amint lassan felé fordul. Úgy méregette, mintha azon tűnődne, mire készül. Rand észrevette, hogy a barátja szeme hirtelen összeszűkül, és szorosabban megmarkolja a fegyverét.

– Mat, ne!

– Meg akart ölni, Rand. Aztán veled is végzett volna. Ez egy árnybarát. – Az utolsó szót valósággal köpte.

– Mi viszont nem vagyunk azok – mondta ő. A nő levegőért kapott. Ezek szerint csak most értette meg, mit szándékozott tenni Mat. – Mi nem vagyunk azok.

A barátja egy darabig mozdulatlan maradt, a markába szorított tőr csillogott a lámpafényben. Majd bólintott.

– Menjen oda – intett a nyergesszoba felé a fegyverrel.

A nő lassan fölállt, majd megállt leporolni a ruhájáról a szénát. Amikor végül elindult arra, amerre a fiú mutatott, akkor is lassan, komótosan lépkedett, mintha semmi oka nem lenne a sietségre. De Rand látta, milyen aggodalmasan figyeli a rubinos tőrt Mat kezében.

– Jobban járnátok, ha feladnátok a küzdelmet – mondta a nő. – Az a legokosabb, előbb-utóbb ti is rájöttök.

– A legokosabb? – kérdezte Mat fanyarul, a mellkasát dörzsölgetve, ahol a tőr beleszúrt volna, ha nem mozdul el időben. – Gyerünk, oda.

Apró vállrándítással engedelmeskedett.

– Félreértés volt. Meglehetősen nagy a... zűrzavar, azzal az önző bolond Gode-dal történtek óta. Nem is beszélve a pánikról, amit valamelyik bolond Sheranvásárban keltett. Senki nem tudja, mi történt ott, és hogyan. Ettől csak még nagyobb veszélyben vagytok, hát nem értitek? Ha önként a Sötétség Nagyurához szegődtök, magas pozícióba kerültök, de amíg menekültök, üldözni fognak benneteket, és ki tudja, mi meg nem történhet üldözés közben?

Rand megborzongott. A vérebeim féltékenyek, nem biztos, hogy finoman bánnak majd veled.

– Szóval két tanyasi fiúval sem bírnak – nevetett zordan Mat. – Talán maguk árnybarátok nem is olyan veszélyesek, mint mondják. – Egy lökéssel kitárta a nyergesszoba ajtaját, majd hátralépett.

A nő az ajtónyílásban megállt, a válla fölött visszanézett rá. Jeges volt a pillantása, de a hangja még annál is hidegebb.

– Majd megtudjátok, milyen veszélyesek vagyunk. Amikor a Myrddraal ideér...

Bármit is akart még mondani, többet nem halottak belőle, mert Mat bevágta az ajtót, majd helyére eresztette a keresztrudat. Aggodalmas pillantással fordult meg.

– Enyész – mondta elszoruló torokkal. A tőrt visszadugta a köpenye alá. – Azt mondja, ide jön. A lábaid hogy állnak?

– Táncolni nem próbálnék meg – mormolta ő –, de ha segítesz felállni, menni tudok. – A kezében lévő kés pengéjére meredt. Megrázkódott.

– Vér és hamu, azt hiszem, még futni is.

Mat sietősen magára halmozta mindkettőjük csomagjait, majd őt is talpra húzta. Remegtek a lábai, és a barátjára kellett támaszkodni, hogy össze ne essen, de amennyire lehetett, igyekezett nem lelassítani a másik legényt. A nő fegyverét messzire eltartotta magától. Az istálló előtt, az ajtó mellett vödör víz állt. Amikor elhaladtak mellette, beledobta a tőrt.

A penge hangos sistergés kíséretében ért a vízbe; gőz terjengett a felszín fölött. Fintorogva próbálta felgyorsítani a lépteit.

Világos volt már, ezért bőven voltak emberek az utcán, a korai óra ellenére. Szerencsére azonban mind a maga dolgával törődött. Senkit nem érdekelt különösebben a két fiatalember, akik kifelé haladtak a faluból, főleg nem most, amikor olyan sűrűn mászkálnak az idegenek. Rand ennek ellenére minden izmát megfeszítve próbált talpon maradni, és nem tántorogni. Minden lépésnél azon merengett, vajon melyik, a közelükben elhaladó járókelő árnybarát. Vajon van köztük, aki a tőrös nő visszatérésére vár? Vagy az Enyész érkezésére?

A falutól egy mérföldre az utolsó csepp ereje is elfogyott. Az egyik pillanatban még elszántan menetelt, lihegve, félig Maten lógva; a következőben már mindketten a földön voltak. A barátja lehúzta az út szélére.

– Tovább kell mennünk – mondta a fiú. Végigfuttatta a haján az ujjait, majd lejjebb húzta a sálat a szeme elé. – Előbb vagy utóbb kiengedi valaki, és akkor üldözni fognak.

– Tudom – lihegte ő. – Tudom. Segíts föl.

Mat megint talpra állította, de ő már tudta, hogy ez így nem fog menni. Az első lépésnél arcra fog borulni.

A barátja tartotta, hogy vissza ne roskadjon, és türelmetlenül várta, hogy a falu felől közeledő lovaskocsi elhaladjon mellettük. Döbbent nyögéssel konstatálta, hogy melléjük érve lelassít, majd megáll. Cserzett arcú férfi nézett le rájuk a bakról.

– Valami baja van? – kérdezte a pipája mellett.

– Csak fáradt – felelte Mat.

Rand persze tudta, hogy ez kevés lesz, főleg, hogy így teljesen Matre támaszkodik. Ezért elengedte, egy lépéssel még el is távolodott tőle. Remegtek a lábai, de puszta akaraterővel állva tartotta magát.

– Két napja nem aludtam – mondta. – Csúnyán elrontottam valamivel a gyomrom. Most már jobban vagyok, de nem aludtam.

A férfi füstcsíkot eregetett a szája sarkán.

– Caemlynbe mentek, mi? Ha olyan fiatal lennék, mint ti, talán magam is elmennék megnézni ezt a hamis Sárkányt.

– Igen – bólintott Mat. – Így van. A hamis Sárkányt akarjuk látni.

– No, akkor másszatok föl. A barátod hátra. Ha megint fölfordul a gyomra, jobb, ha a szalmán, mint itt elöl. A nevem Hyam Kinch.

Tizenkettedik fejezet

Az utolsó falu

Sötétedés után értek Carygázlóba. Tovább tartott az út, mint az alapján gondolták volna, amit Kinch mester mondott, amikor letette őket. Rand fejében még az is megfordult, hogy egyszerűen teljesen elvesztette az időérzékét. Hiszen alig három éjszakával ezelőtt találkoztak Howal Gode-dal Négykirályban. Két napja, hogy Paitr meglepte őket Sheranvásárban. A névtelen árnybarát nő aznap reggel próbálta megölni őket a Királynő Híve istállójában, de már az is mintha egy éve lett volna, vagy még régebben.

Akármi történt is az idővel, maga Carygázló teljesen normális település benyomását keltette, legalábbis a felszínen. Takaros, repkényfedte téglaházak, keskeny dűlőutak – persze a Caemlyni út kivételével –, minden csendes; látszólag békés idill. De mit rejthet a szép külső? Ránézésre Sheranvásár is békésnek tűnt, mint ahogy az a falu is, ahol a nő... Sosem tudta meg a nevét. De legszívesebben az egész incidenst elfelejtette volna.

Fény ömlött a házak ablakaiból a már csaknem teljesen elnéptelenedett utcákra. Nos, ő a maga részéről egyáltalán nem bánta, hogy így alakult: hogy nyugodni tért már a település, mire ideértek. Sarokról sarokra osonva azt a kevés embert is elkerülte, akik még kint tartózkodtak. Mat szorosan a sarkában maradt. Együtt dermedtek mozdulatlanná, ha közeledő léptek alatt csikordult meg a kavics, együtt suhantak árnyékról árnyékra, amint a távolodó alak a homályba veszett.

A Cary, folyó ezen a szakaszán alig harminc lépés széles volt. A fekete víz lassan hömpölygött, a gázló fölé azonban régen hidat építettek. A pilléreket évszázadok szele és esője marta; mostanra majdhogynem természetes kőalakzatoknak tetszettek. A vastag deszkákat is hosszú évek óta koptatták a társzekerek, a kereskedők karavánjai. Nem egy meg is lazult már, dobként zörgött a lábuk alatt. Rég túljutottak a falun, jó ideje szántóföldek között haladtak már, amikor Rand még mindig attól rettegett, hogy bármikor felharsanhat egy hang; követelheti, mondják meg, kicsodák, és mit settenkednek a sötétben. Vagy, ami még rosszabb, nem is kérdeznek semmit, mert nagyon is jól tudják, kik ők.

Minél messzebb értek, annál lakottabbá vált a táj. Most már mindig voltak látótávolságon belül világító ablakok. Élősövény vagy rácskerítés szegélyezte az utat és a mögötte elterülő szántóföldeket is. Mindenütt megművelt földek, sehol egy erdő az út közelében. Mintha állandóan egy falu határában jártak volna, még ha valójában órákra voltak is a legközelebbi településtől. Gondozott, békés vidék. Sehol semmi jele, hogy árnybarátok vagy még rosszabbak ólálkodhatnak a közelben.

Mat egyszer csak leült az útra. A feje tetejére tolta a sálat. Úgyis a hold volt éppen a legerősebb fényforrás.

– Két lépés egy hossz – mormolta –, ezer hossz egy mérföld... De én még tízet sem vagyok hajlandó lépni, ha a tizediknél nem vár hálóhely. És, ha már itt tartunk, valami ennivaló sem jönne rosszul. Nem dugdosol valamit a zsebeidben? Mondjuk egy almát, vagy ilyesmit? Nem haragszom meg, ha bevallod. Legalább megnézhetnéd.

Rand mindkét irányban a távolba meredt. Senki és semmi nem járt rajtuk kívül az éjszakában. Matre nézett, aki közben lehúzta az egyik csizmáját, nekiállt a lábát masszírozni. Ezek szerint most már ők sem járnak. Az ő lába is fájt. Remegés futott végig a testén. Úgy látszik, mégsem nyerte vissza még teljesen az erejét.

Sötét halmok álltak a közelben az út mellett fekvő szántóföldön. Szénaboglyák. A hosszú tél miatt igencsak összementek, nagy részüket feletették már, de mégiscsak szénaboglyák voltak.

Megbökte a lábával a barátját.

– Ott alszunk.

– Megint szénaboglya – sóhajtott Mat, de fölhúzta a csizmáját, és felkelt.

Felerősödött a szél, egyre csípősebb lett az idő. Átmásztak a kerítés sima rudain, majd gyorsan befúrták magukat a szénába. A kátrányos vászon, ami az esőtől védte a boglyát, a szelet is lefogta.

Rand ide-oda fészkelődött a maga ásta üregben, amíg végre sikerült kényelmesen elhelyezkednie. Így is szurkálta a széna, a ruháján keresztül, de ezt már megtanulta elviselni. Megpróbálta összeszámolni, hány boglyában aludt Fehérhíd óta. A történetek hősei sohasem alszanak szénaboglyában, sem sövény alatt. De már régen nem volt könnyű úgy tennie, mintha legendabéli hős lenne, még rövid időre sem. Sóhajtva hajtotta föl a gallérját, abban a reményben, hogy így nem jut be széna a nyakán a ruhája alá.

– Rand? – szólalt meg halkan Mat. – Rand, gondolod, hogy sikerülni fog?

– Eljutnunk Tar Valonba? Az még messze van, de...

– Caemlynbe. Gondolod, hogy eljutunk Caemlynig?

Megemelte a fejét, de sötét volt a járatukban, csak a hangjából tudta, hogy merre van a barátja.

– Kinch mester azt mondta, két nap. Holnapután vagy azután ott leszünk.

– Ha nem vár ránk száz árnybarát a következő kanyarban. Vagy egy-két Enyész. – Rövid hallgatás következett. – Szerintem már csak mi maradtunk, Rand. – Mat hangja rémültnek tűnt. – Akármi miatt van is az egész, most már csak mi ketten vagyunk. Csak mi ketten.

Rand megrázta a fejét. Igaz, a barátja ezt nem láthatta, de amúgy is inkább saját magának szólt a mozdulat.

– Aludjál inkább – mondta fáradtan. De ő is sokáig ébren hevert, mire sikerült végre elaludnia. Csak mi.

Kakaskukorékolásra ébredt. Kimászott a napkelte előtti szürkeségbe. Leporolta magáról a szénát. Minden elővigyázatossága ellenére is sikerült néhány szálnak a háta közepéig jutnia; most aztán szurkálta a száruk a két lapockája között. Ellenállhatatlanul viszketett. Levette a kabátját, kihúzta az ingét a nadrágjából, hogy ki tudja rázni őket a ruhája alól. Egyik kezét a nyaka felől dugta hátra, a másikat oldalról nyújtogatta fölfelé, amikor észrevette az embereket.

Még fel sem kelt a nap, de máris folyamatos sorban haladtak az utazók. Általában egyesével, kettesével rúgták a port Caemlyn felé. Némelyik teherhordó állatot vezetett kötőféken, mások a hátukon cipelték a holmijukat. De volt olyan is, akinél csak vándorbot volt, vagy még annyi se. Legtöbbjük fiatal férfi volt, de itt-ott egy lány vagy idősebb ember is haladt a sorban. Egyvalamiben azonban mind egyformák voltak: mindegyikükön ott volt a hosszú, gyalog megtett út pora. Néhányan csak a lábuk elé néztek: fáradt tartásban, megereszkedett vállal bandukoltak, noha nemrég kelhettek; mások mintha valami szabad szemmel láthatatlant bámultak volna a távolban, valahol a kelő nap irányában.

Mat gurult elő a szénaboglyából, majd vadul vakarózni kezdett. Csak annyi időre hagyta abba, amíg a homloka köré tekerte a sálat. De kevésbé húzta már a szemébe, mint azelőtt szokta.

– Szerinted sikerül ma valami ennivalót szereznünk?

Rand gyomra korogva mutatta ki együttérzését.

– Majd útközben kitalálunk valamit. – Gyorsan megigazgatta a ruháit, majd kiásta a csomagjait a szénaboglyából.

Mire a kerítéshez értek, Mat is észrevette az úton haladókat. Elkomorodott, megtorpant a szántóföldön. Rand közben átmászott. Egy fiatalember, nem sokkal idősebb, mint ők, rájuk pillantott, miközben elhaladt. Tiszta por volt a ruhája, akárcsak a hátára csatolt pokróchenger.

– Merre tartasz? – kiáltotta oda neki Mat.

– Hát merre tartanék? Természetesen Caemlynbe, megnézni a Sárkányt – kiáltotta vissza a fickó, le sem lassítva. A vállukról lógó nyeregtáskákra és pokróchengerekre pillantva felvonta a szemöldökét, és hozzátette: – Ahogy ti is. – Nevetve ment tovább, újra várakozásteljesen szegezte előre a szemét, a messzeségbe.

Mat még több alkalommal feltette ugyanezt a kérdést a nap folyamán, és egyedül a helybéliek nem válaszoltak nagyjából ugyanígy. Azok viszont, ha hajlandóak voltak észrevenni őket egyáltalán, csak köptek egyet, majd undorodva fordultak el. Elfordultak, de azért szemmel tartották őket. Az összes utazóra így néztek, a szemük sarkából. Lerítt az arcukról: úgy gondolják, az idegenek bármire képesek, ha nem figyel oda rájuk az ember.

A környéken élők nemcsak bizalmatlanok voltak az utazókkal, de láthatóan igencsak ki is zökkentette őket a nyugalmukból ez a tömeg. Pont annyi ember haladt az úton, pont olyan távközzel, hogy amikor a felkelő nappal megjelentek a helybéli gazdák szekerei, még az ő szokásos lassú iramuk is kénytelen-kelletlen lefeleződött. Egyikük sem volt olyan hangulatban, hogy bárkinek is felajánlja, hogy elviszi. Általában inkább savanyúan fintorogtak, vagy a késlekedés miatt káromkodtak. A kereskedők kocsijai viszont néhány dühödten rázott ököltől eltekintve különösebb akadályoztatás nélkül gördültek el, akár Caemlyn felé, akár az ellenkező irányba tartottak. Amikor kora reggel megjelent az első kereskedőkaraván, feszes ügetésben közeledve a kelő nap felől, Rand oldalt sétált, elhagyta az utat. Nem adták jelét, hogy bármiért le szándékoznának lassítani, és látta, hogy az előtte haladók is sietősen lehúzódnak előle. Ő is lement hát az út szélén túlra, de ott azért haladt tovább. Amikor az első kocsi elrobogott a közelben, villámgyors mozgást pillantott meg a szeme sarkából. Ennél több figyelmeztetést nem kapott. A földre vetette magát. A kocsis ostora a levegőben csattant, ott, ahol egy pillanattal korábban még a feje volt. Fektéből elkapta a hajtó tekintetét, ahogy a kocsi elhaladt. Kemény pillantás, szorosan összeszorított száj. Láthatóan nem is érdekelte, hogy vért fakaszthatott volna, vagy kiüthette volna a szemét.

– A Fény vakítson meg! – ordította Mat a lovaskocsi után. – Mit képzelsz... – egy lovas testőr vállon lökte a lándzsája markolatával, amitől ő is elterült, keresztülesett Randen.

– Tágulj az útból, piszkos árnybarát! – morogta a testőr, de lassítás nélkül haladt tovább.

Attól kezdve tisztes távolságba húzódtak a lovaskocsik elől. Pedig volt belőlük elég. Alig halt el a távolban a kerékzörgés, a patacsattogás, máris jött a következő. Őrök és kocsisok egyformán úgy néztek a Caemlynbe tartó utazókra, mintha két lábon járó mocsokhalmokat látnának.

Rand egyszer rosszul becsülte fel az egyik kocsis ostorának hosszúságát, épp csak egy arasznyival. A szemöldöke fölötti sekély vágáshoz kapta a kezét, és nagyot nyelt, hogy el ne hányja magát, amiért olyan kicsivel kerülte el a szemét az ütés. A hajtó önelégült vigyort küldött felé. Gyorsan megragadta Mat karját, aki már nyílvesszőért nyúlt volna.

– Hagyjad, hadd menjen – mondta. A szekerek mellett lovagoló őrök felé intett a fejével. Némelyikük nevetett, mások szúrós pillantással néztek Mat íjára. – Ha szerencsések vagyunk, csak összevernek a lándzsájukkal. És az még a jobbik eset.

A barátja savanyúan felmordult, de hagyta, hogy továbbvonja az úton, kelet felé.

Két alkalommal haladt el mellettük a Királynő Gárdája egy szakasza. A kopjáik végén lobogtak a szélben a színes szalagok, ahogy elügettek. Némelyik farmer hangosan üdvözölte őket, majd kérte, csináljanak valamit ezzel a rengeteg idegennel. A gárdisták ilyenkor mindig megálltak, és türelmesen meghallgatták a panaszkodót. Dél körül Rand is megállt, hogy meghallgasson egy ilyen beszélgetést.

A gárdakapitány szája vékony vonallá szorult össze a sisakrostélya mögött.

– Ha valamelyik lopni próbál, vagy hívatlanul a birtokára lép – morogta a kengyele mellett álló, komor arcú, nyurga parasztnak –, azonnal bíró elé állítom, de azzal, hogy a királynő országútján utaznak, még nem sértik meg a királynő törvényeit.

– De hát mindenütt ezek vannak – tiltakozott a paraszt. – Ki tudja, kicsodák, micsodák. És mindenütt csak erről a Sárkányról hall az ember...

– A Fény szerelmére, ember! Itt még alig van néhány. Caemlynt már csordulásig megtöltötték, és minden nap még több jön. – A közelben álldogáló Matet és Randet megpillantva a tiszt arca még jobban elsötétült. Kelet felé intett acélkesztyűs kezével. – Menjetek tovább, de rögtön, mert beviszlek benneteket a forgalom akadályozásáért.

Velük sem beszélt ingerültebben, mint a földművessel, de azért továbbindultak. A kapitány egy ideig követte őket a szemével; Rand érezte a hátára szegeződő pillantását. Úgy sejtette, a gárdának sem sok türelme maradt már az utazókkal szemben, egy éhes tolvaj felé pedig semmi jelét nem adnák a jóindulatnak. Úgy döntött, ha Mat megint tojást akar lopni, nem engedi.

De volt egy jó oldala is az úton torlódó ember- és szekértömegnek. Különösen annak, hogy annyi fiatal ment Caemlyn felé. A rájuk vadászó árnybarátok számára emiatt ők ketten tűk lettek a szénakazalban. Ha még a Myrddraal sem tudta pontosan téleste, hogy kit keres, valószínűleg az emberi cimboráinak sem lesz könnyebb dolga ebben a népvándorlásban.

Egyre gyakrabban kordult meg a gyomra, amiről eszébe jutott, hogy szinte semmi pénzük nem maradt már. Annyi biztos nem, amennyibe egy étkezés kerül Caemlyn közelében. Egyszer azon kapta magát, hogy a furulyatokon tartja a kezét. Határozott mozdulattal visszalendítette a hátára a hangszert. Gode már úgy talált rájuk, hogy tudott a furulyáról és a zsonglőrködésről. Ki tudná megmondani, mennyit tudott meg Ba'alzamon, mielőtt a kereskedőnek vége lett – már ha volt valami igazság abban, amit álmában látott –, vagy hogy mennyi információ jutott el a többi árnybaráthoz. Szomorúan nézett a tanyára, ami mellett éppen elhaladtak. Egy ember őrjáratozott a kerítés mellett, két kutyával. Mindkettő hörögve rángatta a pórázát. A férfi láthatólag alig várta, hogy valami ürügyet találjon elengedni őket. Nem mindegyik tanyán engedték ki a kutyákat, de egyiken sem adtak munkát utazóknak. Mire leszállt a nap, még két falun haladtak át. A falusiak mindkettőben csoportokban álldogáltak, beszélgettek és a folyamatos sorban elhaladó vándorokat nézegették. Az ő arcuk sem volt barátságosabb, mint a parasztgazdáké, vagy a kocsisoké, vagy a gárdistáké. Ez a rengeteg idegen, és mind a hamis Sárkányt megy megnézni. Ostoba bolondok, annyi eszük sincs, hogy ott maradjanak, ahová tartoznak. Az is lehet, hogy a hamis Sárkány követői. Sőt, nem kizárt, hogy még árnybarátok is. Már ha van valami különbség a kettő között egyáltalán. Az est közeledtével, a második falunál, ritkulni kezdett a vándorok áramlata. Azon kevesek, akiknek volt pénzük, a fogadóban tűntek el, bár volt némi vita, hogy beengedjék-e őket. Mások közeli sövények vagy kutyamentes szántóföldek után néztek. Szürkületkor már kettejüké volt a Caemlyni út. Mat már kezdte pedzegetni, hogy megint keresniük kellene egy szénakazlat, de ő kitartott amellett, hogy egyelőre menjenek tovább.

– Amíg még látjuk az utat – mondta. – Minél többet megyünk, mielőtt megállunk, annál nagyobb az előnyünk. – Már ha üldöznek. De miért is üldöznének, amikor eddig mindig egyszerűen megvárták, amíg odaérünk hozzájuk?

Matet azonban sikerült meggyőznie. Meggyorsította a lépteit, sőt, rendszeresen hátrapillantgatott. Igencsak szednie kellett a lábát, hogy lépést tudjon tartani vele.

Lassan egészen besötétedett. Épp csak egy kis halvány holdfény adott valami világosságot. Mat föllángolása hamar elmúlt, újból erőt vett rajta a fáradtság. Nemsokára megint panaszkodni kezdett. Rand combjában fájdalmas csomókba húzódtak az izmok. Mondogatta ugyan magában, hogy egy-egy keményebb napon, a tanyán Tammal többet gyalogoltak munka közben, de hiába ismételgette folyton, csak nem tudta elhinni. Fogcsikorgatva próbált tudomást sem venni a fájdalomról, a sajgásról; azért sem állt meg.

Mindketten annyira magukba merültek (Mat panaszkodott, ő meg mindig a következő lépésre koncentrált), hogy majdnem beértek a faluba, mielőtt a fényeiből észrevették volna, hogy ott van. Inogva állt meg. Hirtelen teljes mértékig tudatára ébredt az égő fájdalomnak, ami a lábfejéből sugárzott fölfelé, az egész lábára. Úgy érezte, a jobb lábán vízhólyag nőtt.

A falu fényei láttán Mat nyögve térdre rogyott.

– Most már megállhatnánk végre? – lihegte. – Vagy inkább keresni szeretnél egy fogadót, aztán kiakasztani egy táblát az árnybarátoknak? Vagy az Enyészeknek?

– Csak a falun túlig – felelte ő a fényeket nézve. Ebből a távolságból, így a sötétben, akár Emondmező is lehetett volna. Vajon mi várhat ránk ott a házak között? – Még egy mérföld, és kész.

– Én még egy hosszot sem megyek!

Rand úgy érezte, tűzből vannak a lábai, de rávette magát, hogy megtegyen egy lépést, majd még egyet. Azután sem lett könnyebb, de azért folytatta, lépésről lépésre. Tíz métert sem tett meg, amikor meghallotta, hogy Mat is utána botladozik, félhangosan morogva. Valószínűleg jobb is, ha nem hallja, amit mond.

Elég késő volt már, hogy üresek legyenek az utcák, de azért a legtöbb háznak még legalább egy ablaka világos volt. A település közepén álló fogadó fényesen ki volt világítva. Arany fénytócsa vette körül, szorította hátrébb a sötétséget. Zene és nevetés szűrődött ki az épület vastag falai mögül. Az ajtó fölött nyikorogva lengedezett a szélben a cégér. A fogadó hozzájuk közelebb eső végénél egylovas, kétkerekű kocsi állt a Caemlyni úton. Egy ember állt mellette, a lószerszámot ellenőrizte. A ház távolabbi végénél ketten is álldogáltak, pont a fényudvar peremén.

Egy kivilágítatlan ház árnyékában megállt. Túl fáradt volt, hogy a dűlőkön próbáljon kerülőutat keresni. Egy perc pihenés amúgy sem árt. Tényleg csak egy perc. Csak amíg ez a három ember elmegy. Mat hálás sóhajjal rogyott a fal mellé. Hátradőlt, és elhelyezkedett, mintha ott helyben akarná átaludni az éjszakát. Valami rossz érzése támadt a sötétség szélén álló két emberrel kapcsolatban. Először nem tudta volna okát adni, hogy pontosan miért, de aztán rájött, hogy a kocsi mellett foglalatoskodó férfi is ugyanígy van vele. Elérte a szíj végét, amit éppen ellenőrzött, megigazította a ló szájában a zablát, majd hátrament és kezdte az egészet elölről. Ezalatt végig lehajtva tartotta a fejét, gondosan arra szegezte a szemét, amivel éppen foglalatoskodott, egyszer sem nézett a másik kettőre. Éppenséggel az sem kizárt, hogy egyszerűen nem is vette még észre, hogy ott vannak, bár alig tizenöt méterre voltak tőle. Csakhogy ahhoz túl feszesek voltak a mozdulatai, és néha esetlenül elfordult munka közben, hogy még csak véletlenül se láthassa őket. Az árnyékban álló pár egyik tagjából fekete alak látszott csupán, a másik azonban közelebb állt a fényhez, Randnek háttal. Ennek ellenére világosan látszott, hogy nem túl nagy örömmel társalog. A kezét tördelte, a tekintetét a földre szegezte. Időnként vadul bólogatott. Nem hallotta, mit mondanak, de az a benyomása támadt, hogy csak a sötétben álló férfi beszél. Ideges társa csak hallgatta, bólogatott, és aggodalmasan tördelte a kezét.

Az árnyékba merült alak egy idő után elfordult és elment. A bólogató fickó visszajött a fénybe. A hideg ellenére hosszú kötényével törölgette az arcát, mintha úszna a verítékben.

Rand borzongva nézett utána a sötétben távolodó alaknak. Nem tudta volna megmondani, miért, de a kellemetlen érzése valahogy azt követte. Bizsergett tőle a tarkója, a karján pedig felállt a szőr, mintha éppen rádöbbent volna, hogy valami lopakodik a háta mögött. Gyorsan megrázta a fejét, erősen végigdörzsölte a karját. Kezdek én is olyan ostobán viselkedni, mint Mat. Az ismeretlen ebben a pillanatban egy ablakból kivetülő fénysáv szélén suhant el – egészen a peremén –, és Rand libabőrözni kezdett a látványtól. A fogadó cégére csikorogva himbálódzott a szélben, de a távolodó alak sötét köpenye meg sem rezdült.

– Enyész – suttogta. Mat fölpattant, mintha ordította volna.

– Mi?

Gyorsan a szájára tapasztotta a kezét.

– Halkan! – A sötét alak eltűnt az éjszakában. De hová? – Most már elment, azt hiszem. Remélem. – Elvette a kezét. Mat egy szót sem szólt, csak mély levegőt vett.

Az ideges ember már majdnem a fogadó ajtajához ért. Ott megállt, lesimította a kötényét. Szemmel láthatóan próbálta összeszedni magát, mielőtt belép.

– Furcsa egy barátaid vannak neked, Raimun Holdwin – szólalt meg hirtelen a kocsinál foglalatoskodó férfi. A hangja idős ember hangja volt, de határozottan csengett. Beszéd közben ki is egyenesedett, a fejét ingatta. – Furcsa, hogy egy fogadósnak ilyen sötétben ólálkodó barátai vannak.

Az ideges fickó nagyot ugrott, amikor a másik megszólalt. Ahogy a fejét forgatta, arra utalt, eddig észre sem vette a lovaskocsit és a mellette álló embert. Mély lélegzetet vett, összeszedte magát, majd élesen felcsattant:

– És ezzel ugyan mit akarsz mondani, Almen Bunt?

– Csak amit hallottál, Holdwin. Furcsa egy barát. Nem a környékről való, igaz? Rengeteg furcsa népség jár errefelé az utóbbi hetekben. Iszonyú sok furcsa népség.

– Te könnyen beszélsz – villantotta Holdwin a kocsi mellett álló férfira a szemét. – Én rengeteg embert ismerek, még caemlynieket is. Nem úgy, mint te, aki egyfolytában ott ülsz egyedül, a tanyádra bezárkózva. – Elhallgatott, majd rövid szünet után mégis folytatta. Úgy gondolhatta, ennyi magyarázat kevés. – Négykirályból jött. Két tolvajt keres. Mindkettő fiatalember. Elloptak tőle egy gémes kardot.

Négykirály említése hallatán Randnek elállt a lélegzete. Amikor a kard is szóba került, Matre pillantott. A barátja erősen a falnak feszítette a hátát, és olyan tágra nyílt szemekkel meredt a sötétbe, hogy úgy tűnt, mintha csak fehérje lenne a szemének. Ő maga is szívesen pásztázta volna a tekintetével az éjszakát – ki tudja, hol ólálkodik az Enyész –, de ehelyett visszafordult a fogadó előtt álló két ember felé.

– Egy gémjeles kard! – hűlt el Bunt. – Nem csoda, hogy vissza akarja szerezni.

Holdwin bólintott.

– Igen. És a két legény is kell neki. A barátom gazdag ember, egy... kereskedő, és ezek bajt kevertek az emberei között. Mindenféle vad históriákat meséltek, mindenkit zaklattak. Árnybarátok, és Logain követői is.

– Árnybarátok és a hamis Sárkány követői? Meg még vad dolgokat is mondanak? Hát nem aprózzák el, ahhoz képest, hogy fiatalok. Ugye jól hallottam, azt mondtad, fiatalok? – Hirtelen kihallott Bunt hangjából, hogy magában mulat, de a fogadós úgy látszik, nem vette észre.

– Igen, egyikük sincs még húsz sem. Díjat is kitűztek – száz aranykoronát – a kettőre. – Holdwin némi habozás után hozzátette: – És kígyónyelvük van. A Fény tudja, miféle meséket próbálnak beadni az embernek. Mindig igyekeznek egymás ellen fordítani mindenkit. És veszélyesek is, még ha nem is látszanak annak. Kegyetlen gyilkosok. Jobb, ha nem is mész a közelükbe, ha meglátnád esetleg őket valahol. Két fiatalember, egyikük kardot visel. Mindkettő folyton azt figyeli, nem követi-e őket valaki. Ha tényleg ők azok, a... a barátom majd begyűjti őket, amint megtudja, merre vannak.

– Úgy hangzik, mintha látásból fel tudnád ismerni őket.

– Ha meglátom őket, tudni fogom, hogy ők azok – mondta Holdwin magabiztosan. – Csak ne próbáld egyedül elfogni őket. Semmi szükség, hogy bárkinek is baja essen. Ha látod őket, nekem szóljál. A... barátom majd elbánik velük. Száz korona a kettőért, de csak együtt.

– Száz korona a kettőért – tűnődött Bunt. – Na és azért a kardért, amit annyira akar, mennyit ad?

Holdwin úgy látszik, hirtelen rájött, hogy a másik a bolondját járatja vele.

– Nem is tudom, minek mondtam el neked egyáltalán – csattant fel. – Látom, még mindig nem tettél le az ostoba tervedről.

– Nem olyan ostoba az – felelte Bunt rendíthetetlen nyugalommal –, könnyen lehet, hogy életem végéig nem lesz másik hamis Sárkány, amit megnézhetnék – a Fény adja, hogy úgy legyen! –, ahhoz viszont túl öreg vagyok már, hogy Caemlynig nyeljem a kereskedők kocsijainak a porát. Így egyedül az enyém az út, és holnap korán, fényes nappal Caemlynben leszek.

– Egyedül a tiéd? – A fogadós hangja remegett a rosszindulattól. – Sosem tudhatod, mi járhat az éjszakában, Almen Bunt. Teljesen egyedül az úton, a sötétben. Még ha meg is hallja valaki az ordításodat, senki nem fogja kinyitni az ajtaját, hogy segítsen. Nem bizony, manapság főleg nem. Még a közvetlen szomszédod sem.

Az öreg földművest ez láthatólag a legkevésbé sem hozta ki a sodrából. Épp olyan nyugodt hangon válaszolt, mint addig.

– Ha a Királynő Gárdája Caemlynhez ilyen közel sem tudja biztonságosan tartani az utat, akkor a saját ágyunkban sem vagyunk biztonságban. Ha engem kérdezel, ha a gárdisták biztonságosabbá akarják tenni az utakat, rögtön kezdhetik azzal, hogy vasra verik a te barátodat. Nem véletlenül lopakodik az annyit a sötétben. Biztos fél, nehogy valaki meglássa. Ne is próbáld megmagyarázni, hogy nem rosszban sántikál.

– Még hogy fél! – tört ki Holdwin. – Te vén bolond, ha tudnád... – Olyan hirtelen csukta be a száját, hogy összecsattantak a fogai. Megrázkódott. – Nem is tudom, miért vesztegetem veled az időm. Tűnj innen! Ne álld el az utat a fogadóm előtt. – Azzal bevágta maga mögött az ajtót.

Bunt magában morogva megfogta a kocsi ülésének a szélét, és a kerékagyra tette a lábát.

Rand épp csak egy szemvillanásnyit habozott. Amikor azonban elindult, Mat elkapta a karját.

– Megőrültél, Rand? Biztosan fel fog minket ismerni!

– Maradnál inkább itt? Amikor egy Enyész van a környéken? Mit gondolsz, gyalog milyen messzire jutunk, mielőtt ránk talál? – Arra nem is próbált gondolni, hogy lovaskocsival milyen messze jutnak, ha rájuk talál. Lerázta magáról Mat kezét, és odakocogott a kocsihoz. Gondosan összehúzva tartotta a köpenyét, hogy a kard rejtve maradjon. Ebben a szélben és hidegben nincs is ezen semmi különös.

– Akaratlanul is meghallottam, hogy Caemlynbe megy – mondta.

Bunt összerezzent, majd kirántott a kocsiból egy harci botot. Cserzett arcát elborították a ráncok, a fogai fele hiányzott már, de bütykös kezeiben biztosan állt a bot. Egy pillanat múlva a földre eresztette a bot végét, és rátámaszkodott.

– Szóval ti ketten is Caemlynbe mentek. A Sárkányt akarjátok megnézni, mi?

Rand nem is vette észre, hogy Mat követte. A barátja mindamellett több lépéssel mögötte állt, a fényen kívül. Az öreg földművest és a fogadót épp olyan gyanakvóan figyelte, mint a környező sötétséget.

– A hamis Sárkányt – hangsúlyozta Rand.

Bunt bólintott.

– Hát persze. Természetesen. – Gyors oldalpillantást vetett a fogadó felé, majd hirtelen visszalökte a botját a kocsi bakja alá. – Na, akkor, ha azt akarjátok, hogy elvigyelek, jobb, ha felszálltok. Már így is épp elég időt elvesztegettem. – Ő közben már mászott is föl az ülésre.

Rand hátulra kapaszkodott föl. A gazda közben már meg is csattintotta a gyeplőt. Mat úgy szaladt utánuk. Rand a karjánál fogva húzta föl.

Amilyen iramot Bunt a lovának diktált, a falu nagyon gyorsan eltűnt mögöttük az éjszakában. Rand hanyatt feküdt a puszta deszkákon. A kerekek álmosító nyikorgásával küzdve próbált ébren maradni. Mat az öklével nyomott el egy ásítást, de azért éberen, bizalmatlan arckifejezéssel figyelte a környező tájat. A házakra és a szántóföldekre súlyosan nehezedett a sötétség. A fények távolinak tűntek, mintha hiábavalóan küzdenének az éjszaka ellen. Bagoly huhogott gyászos hangon. A szél jajgatott, mint az Árnyékba veszett lelkek. Bárhol lehet, gondolta Rand.

Úgy tűnt, Bunt is érezte, milyen nyomasztó az éjszaka, mert hirtelen megszólalt.

– Voltatok már valaha Caemlynben? – Elnevette magát. – Gondolom, nem. Nos, csak várjátok ki, amíg meglátjátok. A legcsodálatosabb város a világon. Ó, persze hallottam eleget Illianról, Ebou Darról, Tearről meg a többiről – mindig vannak bolondok, akik azt hiszik, hogy ha valami a láthatáron túl van, akkor már biztos nagyobb meg jobb is –, de higgyétek el nekem, hogy Caemlyn a legnagyszerűbb, ami létezik. Nagyszerűbb már nem is lehetne. Nem, az kizárt. Kivéve esetleg, ha Morgase királynő, a Fény világítsa be, megszabadulna attól a Tar Valon-i boszorkánytól.

Rand hanyatt feküdt, a Thom csomagjára tett pokróchengerét használta párnának. Nézte, ahogy elhalad mellette az éjszakai táj, hagyta, hogy körbefolyja a parasztgazda beszéde. Így, hogy emberi hangot hallott, nem volt olyan nyomasztó a sötétség, ráadásul elnyomta a szél gyászos jajgatását. Most azonban kitekerte a nyakát, hogy Buntra nézzen. Csak a hátát látta, az is elmosódó sötét folt volt csupán.

– Úgy érti, egy aes sedai?

– Hogy máshogy érteném már? Ott ül a palotában, mint egy pók. Én igaz híve vagyok a királynőnek – senki nem mondhatja, hogy nem vagyok az –, de ez akkor sem helyes. Nem mintha én is azt mondanám, mint egyesek, hogy Elaidának túl nagy befolyása van a királynőre. Én ugyan nem. Ami pedig azokat a bolondokat illeti, akik azt állítják, valójában lényegében Elaida a királynő... – Kiköpött az éjszakába. – Ezt nekik. Morgase nem báb, nem táncol úgy, ahogy a Tar Valon-i boszorkányok fütyülnek.

Egy másik aes sedai. Ha... amikor Moiraine Caemlynbe ér, könnyen lehet, hogy az aes sedai nővérénél száll meg. Legrosszabb esetben ez az Elaida is segíthet nekik Tar Valonba jutni. Matre nézett, és, mintha hangosan is kimondta volna, amit gondolt, a barátja megrázta a fejét. Az arcát nem látta, de biztos volt benne, hogy ridegen elutasító.

Bunt megállás nélkül folytatta a mondókáját. Néha megcsattintotta a gyeplőt, ha lassulni kezdett a lova, de egyébként a térdén nyugtatta a kezét. – Én a királynő igaz híve vagyok, mint már mondtam, de néha még a bolondok is mondanak okosat. Vak tyúk is talál szemet. Elkelne már egy-két változás. Itt ez az időjárás. Minden vetemény elpusztul, a szántóföldeken nem nő semmi. A tehenek elapasztanak, rengeteg a halva született bárány és borjú. Olyan is van, ami két fejjel jön a világra. Az átkozott hollók már meg sem várják, amíg elpusztul, amire lesben állnak. Az emberek meg vannak rémülve. Kell nekik valaki, akit hibáztathatnak. Mindenfelé sárkányagyar jelenik meg az emberek ajtaján. Mindenféle furcsa alakok lopakodnak az éjszakában. Istállók égnek le. Aztán ott vannak az olyanok, mint Holdwin drágalátos barátja. Rémítgetik a népet. Muszáj tennie valamit a királynőnek, amíg nem késő. Ti nem így gondoljátok? – Rand bárhogy értelmezhető hangot adott. Úgy látszik, szerencsésebbek voltak, mint gondolta, amikor összetalálkoztak ezzel az emberrel meg a lovaskocsijával. Ha kivárják a nappalt, valószínűleg nem jutnak tovább az utolsó falunál. Furcsa alakok lopakodnak az éjszakában. Felült, kinézett a szekér oldala fölött a sötétségbe. A feketeségben mozogni látszottak az árnyékok, a formák. Gyorsan visszafeküdt, még mielőtt elhitetné vele a képzelete, hogy van ott valami. Bunt egyetértésnek vette a válaszát.

– Helyes. A királynő igaz híve vagyok, és bármikor a védelmére kelnék, ha valaki az életére törne, de akkor is igazam van. Vegyük csak például Elayne úrhölgyet és Gawyn nagyurat. Egy kis változásból semmi baj nem lehet, viszont haszon nagyon is könnyen. Na persze tudom, hogy Andorban mindig ez volt a szokás. A leányörököst Tar Valonba küldik, hogy az aes sedai-oknál tanuljon, a legidősebb fiú pedig az őrzőknél. Én hiszek a hagyományokban, tényleg, de gondoljatok csak bele, legutoljára is mi lett ennek az eredménye. Luc a Fertőben halt meg, mielőtt akár kijelölhették volna kardnagyhercegnek, Tigraine meg eltűnt – elszökött, vagy meghalt – mire eljött volna az ideje, hogy elfoglalja a trónt. Ez még mindig bántja az embereket. Van, aki azt mondja, ma is életben van még. Hogy nem is Morgase a törvényes királynő. Ostoba bolondok. Én emlékszem, mi történt. Mintha tegnap lett volna. Nem volt leányörökös, mikor az öreg királynő meghalt. Andor összes nemesi háza összeesküvést szőtt, vagy harcolt a trónért. Na és Taringail Damodred. Hát nem is gondolta volna az ember, hogy épp csak elvesztette a feleségét, olyan elszántan próbálta előre kitalálni, melyik Ház fog győzni, hogy újra házasodhasson, és végül mégis hitvesherceg lehessen. Nos, hát sikerült neki, bár hogy Morgase miért választotta... á, nincs az a férfi, aki tudhatná, mi jár egy nő fejében, márpedig a királynő kétszer is nő, a férje asszonya, és az ország asszonya. Szóval Damodred végül megkapta, amit akart, ha nem is úgy, ahogy szerette volna. Ugyanis Cairhient is belekeverte a dologba, mielőtt célt ért volna, és tudjátok, annak mi lett a vége. A Fát kivágták, feketekendős aielek jöttek át a Sárkányfalon. Nos, végül is, miután Elayne-t és Gawynt nemzette, szépen megölette magát, úgyhogy ezzel most már, azt hiszem, kár foglalkozni. De minek küldenénk őket Tar Valonba? Ideje lenne, ha az emberek nem gondolnának többet Andor trónjára és az aes sedai-okra ugyanazzal a gondolattal. Ha valahová mindenképpen el kell menniük, hogy megtanulják, amire szükségük van, nos, az illiani könyvtárak vannak olyan jók, mint a Tar Valon-i, és az uralkodásról meg a cselszövésről is bőven tudnak annyit tanítani Elayne úrnőnek, mint a boszorkányok. Senki sem tud többet a cselszövésről, mint egy illiani. És ha a gárdisták nem tudnának eleget tanítani Gawyn nagyúrnak a katonáskodásról, hát vannak Illianban katonák is elegen. Mint ahogy Shienarban, és Tearban is, ha már itt tartunk. Én a királynő igaz híve vagyok, de én azt mondom, vessünk véget a Tar Valonnal való bratyizásnak. Háromezer év épp elég volt. Sok is. Morgase királynő a Fehér Torony segítsége nélkül is nagyszerűen tudna vezetni minket. Én mondom, a királynő aztán olyan asszony, hogy az ember büszke, ha elé térdelhet, az áldását kérni. Sőt, ha...

Rand küzdött az alvás ellen, amiért a teste viszont már valósággal ordított, de a szekér ütemes hullámzása, nyikorgása lassan elkábította, aztán Bunt hangjának monoton zengésére végül csak elaludt. Tamról álmodott. Először a nagy tölgyfaasztalnál ültek a tanyaházban, és teát ittak, miközben Tam a hitveshercegekről, leányörökösökről, a Sárkányfalról, meg a feketekendős aielekről mesélt. A gémes kard kettejük között feküdt az asztalon, de egyikük sem nézett rá. Aztán egyszerre csak már a Nyugati-erdőben volt, és a holdfényben húzta a hevenyészett hordágyat. Amikor hátranézett, kiderült, hogy Thom van a hordágyon, nem az apja. Törökülésben ült, úgy zsonglőrködött a halvány fényben.

– A királynő az ország hitvese – mondta Thom. A rikító színű labdák körben táncoltak. – De a Sárkány... a Sárkány egy az országgal, a földdel. És az ország is egy a Sárkánnyal.

A távolban egy Enyészt látott közeledni. Fekete köpenye meg sem rezzent a szélben. Lova kísértetiesen hangtalanul suhant a fák között. Két levágott fej lógott a nyeregkápáról. A nyakukból csöpögő vér még a ló szénfekete szőrénél is sötétebb patakokban folyt végig az állat oldalán. Lan és Moiraine, fájdalomtól eltorzult arccal. A Myrddraal egyik kezében maroknyi pányvavéget tartott. Minden egyes pányva egy ember csuklójához vezetett. Egy csoportban, meg-megbotolva rohantak a hangtalan paták mögött. Arcukon a végső kétségbeesés rezignáltsága. Mat és Perrin. És Egwene.

– Legalább őt ne! – kiabálta az Enyésznek. – A Fény égessen el, hiszen engem akarsz, nem őt!

A Félember intésére lángok nyelték el Egwene-t. Elhamvadt a húsa, megfeketedett, elporlott a csontja.

– A Sárkány egy az országgal – mondta Thom. A legkevésbé sem zavartatta magát a történtektől, még mindig nyugodtan zsonglőrködött. – És az ország egy a Sárkánnyal.

Rand felsikoltott... és kinyitotta a szemét.

A szekér nyikorogva haladt a Caemlyni úton. Az üres rakteret megtöltötte a rég eltűnt széna illata, és némi enyhe lószag. Egy alak ült a mellkasán, az éjszakánál is feketébb, és a halálnál is feketébb szemek néztek az övébe.

– Az enyém vagy – mondta holló, majd éles csőrével a szemébe döfött. Üvöltve fetrengett a fájdalomtól, miközben a madár kirántotta a szemgolyóját a fejéből.

Fültépő sikollyal ült föl. Mindkét kezét az arcához kapta.

Kora reggeli fény fürdette a lovaskocsit. Kábultan nézett a tenyerébe. Vérnek semmi nyoma. Nem érzett fájdalmat. Az álom többi része már halványulni kezdett, de ez... Óvatosan megérintette az arcát. Megremegett.

– Legalább... – Mat akkorát ásított, hogy recsegett az állkapcsa. – Legalább te tudtál valamennyit aludni. – Véreres szemei nem tűntek túl együttérzőnek. Összegörnyedve ült, a köpenyébe takarózva. Pokróchengerét kettéhajtotta, úgy tette a feje alá. – Ez az egész francos éjszakát végigbeszélte.

– Teljesen felébredtél végre? – szólt hátra Bunt a bakról. – Jól megijesztettél, de tényleg, amikor úgy felordítottál. Hát, itt vagyunk. – Színpadias mozdulattal mutatott körbe. – Caemlyn, a világ legnagyszerűbb városa.

Tizenharmadik fejezet

Caemlyn

Rand hasra fordult, majd föltérdelt. Így közvetlenül a bak mögé került. Nem tudta megállni, hogy el ne nevesse magát megkönnyebbülésében.

– Sikerült, Mat! Mondtam, hogy...

Ekkor megpillantotta Caemlynt, és elakadt a szava. Baerlon, de még inkább Shadar Logoth romjai után azt hitte, tudja, milyen egy igazi nagyváros, de ez... Ezt azért nem hitte volna.

A hatalmas városfalon kívül sűrűn álltak az épületek, annyi, mintha minden falu és városka, amin eddig átutazott, összes házát összegyűjtötték és idezsúfolták volna, szorosan egymás mellé. Fogadók felső szintjei magasodtak a lakóházak cseréptetői fölé, tömzsi, széles, ablaktalan raktárépületek terpeszkedtek közöttük. Piros tégla, szürke kő, fehér vakolat kavalkádja, ameddig a szem ellát. Egész Baerlon feltűnés nélkül eltűnhetett volna ebben a házóceánban. Fehérhidat húszszor el tudta volna nyelni, egyetlen csobbanás nélkül.

És aztán maga a városfal. A halványszürke, ezüst és fehér erekkel beszőtt kőfal húsz méteres magasságával lenyűgöző látványt nyújtott, ahogy hatalmas ívet leírva északnak és délnek kígyózott. Döbbenten próbálta megbecsülni, mekkora lehet a teljes kör, amit bezár. Egész hosszában, egyenletes távolságokra, kerek tornyok emelkedtek, egytől egyig sokkal magasabbak, mint a fal. Mindegyik tetején piros-fehér lobogót tépett a szél. A falon belülről további tornyok kandikáltak ki, karcsúak, és még az előbbieknél is magasabbak. Fehér és arany kupolák csillogtak a reggeli napfényben. Elméjébe ezernyi történet festett mesés képet városokról, királynők és királyok, trónok, hatalmak és legendák nagyszerű és lenyűgöző nagyvárosairól, és Caemlyn úgy illett ezek közé a színes ábrándok közé, mint korsóba a víz.

A lovaskocsi nyikorogva közeledett a széles úton a város tornyokkal védett kapujához. A kapun éppen egy kereskedőkaraván társzekerei gördültek elő. A kőfalon átvezető boltíves átjárón egy óriás is átfért volna, vagy inkább tíz óriás egymás mellett. Az utat mindkét oldalt körülkerítetlen piacok szegélyezték. Csillogó piros és lila tetők, a közbeeső területeken istállók, karámok. Borjak, marhák bőgtek, ludak gágogtak, tyúkok kotkodácsoltak, kecskék mekegtek, az emberek pedig teli tüdőből ordítva alkudoztak. Szökőárként tört rájuk a zaj, valósággal lökdöste őket előre, Caemlyn kapuja irányába.

– Na mit mondtam? – Bunt kénytelen volt megemelni a hangját, majdhogynem kiabálni, hogy hallani lehessen, amit mond. – A legcsodálatosabb város a világon. Ogierek építették, úgy biza. Legalábbis a belvárost és a palotát. Bizony, olyan régi város ez már. Caemlyn, ahol a jó Morgase királynő, a Fény ragyogja be, törvénykezik, és Andor békéjét védi. A legnagyszerűbb város a világon.

Rand a legteljesebb mértékig egyetértett. Tátott szájjal bámult, legszívesebben a fülére tapasztotta volna a kezét, hogy kizárja a hangzavart. Tömeg lepte el az utat, olyan sűrűn, mint Emondmezőn Bel Tine-kor az ünneplők a Zöldet. Eszébe jutott, hogy úgy érezte, Baerlonban egyszerűen hihetetlenül sok ember van. Majdnem elnevette magát, amiért ilyen naiv volt. Matre nézett, majd elvigyorodott. Mat be is fogta a fülét, de még a vállát is fölhúzta, mintha legszívesebben azokkal is eltakarná.

– Hogy tudnánk már itt elbújni? – tört ki hangosan, amikor észrevette, hogy figyeli. – Hogy tudnánk eldönteni, kiben bízhatunk meg, ha ilyen sokan vannak? Ilyen francosan sokan. Fény, ez a zaj!

Rand Buntra nézett, mielőtt válaszolt volna. A parasztot szerencsére teljesen lekötötte a bámészkodás. Ebben a zajban valószínűleg amúgy sem hallhatott semmit. De azért biztos, ami biztos, Mat füléhez hajolt.

– Hogy találnának meg ilyen rengeteg ember között? Hát nem érted, te gyapjúagyú hülye? Itt biztonságban vagyunk, már ha valaha megtanulsz vigyázni arra a feneette nyelvedre! – Végigjártatta a karját a környező látványon, a piacokon, az előttük húzódó városfalon. – Nézz már körül, Mat! Itt bármi megtörténhet. Bármi! Még akár Moiraine-t is megtalálhatjuk. Lehet, hogy már itt vár ránk, Egwene-nel meg a többiekkel együtt.

– Már ha még életben vannak. Ha engem kérdezel, mind meghaltak, ahogy a mutatványos is.

Rand arcáról lefagyott a vigyor. Elfordult, a kaput figyelte, ahogy egyre nagyobbra nő előttük. Egy ilyen városban, mint ez, bármi megtörténhet. Ehhez a gondolathoz makacsul ragaszkodott.

A ló nem tudott gyorsabban haladni, akárhogy csattogtatta Bunt a gyeplőt; minél közelebb értek a kapuhoz, annál sűrűbb lett a tömeg. Végül már egészen egymás mellé szorulva lökdösődtek az emberek. A befelé haladó lovaskocsiknak, szekereknek is nekinyomódtak. Örömmel látta, hogy sok a poros ruházatú fiatalember, akinek alig van csomagja. De bármilyen korúak voltak is, a befelé áramló tömeg jelentős részén az utazás viszontagságainak nyomai látszottak. Rozoga szekerek, fáradt lovak, a sok szabadban töltött éjszakától összegyűrődött ruhák, nehézkes léptek, karikás szemek. De karikásak vagy sem, ezek a szemek mind a kapura szegeződtek, mintha arra számítanának, amint azon beérnek, egy csapásra elmúlik a fáradtságuk.

A kapu előtt fél tucat gárdista állt, tiszta piros-fehér tabardjuk, csillogó mellvértjük és láncingük éles kontrasztot alkotott a kőív alatt elhaladó emberek többségének ruházatával. Feszes háttal, felszegett fejjel álltak; gyanakvóan, de egyben megvetően néztek az érkezőkre. Világosan látszott, legtöbbjüket legszívesebben visszafordítanák. Azonban, eltekintve attól, hogy az út egy részét szabadon tartották a kifelé haladó forgalomnak, illetve keményen ráförmedtek azokra, akik túl gyorsan próbáltak előrefurakodni, senkit nem tartottak vissza.

– Csak szép sorban. Ne tolakodjanak. Nem hallja, hogy ne tolakodjon, a Fény vakítsa meg? Jut hely mindenkinek, a Fény segítsen meg minket. Csak sorban.

Bunt kocsija a tömeg sodrását követve lassan begördült a kapun. Beértek Caemlynbe.

A város alacsony, egymást követő dombsorokra épült. Úgy néztek ki, mint befelé emelkedő, koncentrikus lépcsősorok. A legmagasabban fekvő területet újabb fal vette körül. Ez csillogó, tiszta fehér kőből épült. Hullámozva futott körbe a dombokon. Azon belül még a kintinél is több torony és kupola látszott, fehér, arany és bíbor színekben. A dombok tetején állva mintha lenézték volna Caemlyn többi részét. Bizonyára az a belváros, amiről Bunt beszélt, gondolta Rand.

A városba érve a Caemlyni út is megváltozott. Széles sugárút lett belőle, középen füves-fás sávval kettéválasztva. A fű ugyan barna volt, a fák pedig lombtalanok, de az emberek úgy siettek a dolguk után, mintha semmi szokatlant nem látnának. Nevettek, beszélgettek, vitatkoztak; tették, amit az emberek általában tesznek. Mintha fogalmuk sem lenne arról, hogy idén egyelőre elmaradt a tavasz, és lehet, hogy végleg el is fog. Egyszerűen nem is veszik észre, döbbent rá. Nem tudják, vagy nem akarják észrevenni. Átsiklott a szemük a levéltelen ágakon, a barna, halott füvön pedig úgy sétáltak át, hogy nem is néztek a lábuk elé. Amit nem látnak, azzal nem kell törődniük. Amit nem látnak, az igazából nincs is ott.

Annyira elmerülten bámulta a várost és lakóit, hogy egészen meglepődött, amikor a kocsi befordult egy mellékutcára. Ez keskenyebb volt, mint a sugárút, de azért még mindig kétszer olyan széles, mint a legnagyobb utca Emondmezőn. Bunt megállította a lovát, majd vívódva nézett rájuk. Arrafelé valamivel kisebb volt a forgalom, a tömeg könnyedén ketté tudott válni a szekér mögött, anélkül, hogy torlódás keletkezett volna.

– Amit a köpenyed alatt rejtegetsz, az tényleg az, amit Holdwin mondott?

Rand éppen a vállára vetette a nyeregtáskáit. Még csak össze sem rezzent.

– Ezt meg hogy érti? – A hangja is magabiztos maradt. A gyomra izzó csomóvá ugrott össze, de a hangja nem remegett.

Mat egyik kezével ásítást nyomott el, de a másikat közben a köpenye alá dugta – megint a Shadar Logoth-i tőrt markolja, gondolta Rand –, és a fején körbetekert sál alatt sötét, űzött kifejezés jelent meg a szemében. Bunt gondosan nem nézett rá, mintha tudta volna, hogy abban a rejtett kézben fegyver lapul.

– Sehogy, asszem. Nézd. Ha hallottad, hogy Caemlynbe tartok, akkor ott voltál már egy ideje, és a többit is hallottad. Ha a vérdíjra pályáznék, kitaláltam volna valami ürügyet, hogy egy pillanatra bemehessek a Lúd és Koronába, és beszélhessek Holdwinnal. Csakhogy én nemigen kedvelem Holdwint, sem az ő drágalátos barátját. De még mennyire, hogy nem. Ráadásul nagyon is úgy tűnik, hogy ti ketten jobban kelletek neki, mint... bármi más.

– Fogalmam sincs, hogy mit akarhat – mondta Rand. – Tegnap estig még csak nem is láttuk soha. – Ez akár még igaz is lehet, úgysem tudja megkülönböztetni egymástól az Enyészeket.

– Aha. Hát, mindenesetre fogalmam sincs, miről van szó, és azt hiszem, nem is akarom megtudni. Akad manapság elég baj mindenkinek, nem lenne okos dolog még külön keresnem is magamnak.

Mat lassan szedte össze a holmiját, így Rand már egy ideje az utcán volt, mire nekiállt lemászni. Türelmetlenül topogott. Mat leérkezvén kihúzta magát, azzal hátra sem nézve elsétált a lovaskocsitól. Az íját, a tegezét és a pokróctekercsét a mellkasához szorította. Halkan dünnyögött. A szeme alatt vastag karikák ültek.

Randnek megkordult a gyomra. Elfintorodott. Hirtelen úgy megcsavarodott a hasa, olyan savanyú lett a szája, hogy attól félt, így, hogy ez még az éhséggel is kombinálódik, még a végén elhányja magát. Mat közben őt nézte, várakozásteljesen. Merre menjünk? Mit csináljunk?

Bunt felé hajolt a bakon, intett neki, hogy menjen közelebb. Odalépett, abban a reményben, hogy esetleg némi tanácsot kaphat Caemlynnel kapcsolatban.

– Azt én elrejteném... – Az idős parasztgazda elhallgatott, óvatosan körbenézett. A szekér mindkét oldalán folyamatosan emberek haladtak el, de néhány futó káromkodástól eltekintve, amiért elállják az utat, senki nem törődött velük. – Ne hordd – mondta. – Rejtsd el, add el. Én ezt tudom tanácsolni. Az ilyesmi csak felhívja magára meg a viselőjére a figyelmet, márpedig szerintem arra ti nem vágytok.

Azzal kiegyenesedett, a nyelvével csettintett a lovának, és minden további megjegyzés nélkül lassan elhajtott a forgalmas utcán. Vissza sem nézett. Hordókkal megrakott szekér közeledett feléjük hangosan zörögve. Rand félreugrott előle, megtántorodott, és mire újra felnézett, Bunt és a kocsija már nem látszott sehol.

– Na és most mi legyen? – kérdezte Mat. Megnyalta az ajkát, szélesre tárt szemekkel bámulta a mellettük elhaladó embertömeget, az utca fölé tornyosuló épületeket. Nem egy közülük hatemeletes is megvolt. – Itt vagyunk Caemlynben. És most? – Már nem tartotta befogva a fülét, de időnként meg-megrezzent a keze, mintha legszívesebben visszatenné. Az egész várost betöltötte a zsongás, a boltok, műhelyek százainak zaja, a sok ezer ember beszéde. Rand úgy érezte, mintha óriási méhkasba került volna, ahol egyfolytában döngenek a méhek. – Még ha itt is vannak, hogy találjuk meg őket ebben a zűrzavarban?

– Moiraine fog megtalálni minket – mondta elgondolkodva Rand. A város végeláthatatlansága ránehezedett. El akart menekülni, elbújni a rengeteg ember, és a szörnyű hangzavar elől. Még az űr is elhagyta, Tam minden tanítása ellenére. Egyszerűen a szemén keresztül abba is beleömlött a város. Megpróbált inkább a közvetlen környezetükre koncentrálni; a távolabbi dolgokról egyszerűen nem vett tudomást. Ha csak ezt az egy utcát nézi, majdnem olyan, mintha Baerlonban lenne. Baerlonban, az utolsó olyan helyen, ahol mind úgy érezték, biztonságban vannak. Most már senki sincs biztonságban. Az is lehet, hogy tényleg mind meghaltak. Akkor mit fogok csinálni?

– Élnek! Egwene él! – mondta dühödten. Több járókelő is furcsán nézett rá.

– Lehet – felelte Mat. – Lehet. De mi van, ha Moiraine nem talál meg minket? Mi van, senki nem talál ránk, csak a... a... – megrázkódott, nem volt képes kimondani.

– Arról majd akkor törjük a fejünket, ha megtörténik – jelentette ki határozottan. – Majd ha már muszáj. – Legrosszabb esetben megkeresik Elaidát, az aes sedai-t a palotában. De akkor már inkább jobb, ha egyszerűen továbbmennek Tar Valonba. Nem volt benne biztos, hogy Mat emlékezik-e arra, amit Thom a Piros ajahról mondott – és a Feketéről –, de ő még cseppet sem felejtette el. Megint összerándult a gyomra. – Thom azt mondta, keressünk meg egy fogadót, aminek az a neve, hogy a Királynő Áldása. Először oda megyünk.

– De hogyan? Kettőnknek együtt sincs annyi pénze, amiből egyetlen adag ebédet vehetnénk.

– Kezdetnek akkor is jó lesz. Thom úgy gondolta, ott segítséget találunk.

– Én nem... Rand, ezek mindenütt ott vannak. – Mat lesütötte a szemét, a lába előtti kövezetet bámulta. Teljesen magába roskadt. Próbált volna távolabb húzódni az emberektől, de minden irányból körbevették őket. – Akárhová megyünk, a sarkunkban vannak, vagy már ott várnak ránk. A Királynő Áldásában is ott lesznek. Én nem bírom... Én... Egy Enyészt úgysem lehet megállítani.

Rand megragadta a barátja gallérját. Közben vigyáznia kellett, hogy ne látsszon, mennyire remeg a keze. Szüksége van Matre. Talán a többiek is életben vannak – Fény, könyörgöm, legyenek! –, de itt és most csak magukra és egymásra számíthatnak. Ha csak belegondolt, hogy esetleg egyedül kell folytatnia... Nagyot nyelt. Keserű epeíze lett a szájának.

Gyorsan körbenézett. Úgy tűnt, senki nem hallotta meg, hogy a barátja Enyészekről beszélt. Mindenki a saját gondjain rágódva sietett el mellettük. Egészen közel dugta a fejét Matéhez.

– Idáig is eljutottunk, vagy nem? – kérdezte hangosan suttogva. – Még nem kaptak el. Talán egészen végig tudjuk csinálni, ha legalább nem adjuk fel. Márpedig én nem fogom föladni, nem fogom megvárni, hogy elkapjanak, mint a levágásra váró birkát. Nem és nem! Na? Most itt akarsz állni, amíg éhen nem halsz? Vagy amíg azok el nem kapnak, és be nem raknak egy zsákba?

Elengedte a másik legényt; elfordult. A tenyerébe vájta a körmét, de úgy is remegett a keze. Egyszer csak észrevette, hogy Mat felzárkózott mellé, továbbra is lesütött szemmel. Rand hosszú sóhajt hallatott:

– Sajnálom – motyogta Mat.

– Felejtsd el.

Mat épp csak annyi időre nézett fel néha-néha, hogy bele ne ütközzön valakibe. Közben pedig csak úgy ömlött belőle a szó, színtelen, élettelen hangon.

– Egyszerűen nem tudom kiverni a fejemből, hogy sosem jutok már többé haza. Haza akarok menni. Nevess ki, ha akarsz, nem érdekel. Mit meg nem adnék, ha az anyám még egyszer jól lehordhatna valamiért. Mintha súly nehezedne az agyamra. Forró súly. Mindenütt idegenek, és képtelenség megmondani, kiben lehet megbízni, már ha megbízhatok valakiben egyáltalán. Fény, hiszen a Folyóköz olyan messze van már, hogy akár a világ másik oldalán is lehetne. Egyedül vagyunk, és sosem jutunk haza. Meg fogunk halni, Rand.

– Nem, egyelőre nem. Mindenki meghal. A Kerék forog. De azért nem fogok összegömbölyödni, és megvárni, amíg megtörténik.

– Tisztára úgy beszélsz, mint al'Vere mester – morogta Mat, de visszatért némi életkedv a hangjába.

– Az jó – mondta ő. – Jól van. – Fény! Remélem, a többiek is épek és egészségesek. Könyörgöm, nem maradhattunk magunkra!

Nekiállt útbaigazításért kérdezősködni a Királynő Áldásához. Meglehetősen változatos válaszokat kapott. Volt, aki káromkodott, amiért egyesek nem maradnak ott, ahol a helyük lenne. Volt, aki csak megrántotta a vállát, érdektelen tekintettel, majd ment is tovább. Ez volt a két leggyakoribb reakció. Mások egyszerűen elmentek mellette, épp csak átfutott rajta a pillantásuk.

Egy széles képű férfi, majdnem olyan nagydarab, mint Perrin, félredöntötte a fejét, és így szólt:

– A Királynő Áldása, he? Ti vidéki fiúk a királynő hívei vagytok? – Széles karimájú kalapján fehér kokárdát viselt, hosszú kabátja ujján pedig fehér karszalagot. – No, hát most már elkéstetek.

Harsányan kacagva ment tovább. A két legény értetlenül nézett össze. Rand megvonta a vállát. Rengeteg furcsa ember van itt Caemlynben, olyan fajták, amilyennel azelőtt még csak nem is találkozott.

Némelyikük feltűnően elütött a tömegtől, túl sötét, vagy túl világos bőrével, különös szabású vagy színű ruhájával, csúcsos vagy tollas kalapjával. Voltak nők, akik fátyolt viseltek az arcuk előtt, nők merev ruhában, ami kétszer olyan széles volt, mint amilyen magas a viselője, nők olyan öltözékben, ami több bőrt hagyott fedetlenül, mint bármelyik kocsmai lányé, akit életében látott. Időnként ragyogó színekben pompázó, aranyozott hintó gázolt a tömegben a zsúfolt utcákon; a négyes vagy hatos fogat lovai színes tollforgót viseltek. Gyaloghintókkal rendszeresen találkoztak; a hordárok határozottan csörtettek előre, nem törődtek vele, kit löknek odébb.

Egy alkalommal még verekedést is láttak emiatt kitörni. A végeredmény az lett, hogy nagy kupacban birkóztak, öklöztek az emberek, miközben az oldalára dőlt gyaloghintóból egy piros csíkos kabátot viselő, sápadt bőrű férfi mászott elő. Két, egyszerű ruhát viselő ember vetette rögtön rá magát, akik pedig addig, úgy tűnt, egyszerűen csak el akartak haladni a verekedők mellett. A bámészkodók tömege kezdett egyre agresszívabban viselkedni. Morogtak, az öklüket rázták. Rand meghúzta Mat kabátujját, majd sietve továbbindult. A barátjának nem kellett kétszer szólni. Kisebb zendülés lármája hallatszott mögülük, ahogy távolodtak.

Többször is előfordult, hogy őhozzájuk lépett oda valaki, nem fordítva. Poros ruhájúkból tudni lehetett, hogy most érkeztek, és ez, úgy látszik, mágnesként vonzott néhány embertípust. Óvatos, cikázó szemű fickók, akik Logainnel kapcsolatos relikviákat ajánlottak eladásra, miközben készen álltak, hogy bármelyik pillanatban futásnak eredjenek. Rand kiszámolta, hogy annyi darabkát próbáltak rátukmálni a hamis Sárkány köpenyéből, annyi szilánkot a kardjából, amiből vagy két kard és egy tucat köpeny kijönne. Mat arca felragyogott az érdeklődéstől, legalábbis az első alkalommal, de ő mindig azonnal, határozottan nemet mondott, amire az árusok mindig gyors főhajtással feleltek, majd egy futó „a Fény világítsa meg a királynőt, jó mester” kíséretében eltűntek. Majdnem minden boltban lehetett kapni festett tányérokat és bögréket, amelyek látványosan, rikító színekben a hamis Sárkányt próbálták ábrázolni, amint láncra verve bemutatják a királynő előtt. Fehérköpenyek is járták az utcákat. Mindegyik körül üres tér nyílt, ami vele együtt mozgott, éppúgy, mint Baerlonban.

Rand sokat töprengett, hogy hogyan tudnának leginkább beleolvadni a tömegbe. Gondosan vigyázott, hogy a köpenye eltakarja a kardját, de ez hosszú távon nem megoldás. Előbb utóbb valaki kíváncsiskodni fog, hogy mit rejteget. Bunt tanácsát, hogy ne viselje, nem állt szándékában – nem tudta – megfogadni. Hiszen ez az egyetlen kapcsolata Tammal. Az apjával.

Más járókelőknél is volt kard, nem is kevésnél, de egyiken sem volt gémjel, ami feltűnést keltett volna. Ám az összes caemlyni, és néhány idegen is szövetdarabba bugyolálta a kardját, egész pontosan a hüvelyét és a markolatát. Vagy pirosba, amit fehér zsinórral kötött meg, vagy fehérbe, amit pirossal. A szövet alatt száz gémjel is rejtőzhetett volna akár, anélkül, hogy bárki is észrevehetné. Ráadásul ha követik a helyi szokásokat, jobban bele tudnak olvadni a tömegbe.

Számos bolt előtt álltak asztalok, amin ilyen szövetet és zsinórt kínáltak eladásra. Megállt az egyiknél. A piros anyag olcsóbb volt, mint a fehér, bár látszólag semmi különbség nem volt a kettő között, a színtől eltekintve, így hát vett egy olyat, a hozzávaló fehér zsinórral együtt. Mat panaszait, miszerint úgyis alig van már pénzük, miért kell ilyesmire elvernie, egyszerűen elengedte a füle mellett. A feszes szájú boltos apró mosollyal nézett végig rajtuk, mialatt elvette a rezeit, aztán káromkodni kezdett, amikor megkérdezte, hogy bemehetne-e, hogy föltegye a kardjára.

– Nem Logaint jöttünk megnézni – mondta türelmesen. – Egyszerűen csak Caemlynt akartuk látni. – Eszébe jutott Bunt, mire hozzátette: – A legnagyszerűbb város a világon. – A boltos arcáról nem tűnt el a fintor. – A Fény ragyogjon a mi jó Morgase királynőnkre – tette hozzá, remélve, hogy ez már segít.

– Csak próbáljatok meg bajt keverni – mondta epésen a férfi –, és egyetlen kiáltásomra legalább százan jönnek, hogy ellássák a bajotokat, még ha a gárda nem is. – Elhallgatott, amíg köpött egyet. Épp csak nem találta el Rand lábát. – Na hordjátok el a tetves irhátokat.

Rand bólintott, mintha a boltos szívélyesen búcsúzott volna el tőle, majd elhúzta onnan Matet. A barátja folyton vissza-vissza nézett, és magában morgott, amíg be nem rángatta egy üres sikátorba. Hátat fordítottak az utcának, így a járókelők nem láthatták, mit csinálnak. Lejjebb eresztette a kardtartó övét, majd nekiállt bebugyolálni a hüvelyt és a markolatot.

– Fogadok, hogy dupla árat számított fel azért a francette rongyért – mondta Mat. – Vagy triplát.

Nem is volt olyan egyszerű úgy felerősíteni a szövetdarabokat és a zsinórt, hogy ne essen le rögtön az egész.

– Mind meg fognak próbálni átverni, Rand. Azt hiszik, hogy a hamis Sárkányt jöttünk megnézni, mint mindenki más. Ha nem üt fejbe valaki minket, amíg alszunk, már szerencsésnek mondhatjuk magunkat. Nem való nekünk ez a hely. Túl sok itt az ember. Induljunk most rögtön tovább Tar Valonba. Vagy délre, Illianba. Nem bánnám, ha látnám, ahogy összegyűlnek a Hajtóvadászatra a Kürtért. Ha haza nem is mehetünk, innen menjünk tovább.

– Én maradok. Ha még nincsenek itt a többiek, előbb vagy utóbb idejönnek, és keresni fognak minket.

Nem volt róla meggyőződve, hogy ugyanúgy bugyolálta be a kardját, mint mindenki más, de a gémek nem látszottak sem a hüvelyen, sem a markolaton, és sikerült stabilan fölerősítenie. Amikor kilépett az utcára, biztos volt benne, hogy most már eggyel kevesebb dolog miatt kell aggódnia. Mat olyan kelletlenül követte, mintha pórázon rángatta volna maga után.

Lassan, fokról fokra csak megkapták az útbaigazítást, amit kerestek. Először igencsak általánosakat, olyasmit, mint „valamerre arra”, meg „azon az úton kell arra menni”. Ám minél közelebb értek, úgy igazították el őket egyre pontosabban, míg végül ott álltak a széles kőépület előtt, a szélben nyikorgó cégér alatt. Egy férfit ábrázolt, aki egy vöröses aranyszínű hajú, koronás nő előtt térdelt. A nő egyik kezét a férfi lehajtott fején nyugtatta. A Királynő Áldása.

– Biztos vagy benne, hogy ez okos dolog? – kérdezte Mat.

– Hát persze – felelte Rand. Mély levegőt vett, azzal benyitott.

A tágas nagyterem falát sötét faborítás díszítette. Két kandalló tüze melegítette a helyiséget. Egy felszolgálónő éppen söprögetett, noha tiszta volt a padló, egy másik gyertyatartókat fényesítgetett a sarokban. Mindketten rámosolyogtak az újonnan jöttekre, majd folytatták a munkájukat. Alig néhány asztalnál ültek, de ilyen korán egy tucat vendég is tömegnek számít. Egyikük sem tűnt ugyan különösebben boldognak a két fiú láttán, de legalább tisztának és józannak néztek ki. A konyhából sülő marhahús és kenyér illata áradt. Rand szájában összefutott a nyál.

Örömmel látta, hogy a fogadós kövér. A rózsaszín arcú férfi ropogósra keményített fehér kötényt viselt, őszülő haját hátrafésülte egy kopasz folt fölé, amit azonban így sem sikerült igazán eltakarnia. Szúrós pillantással mérte végig őket tetőtől talpig, a poros ruhájukat, csomagjaikat, megviselt csizmájukat, de aztán elmosolyodott. Barátságos mosolya volt. Basel Gillnek hívták.

– Gill mester – kezdte Rand – egy barátunk azt mondta, jöjjünk ide. Thom Merrilin. Azóta... – A fogadós arcáról eltűnt a mosoly. Rand Matre pillantott, de azt túlságosan lekötötte, hogy a konyhából áradó szagokat szimatolja. – Valami baj van? Ismeri, nem?

– Ismerem – felelte Gill kurtán. Hirtelen támadt érdeklődéssel bámulta a Rand oldalán lógó furulyatokot. – Gyertek velem. – A fogadó hátsó részébe vezető ajtó felé intett a fejével. Rand megrántotta Mat vállát, hogy elinduljon végre, majd követte. Közben azon töprengett, hogy most vajon mi a helyzet.

A konyhában Gill mester megállt pár szót váltani a szakácsnővel, egy terjedelmes asszonnyal, aki egy a tarkójára tűzött kontyban viselte a haját. Súlyra közel annyi lehetett, mint a fogadós. Mialatt Gill beszélt, ő tovább kevergette a lábosait. Az illatok olyan csodálatosak voltak – persze két nap éhezés után minden étel étvágygerjesztőnek tűnik, de itt olyan jó szagok voltak, mint al'Vere asszony konyhájában – hogy Rand gyomra hangosan megkordult. Mat a lábosok felé hajolt, egészen előredugta az orrát. Rand oldalba bökte, mire gyorsan letörölte az állát, ugyanis kicsordult a nyála.

Aztán a fogadós noszogatására már mentek is ki a hátsó ajtón. Az istállóudvarban a testes férfi körbenézett, hogy biztos nincs-e senki a közelben, majd feléjük fordult. Pontosabban Rand felé.

– Mi van abban a tokban, legény?

– Thom furulyája – felelte ő lassan. Kinyitotta, mintha az arannyal, ezüsttel berakott hangszer felmutatása segítene valamit. Mat keze lassan a köpenye alá csúszott.

Gill mester azonban le sem vette a szemét Randről.

– Ja. Megismerem. Láttam rajta játszani elégszer, amellett nem hiszem, hogy bárhol akadna még egy ilyen a királyi udvarokon kívül. – A barátságos mosolyoknak híre-hamva nem volt már. Sőt, a fogadós eddig is szúrós tekintete most már valósággal tőrként döfött beléjük. – Hogy került hozzád? Thom előbb vált volna meg egy karjától, mint ettől a furulyától.

– Ő adta nekem. – Leakasztotta Thom összehajtott köpenyét a hátáról, letette a földre, és kihajtotta annyira, hogy láthatóvá váljanak a színes rojtok, és a hárfa tokjának a vége. – Thom meghalt, Gill mester. Ha barátok voltak, részvétem. Nekem is a barátom volt.

– Meghalt, azt mondod. Hogyan?

– Egy... egy ember meg akart ölni minket. Thom a kezembe nyomta ezeket, és azt mondta, hogy fussunk. – A rojtok színes pillangók szárnyaiként libegtek a szélben. Rand torka elszorult; gondosan visszahajtogatta a köpenyt. – Ha nem lép közbe, meghaltunk volna. Mindhárman Caemlynbe tartottunk, együtt. Azt mondta, jöjjünk ide, a maga fogadójába.

– Akkor hiszem el, hogy meghalt – mondta lassan a fogadós –, ha láttam a tetemét. – Cipője hegyével megbökte az összehajtogatott köpenyt; hangosan krákogott. – Nem, nem, elhiszem, hogy láttátok, amit láttatok, bármi legyen is az, csak azt nem hiszem, hogy meghalt volna. Nem olyan könnyű őt megölni, mint gondolnátok, a jó öreg Thom Merrilint.

Rand Mat vállára tette a kezét.

– Nyugalom Mat. Barát.

Gill mester Matre pillantott, majd felsóhajtott.

– Hát igen, végül is azt hiszem, az vagyok.

A fiú lassan kiegyenesedett; karba tette a kezét. De azért továbbra is gyanakvóan méregette a fogadóst. Az arcán rángatózott egy izom.

– Szóval azt mondod, Caemlynbe tartottatok? – A fogadós ingatni kezdte a fejét. – Ez az utolsó hely a föld színén, ahol Thom felbukkanására számítanék, kivéve talán Tar Valont. – Megvárta, amíg elhalad mellettük egy lovász, oldalán egy lóval, aztán, amikor végre eltávolodott, biztos, ami biztos, még le is halkította a hangját, úgy folytatta. – Gondolom az aes sedai-okkal van bajotok.

– Igen – mondta Mat, ugyanabban a pillanatban, amikor Rand így felelt:

– Ezt meg honnan veszi?

Gill fanyar nevetéssel felelt.

– Hát onnan, hogy ismerem. Hajlamos az ilyen fajta zűrökbe belevetni magát, különösen, ha ezzel segíthet egy-két korotokbeli legénynek... – Hirtelen eltűnt a szeméből a merengő pillantás, óvatos tekintetnek adta át a helyét. Kihúzta magát. – De... ööö... Nem mintha ilyesmivel akarnálak vádolni benneteket, de... ööö... felteszem, egyikőtök sem tud... ööö... szóval, azt akarom mondani, hogy... ööö... pontosan milyen jellegű problémátok van Tar Valonnal, ha szabad megkérdeznem?

Rand megborzongott, ugyanis rájött, mire akar kilyukadni a férfi. Az Egyetlen Hatalom.

– Nem, nem, semmi olyasmi. Esküszöm. Sőt, még volt is velünk egy aes sedai, aki segített. Moiraine azt... – olyan hirtelen csukta be a száját, hogy majdnem elharapta a nyelvét. A fogadós arca meg sem rezdült.

– Ezt örömmel hallom. Na nem mintha annyira oda lennék az aes sedai-okért, de inkább ők, mint... az a másik dolog. – Lassan megrázta a fejét. – Túl sokat is hallani róla manapság, most, hogy idehozzák Logaint. Nem sértésnek szántam, remélem megértitek, de... nos, azért meg kellett róla bizonyosodnom, nem igaz?

– Semmi gond – mondta Rand. Mat mormogása bármit is jelenthetett, de a fogadós láthatólag egyetértésnek vette.

– Pont a megfelelő fajtának látszotok, és elhiszem, hogy Thom barátai voltatok – vagytok –, de nehéz napok járnak mostanában. Szűkös idők. Gondolom, nem tudtok fizetni? Sejtettem. Semmiből sincs elég; ami meg van, azt égbekiáltó áron adják, úgyhogy adok nektek két ágyat – nem a legjobbakat, de meleget és szárazat – és némi ennivalót, de ennél többet nem ígérhetek, bármennyire is szeretnék.

– Köszönöm – felelte Rand. Csodálkozva pillantott Matre. – Az is több, mint amire számítottam. – Mi lehet az a megfelelő fajta, és miért kellene többet ígérnie?

– Nos, Thom jó barátom. Régi barátom. Forrófejű, és hajlamos pont az előtt nem tenni féket a nyelvére, aki előtt leginkább kéne, de attól még jó barát. Ha nem kerül elő hamarosan... nos, akkor majd kitalálunk valamit. De legjobb, ha nem beszéltek többet arról, hogy egy aes sedai segített nektek. Én a királynő igaz híve vagyok, de jelenleg túl sokan vannak Caemlynben, akik rossz néven vennék, és amikor ezt mondom, nem csak a fehérköpenyekre gondolok.

Mat felhorkant.

– Tőlem akár az összes aes sedai-t egyenesen Shayol Ghulba hordhatnák a hollók!

– Vigyázz a nyelvedre – csattant fel Gill mester. – Csak annyit mondtam, hogy nem vagyok oda értük, azt nem, hogy én is azok közé az ostoba bolondok közé tartozom, akik azt hiszik, minden rosszról ők tehetnek. A királynő támogatja Elaidát, a gárda pedig kiáll a királynőért. A Fény adja, hogy ne forduljanak olyan rosszra a dolgok, hogy ez megváltozzon. No, mindenesetre előfordult néhányszor mostanság, hogy egy-két gárdista megfeledkezett magáról, és kicsit durván bánt azokkal, akik a jelenlétükben az aes sedai-ok ellen beszéltek. Na nem szolgálatban, a Fénynek hála, de többször is megtörtént. Nincs rá szükségem, hogy eltávozáson lévő gárdisták törjék össze a nagytermemben a berendezést, csak hogy móresre tanítsanak benneteket, sem arra, hogy a fehérköpenyek rávegyenek valakit, hogy fölfesse a sárkányagyart az ajtómra. Szóval ha azt akarjátok, hogy segítsek, tartsátok meg magatoknak az aes sedai-okról alkotott véleményeteket, akár jó, akár rossz. – Némi töprengés után hozzátette. – Legjobb, ha Thom nevét sem említitek, ha rajtam kívül bárki más meghallhatja. Némelyik gárdistának jó a memóriája, mint ahogy a királynőnek is. Nincs értelme kihívni a sorsot.

– Thom bajba keveredett a királynőnél? – hitetlenkedett Rand.

A fogadós elnevette magát.

– Szóval nem mondott el nektek mindent. Nem is tudom, miért kellett volna. Másrészt annak sem látom okát, hogy miért ne tudhatnátok meg. Nem mintha igazából titok lenne. Gondoljátok, minden mutatványos olyan nagyra tartja magát, mint Thom? Hát, így jobban belegondolva, valószínűleg igen, de nekem mindig úgy tűnt, hogy Thomnak extra adag önbizalom jutott. Tudjátok, nem volt mindig mutatványos, aki faluról falura vándorol, és legalább olyan gyakran alszik bokor alatt, mint ágyban. Volt idő, amikor Thom Merrilin udvari bárd volt, nem máshol, mint épp itt, Caemlynben. Minden királyi udvarban ismerték, Teartől Maradonig.

– Thomot? – csodálkozott Mat.

Rand lassan bólintott. Nagyon is el tudta képzelni Thomot a királynő udvarában, a méltóságteljes fellépésével és a látványos gesztusaival.

– Úgy bizony – bólogatott Gill mester. – Nem sokkal Taringail Damodred halála után történt, hogy egyszer csak jött ez a... zűr az unokaöccsével. Voltak egyesek, akik azt állították, hogy Thom, mondjuk úgy, közelebb állt a királynőhöz, mint illendő lett volna. Csakhogy Morgase fiatal özvegy volt, Thom pedig akkor járt élete virágjában, és én már csak úgy vagyok vele, hogy a királynő azt tesz, amit akar. Igen ám, de mindig is hirtelen haragú volt, a mi jó Morgase-ünk, ő pedig egy szó nélkül elutazott, amikor megtudta, milyen jellegű bajban van az unokaöccse. A királynőnek ez cseppet sem tetszett. Mint ahogy az sem, hogy Thom az aes sedai-ok ügyeibe próbált avatkozni. Én sem tudnám azt mondani, hogy okosan cselekedett volna, unokaöccs vagy nem unokaöccs. Na mindegy. Amikor meg visszajött, mondott egy s mást. Olyasmiket, amiket egy királynőnek nem mond az ember. De nemcsak királynőnek, semmilyen nőnek se, aki olyan indulatos, mint Morgase. Elaida is rászállt, amiért megpróbált beleavatkozni az unokaöccsével kapcsolatos ügybe. A királynő haragja és Elaida rosszindulata között, épp csak egy lépésre lehetett már a börtöntől, ha nem a bakótól, amikor elhagyta Caemlynt. Amennyire én tudom, az elfogatási parancs még ma is érvényben van.

– Ha olyan régen volt – így Rand –, talán nem is emlékezik már rá senki.

Gill mester a fejét rázta.

– Gareth Bryne a Királynő Gárdája kapitánytábornoka. Annak idején épp ő vezette, személyesen, azokat a gárdistákat, akiket Morgase Thomért küldött, hogy verjék láncra. Kétlem, hogy valaha is elfelejtené, hogy üres kézzel volt kénytelen visszatérni, és csak akkor tudta meg, hogy Thom közben ráadásul visszatért a palotába, és újra el is ment. A királynő pedig soha, semmit nem felejt el. Tulajdonképpen tudtok egy nőt is, aki igen? De hogy Morgase milyen dührohamot kapott! Esküszöm, az egész város egy hónapon át lábujjhegyen járt és suttogott. És bőven van még szolgálatban gárdista, aki emlékezhet. Nem, legjobb, ha a Thommal kötött barátságotokat is épp olyan titokban tartjátok, mint hogy van egy aes sedai ismerősötök. Gyertek, nézek nektek valami ennivalót. Idáig hallom, ahogy kopog a szemetek.

Tizennegyedik fejezet

Sorsháló

Gill mester a nagyterem egyik sarokasztalához vezette őket, majd szólt az egyik felszolgálónőnek, hogy hozzon nekik ételt. Rand a tányérok tartalmának láttán a fejét csóválta. Mindkettőn néhány vékony szelet, szafttal borított hús, egy kanál mustár, és két szem krumpli. De inkább szomorú, beletörődő gesztus volt ez, mint mérges. Semmiből nincs elég, mondta a fogadós. Kezébe vette a kést és a villát, azon tűnődve, mi lesz, ha minden elfogy. Félig üres tányérja ettől mindjárt valóságos lakomának látszott.

Gill olyan asztalt választott, ami kellő távolságra volt minden vendégtől. Ráadásul a saroknak háttal ült, ahonnan az egész szobát jól belátta, így senki nem tudott olyan közel menni hozzájuk, hogy kihallgathassa, amit beszélnek, anélkül, hogy ő észrevenné. Amikor a felszolgáló elment, halkan így szólt:

– No, miért nem meséltek a bajról, amibe kerültetek? Ha azt akarjátok, hogy segítsek, legjobb, ha tudom, mibe ugrok bele.

Rand Matre nézett, de a barátja a tányérját bámulta, zordan, mintha dühös lenne a krumplira, amit éppen vág. Rand mély levegőt vett.

– Magam sem értem teljesen – kezdte.

Egyszerűre fogta a történetet, az Enyészeket és a trallokokat például teljesen kihagyta. Ha valaki felajánlja a segítségét, nem lenne jó, ha azt hinné, hogy az egész csak egy mese. De azt sem tartotta volna becsületes dolognak, ha kisebbnek állítja be a veszélyt, mint amekkora. Nem lenne szép dolog belekeverni valakit, úgy, hogy még csak nem is tudja, mit kockáztat. Őt és Matet üldözték valakik, akárcsak néhány barátjukat. Mindig ott bukkantak föl az üldözők, ahol a legkevésbé számítottak rájuk, ráadásul halálosan veszélyesek, és eltökélt szándékuk, hogy végeznek vele és a barátaival, sőt, talán még annál is rosszabban sántikálnak. Moiraine azt mondta, néhány közülük árnybarát. Thom nem bízott meg teljesen Moiraine-ben, de azért velük maradt, állítása szerint az unokaöccse miatt. Fehérhíd felé menet egy támadás során szétvált a csapat, aztán Fehérhídon egy újabb támadás következett, amikor is Thom a saját élete árán mentette meg őket. És azóta újabb kísérletek is voltak. Tudta, hogy ez így meglehetősen lyukas, de ennél jobbat ilyen rövid idő alatt nem tudott kitalálni, túl sokat pedig nem akart elárulni.

– Aztán csak jöttünk tovább, amíg ide nem értünk – magyarázta. – Eredetileg ugyanis ez volt az útiterv. Caemlyn, aztán Tar Valon. – Feszengve fészkelődött a széke peremén. Azután, hogy olyan sokáig titokban kellett tartaniuk mindent, furcsa érzés volt valakinek még ennyit is elmondani. – Ha ezt az útvonalat tartjuk, a többiek előbb-utóbb ránk találnak.

– Ha még élnek – motyogta Mat a tányérjába.

Rand még csak rá sem nézett. Valami hajtotta, hogy hozzátegye:

– Bajba keveredhet, ha segít nekünk.

Gill mester erre csak legyintett húsos kezével.

– Nem azt mondom, hogy szándékosan keresem a bajt, mindamellett nem ez lesz az első életemben. Nincs az a büdös árnybarát, aki miatt cserbenhagynám Thom barátait. Na most ez a ti északról jött ismerősötök, ha Caemlynbe érkezik, hallani fogok róla. Vannak errefelé emberek, akik állandóan az ilyen jövés-menésen tartják a szemüket. Tőlük elterjed a hír.

Rand némi habozás után megkérdezte:

– Na és mi van Elaidával?

Erre a fogadós is habozni kezdett, majd végül megrázta a fejét.

– Azt inkább ne. Ha nem lenne semmi közötök Thomhoz, akkor még talán. Előbb-utóbb úgyis kiszedné belőletek, és az ugyan hová vezetne? Nem lehet megmondani. Könnyen lehet, hogy egy cellába. Lehet, hogy még annál is rosszabb helyre. Azt mondják, néha megérez dolgokat, amik történtek, vagy történni fognak. Állítólag sokszor egyenesen rákérdez arra, amit az ember leginkább el akar rejteni előle. Nem tudom, hogy így van-e, de inkább nem kockáztatnám meg. Megint csak Thom miatt nem mehettek a gárdához sem. Pedig ők gyorsan elintéznének akárhány árnybarátot. De ha a gárdisták előtt még el is tudnátok hallgatni Thomot, Elaida tudomást szerezne rólatok, amint megemlítenétek az árnybarátokat. Akkor pedig megint ott vagyunk, ahol az előbb.

– Igen, a gárdát inkább hagyjuk – értett egyet Rand. Mat hevesen bólogatott, miközben éppen a szájába emelte a villáját. Jól össze is zsírozta az állát.

– Az a baj, hogy belekeveredtetek a politikába, legények, még ha csak érintőlegesen is. Hiába, hogy nem ti tehettek róla. És a politika ködös mocsár, tele kígyókkal.

– Na és mi... – kezdte Rand, de a fogadós hirtelen ráfintorgott, miközben kihúzta magát; csak úgy recsegett a súlya alatt a szék.

A szakácsnő állt a konyhába vezető ajtónyílásban. A kötényébe törölgette a kezét. Látván, hogy a fogadós észrevette, intett neki, hogy jöjjön, majd megfordult, és visszament a konyhába.

– Ezzel az erővel akár feleségül is vehettem volna – sóhajtott Gill. – Folyton kijavítandó dolgokat talál, mielőtt akár sejtelmem lenne, hogy bármi baj lenne velük. Ha nem a csatornák dugultak el, vagy a lefolyók, akkor megint a patkányokkal van baj. Én vigyázok, hogy a fogadómban mindig tisztaság legyen, higgyétek el, de hát annyi ember él a városban, hogy patkányok mindenütt vannak. Ahol sok ember gyűlik össze, ott előbb-utóbb patkányok is felbukkannak. Itt, Caemlynben az utóbbi napokban valósággal nyüzsögnek. El sem hinnétek, mennyit begyűjt naponta egy jó macska, egy igazi patkányfogó. A szobátok a padlástérben van. Majd megmondom a lányoknak, hogy melyik az; bármelyikük meg fogja tudni mutatni. És ne aggódjatok az árnybarátok miatt. Nem sok jót tudok mondani a fehérköpenyekről, de így, hogy ők is meg a gárda is itt vannak, az a fajta nem meri Caemlynbe dugni a redves pofáját. – Megint élesen nyikorogni kezdett a széke, ahogy hátratolta és fölállt. – Remélem nem megint a csatorna.

Rand újra nekiállt az ételével foglalkozni, de észrevette, hogy Mat abbahagyta az evést.

– Azt hittem, éhes vagy – mondta. Mat továbbra is a tányérját bámulta, körbe-körbe görgette a villájával az egyik szem krumplit.

– Enned kell, Mat. Meg kell őriznünk az erőnket, ha Tar Valonba akarunk jutni.

A barátja erre mély, keserű nevetésbe tört ki.

– Tar Valon! Eddig végig Caemlynnel volt ugyanez. Moiraine már ott vár majd minket Caemlynben. Perrint és Egwene-t is biztos megtaláljuk Caemlynben. Csak Caemlynig érjünk el, és minden rendben lesz. Most meg, hogy végre itt vagyunk, majd akkor lesz rendben minden, ha Tar Valonba érünk.

– De legalább életben vagyunk – felelte ő, élesebben, mint szerette volna. Mély levegőt vett, megpróbálta visszanyerni a nyugalmát. – Élünk. Ennyi legalább igaz. És szándékomban áll életben is maradni. Ki fogom deríteni, miért vagyunk olyan fontosak. Nem fogom föladni.

– Itt ez a rengeteg ember, és bármelyik lehet árnybarát. Gill mester is szörnyen gyorsan megígérte, hogy segíteni fog nekünk. Ki intézné már el egyszerűen vállrándítással, hogy aes sedai-októl és árnybarátoktól is kell tartani? Ez nem természetes. Egy becsületes ember biztos azt mondaná, hogy tűnjünk el, vagy... vagy... vagy valami.

– Egyél – mondta lágyan Rand, és megvárta, amíg a barátja el nem kezd rágcsálni egy darab marhahúst.

Ő maga pár pillanatig még a tányérja mellett, az asztalon pihentette a kezét. Jó erősen leszorította, hogy ne remegjen. Erőt vett rajta a rémület. Nem Gill mestertől félt, természetesen, de nélküle is volt épp elég gondjuk. Azok a magas városfalak egy Enyészt nem állítanak meg. Talán szólnia kellene róla a fogadósnak. De ha Gill még el is hinné, vajon akkor is ilyen készséges lenne, ha attól kellene félnie, hogy bármikor a Királynő Áldása küszöbén teremhet egy Enyész? Aztán ott vannak a patkányok. A patkányok valóban elszaporodnak, ha sok ember közelében vannak, csakhogy eszébe jutott a baerloni álom, ami nem is volt álom; újra hallotta, ahogy elreccsen az állat gerince. A Sötét Úr néha dögevőket használ felderítőnek – mondta annak idején Lan – Hollókat, varjúkat, patkányokat...

Enni kezdett, de amikor végzett, egyetlen falat ízére sem emlékezett.

Az egyik felszolgálólány, az, amelyik gyertyatartókat fényesített, amikor megérkeztek, elvezette őket a padlástérben fekvő szobáig. Egy manzárdablak szakította meg a ferde külső falat. Mindkét oldalt egy-egy ágy állt, mellette fogas a holmijaiknak. A barna szemű lány hajlamos volt a szoknyáját gyűrögetni és vihogni, ahányszor csak Randre nézett. Csinos volt, de Rand tisztában volt vele, hogy ha egy szót is szól hozzá, csak bolondot csinál magából. Bár ő is olyan könnyen bánna a lányokkal, mint Perrin. Egészen megkönnyebbült, amikor végre elment.

Mattől megjegyzésre számított, de alig lépett ki a lány, a barátja az egyik ágyra vetette magát, csak úgy, ruhástul, és a fal felé fordult.

Ő a maga részéről nekiállt fölaggatni a holmijait. Közben Mat hátát figyelte. Úgy sejtette, a barátja megint a köpenye alá dugta a kezét, és a tőrt szorongatja.

– Na mi az, itt akarsz heverészni egész nap? Már ki sem mered dugni az orrod? – kérdezte végül.

– Fáradt vagyok – motyogta Mat.

– Rá kell még kérdeznünk egy-két dologra Gill mestertől. Talán még azt is meg tudja majd mondani, hogyan találhatnánk meg Egwene-t és Perrint. Ha nem vesztették el a lovukat, valószínűleg már a városban vannak.

– Meghaltak – mondta Mat a falnak.

Rand még habozott egy darabig, de aztán föladta. Halkan becsukta maga mögött az ajtót. Remélte, Mat tényleg aludni fog.

A földszintre érve azonban sehol sem találta Gill mestert. A szakácsnő szúrós pillantása elárulta, hogy ő is a fogadóst keresi. Egy ideig elüldögélt a nagyteremben, de azon kapta magát, hogy minden érkező vendéget alaposan megbámul, minden idegent, aki akárki is lehet – vagy akármi –, különösen abban a pillanatban, amikor még csak sötét, köpenyes alak látszik belőle az ajtónyílásban. Egy Enyész olyan lenne a helyiségben, mint róka a tyúkólban.

Egy gárdista lépett be az utcáról. A piros egyenruhás férfi a küszöbön átérve megállt, és hűvös pillantással nézett végig azokon, akik láthatóan a városon kívülről érkeztek. Rand, amikor felé siklott a tekintete, az asztal lapját kezdte elmélyülten tanulmányozni. Mire felnézett, a gárdista eltűnt.

A barna szemű lány haladt el mellette. Tele volt a keze törölközőkkel.

– Csinálják néha – mondta bizalmas hangon, amikor mellé ért. – Csak hogy meggyőződjenek róla, nincs-e semmi baj. Vigyáznak a királynőt tisztelő becsületes népekre. Bizony. Emiatt nem kell aggódnod. – Kuncogni kezdett.

Rand megrázta a fejét. Tényleg nincs miért aggódnia. Csak nem fog odajönni hozzá, és rákérdezni, nem ismeri-e Thom Merrilint. Kezd olyan lenni, mint Mat. Hátratolta a székét.

Egy másik felszolgálólány az olajszintet ellenőrizte a falon függő lámpákban.

– Van valami másik szoba, ahol elüldögélhetnék? – kérdezte meg tőle. Nem akart visszamenni a szobájukba. Nem volt kedve egészen bezárkózni, hogy egyfolytában Mat morcos magába fordulását figyelhesse. – Esetleg egy privát ebédlő, amit éppen nem használnak?

– Ott a könyvtár – mutatott a lány az egyik ajtóra. – Ott menj be, és fordulj jobbra. A folyosó végén lesz. Ilyenkor még valószínűleg nincs ott senki.

– Köszönöm. Ha látod Gill mestert, megmondanád neki, hogy Rand al'Thor beszélni szeretne vele, ha van egy perce?

– Megmondom – ígérte a lány, majd elvigyorodott. – A szakácsnő is őt keresi.

Lehet, hogy a fogadós épp ezért bujkál, gondolta, ahogy elfordult a lánytól.

Mikor belépett a szobába, ahová irányította, megtorpant, és csak bámult. A polcokon legalább három- vagy négyszáz könyv sorakozhatott. Soha nem látott még ennyit egy helyen. Szövetkötésűek, bőrkötésűek, aranyozott gerincűek. Alig néhány volt faborítós. Végigvágtatott a szeme a címeken, kiszúrta a kedvenceit. Kósza Jain utazásai. Manechesi Willim esszéi. Az Utazások a Tengeri Néppel bőrkötésű példánya láttán elakadt a lélegzete. Tam sokat beszélt róla, hogy mennyire el szeretné olvasni egyszer.

Elképzelte Tamot, amint mosolyogva forgatja a könyvet, áttapogatja, ismerkedik az érzéssel, hogy a kezében tarthatja, majd leül a kandalló elé, rágyújt a pipájára, és olvasni kezd. Ettől hullámként tört rá a szomorúság. Hirtelen mindent olyan üresnek és értelmetlennek érzett, hogy vadul megszorította a kardja markolatát. A könyvek láttán kerekedett jókedve nyomtalanul elmúlt.

Valaki a torkát köszörülte mögötte. Csak ekkor döbbent rá, hogy nincs egyedül. Elnézést kérni készen fordult meg. Megszokta, hogy szinte mindenkinél magasabb, akivel találkozik, de ezúttal egyre csak feljebb, csak feljebb haladt a pillantása. Leesett az álla. Végre elérte a fejet, közvetlenül a három méter magas plafon alatt. Az óriás arcán hihetetlenül széles orr ült, majdnem olyan széles, mint a feje. Hosszú szemöldökszőre oldalt és előre lógott, mint két vékony lófarok. Teáscsészényi, világos szemek. Bozontos, fekete sörényéből hegyes, bojtos végű fülek emelkedtek ki. Trallok! Felordított, megpróbált hátralépni, és közben a kardját is előrántani. De összeakadt a lába; nagy puffanással a hátsójára zuhant.

– Igazán örülnék, ha ti emberek nem csinálnátok folyton ezt – morajlotta egy üstdobmély hang. A bojtos fülek vadul megremegtek, a hang szomorkás lett. – Olyan kevesen emlékeznek ránk. Valószínűleg a mi hibánk. Nem sokan jöttek ki közülünk az emberek közé, amióta Árnyék vetült az Átjárókra. Az pedig... ó, már hat generáció. Közvetlenül a Trallok háborúk után történt. – Megrázta kócos fejét, majd akkorát sóhajtott, ami egy bivalynak is becsületére vált volna. – Túl régen, túl régen, és olyan kevesen utaznak, oly kevesen járják a nagyvilágot. Szinte senki.

Rand egy darabig csak ült a padlón, tátott szájjal, és bámulta a jelenést, ami széles lábfejű, térdig érő csizmát, nyakig begombolt, sötétkék, alul szoknyaszerűen kiszélesedő, a csizma karimájáig érő zekét, és buggyos nadrágot viselt. Egyik kezében könyvet tartott. Egészen eltörpült hatalmas tenyerében. Egyik hurkavastagságú ujját bedugta a lapok közé, könyvjelzőnek.

– Azt hittem, hogy maga egy... – kezdte, de gyorsan félbeszakította magát. – Mi vagy...? – Nem, ez sem jobb. Felállt, majd kissé félénken kezet nyújtott. – Az én nevem Rand al'Thor.

Sonkanagyságú tenyér nyelte el az övét. Az óriás szertartásosan meghajolt.

– Loial, Halan fia Arent fia. A neved ének a fülemnek, Rand al'Thor.

Ez Randnek rituális üdvözlésnek hangzott. Viszonozta a meghajlást.

– A neved ének a fülemnek, Loial, Halan fia... ööö... Arent fia.

Ez az egész kicsit olyan álomszerűnek tűnt. És még mindig nem tudta, hogy Loial micsoda. Hatalmas ujjai meglepően gyengéden szorították meg a kezét, ennek ellenére, amikor visszahúzta, megkönnyebbült, hogy egészben maradt a kézfeje.

– Ti, emberek, mind olyan ideges természetűek vagytok – morajlott Loial basszusa. – Persze hallottam az összes történetet, elolvastam az összes könyvet, ennek ellenére nem gondoltam volna. Az első napon, amit Caemlynben töltöttem, el sem akartam hinni, mekkora zűrzavart keltettem. A gyerekek sírtak, a nők sikoltoztak, aztán egy tömeg üldözött keresztül az egész városon, botokat, késeket és fáklyákat lengetve. Azt kiabálták, „trallok!”. Attól félek, magam is kezdtem már kissé indulatba jönni. Ki tudja, mi történhetett volna, ha nem érkezik meg a Királynő Gárdája egy százada.

– Még szerencse – mondta Rand elhaló hangon.

– Igen, de a gárdisták majdnem ugyanúgy meg voltak ijedve tőlem, mint a többiek. Már négy napja itt vagyok, és egyszerűen nem voltam képes kidugni az orrom ebből a fogadóból. A jó Gill mester még arra is megkért, hogy a nagytermét se használjam. – Megrándultak a fülei. – Nem mintha nem lenne jó házigazda, csakhogy volt egy kis felfordulás az első éjszaka. Úgy tűnt, mintha minden ember egyszerre akarna távozni. Hangosan ordítoztak, sikoltoztak, és mindenki egyszerre akart kimenni az ajtón. Meg is sérülhetett volna valaki.

Rand ámuldozva nézte a meg-megrezdülő füleket.

– Meg kell, hogy mondjam, nem ezért jöttem el a steddingből.

– Maga egy ogier! – kiáltotta hirtelen Rand. – Várjon. Hat generáció? Azt mondta, a Trallok háborúk! Mennyi idős maga? – Amint kimondta, rájött, milyen udvariatlan volt, de Loial inkább bűntudatosan válaszolt, mintsem sértetten.

– Kilencven éves – bökte ki az ogier kelletlenül. – Már csak tíz év, és felszólalhatok a Tönkben. Azt hiszem, a Véneknek engedniük kellett volna, hogy már most felszólaljak, elvégre is azt tárgyalták, hogy eljöhetek-e vagy sem. De hát ők mindig aggodalmaskodnak, akárkiről van szó, akármennyi idős, ha Kívülre akar menni. Azért, mert ti emberek olyan meggondolatlanok vagytok, olyan kiszámíthatatlanok. – Pislogni kezdett, majd kurta meghajlás után így szólt: – Kérlek, bocsáss meg. Nem lett volna szabad ezt mondanom. De hát tényleg mindig harcoltok, még akkor is, ha nincs is rá semmi szükség.

– Semmi baj – mondta Rand. Még mindig nem tudta túltenni magát Loial korán. Öregebb, mint Cenn Buie, de még így sem elég idős, hogy... Leült az egyik magas támlás székre. Loial egy másikat választott, egy kétszemélyeset. Ő viszont egyedül is alig fért el rajta. Ülve magasabb volt, mint a legtöbb ember állva. – De végül azért csak elengedtek.

Loial lesütötte a szemét. Összeráncolta az orrát, majd egyik vastag ujjával dörzsölgetni kezdte.

– Hát, ami azt illeti... Tudod, a Tönk még nem ülésezett túl hosszan, még egy éve sem tartott, de a fülembe jutott egy-két dolog, amiből biztosan tudtam, hogy mire döntést hoznak, elég idős leszek, hogy az engedélyük nélkül is elmenjek. Attól félek, ők azt mondanák, hosszú nyelet tettem a baltámba, de fogtam magam, és egyszerűen... eljöttem. A Vének mindig azt mondták, túl forrófejű vagyok, és attól félek, ezzel végül is, be is bizonyítottam, hogy igazuk van. Kíváncsi lennék, észrevették-e már, hogy eljöttem? De hát kénytelen voltam.

Rand az ajkába harapott, hogy el ne nevesse magát. Ha Loial forró fejű ogiernek számít, el tudja képzelni, milyen lehet a többi. Azt mondja, nem üléseztek régen, még egy éve sem. Al'Vere mester erre csak csodálkozva rázná a fejét. Ha a falutanács ülése fél napig eltartott, már mindenki türelmetlenkedett, még Haral Luhhan is. Hullámként öntötte el a honvágy. A Tammal, Egwene-nel, a Borforrás fogadóval, a boldogabb idők Bel Tine-jaival kapcsolatos emlékektől összeszorult a torka. Erőt vett magán, száműzte az elméjéből a szomorú gondolatokat.

– Ha nem haragszik... nem haragszol meg... – kezdte, majd megköszörülte a torkát. – Miért akartál annyira... öö, Kívülre menni? Én magam legszívesebben sosem jöttem volna el otthonról.

– Hát hogy lássak – mondta Loial, olyan hangon, mintha ez lenne a legnyilvánvalóbb dolog a világon. – Elolvastam a könyveket, az összes utazó feljegyzéseit, és lángra kapott bennem a vágy, hogy lássam is, amiről olvastam. – Világos szemei felragyogtak, fülei kiegyenesedtek. – Áttanulmányoztam mindent, az utolsó töredékig, amit csak utazásról találtam, meg az Átjárókról, az egyes vidékeken lakó emberek szokásairól, és a városokról, amiket mi építettünk nektek a Világtörés után. És minél többet olvastam, annál biztosabban tudtam, hogy Kívülre kell mennem, meglátogatni azokat a helyeket, ahol azelőtt éltünk, és saját szememmel kell látnom a ligeteket.

Rand értetlenül pislogott.

– Ligeteket?

– Igen, a ligeteket. A fákat. Persze csak néhány Nagy Fát, amint az égbe tornyosulva, ébren tartja a stedding emlékét. – Előrehajolt, a széke fájdalmasan nyikorgott. Mindkét kezével gesztikulálni kezdett. Az egyikben még mindig ott volt a könyv. A szeme fényesebb volt, mint eddig bármikor, a fülei szinte vibráltak. – Legtöbbször az adott táj, és azon belül is az adott hely fáit használták. Nem kényszeríthetsz a természetre olyasmit, ami nem oda illő. Legalábbis nem sokáig; előbb-utóbb fellázad. Az elképzeléseidet kell a tájhoz alakítani, nem a tájat az elképzeléseidhez. Minden ligetbe az összes fafajtából ültettek, ami azon a helyen nagyra nő és jól érzi magát. Egymással is kiegyensúlyozták őket, a liget fái kiegészítették egymást. Mindegyiket úgy helyezték el, hogy harmonizáljon a szomszédaival, és a lehető legjobban tudjon nőni, de azért persze arra is figyeltek, hogy az egész liget egyensúlya énekeljen a szemnek és a szívnek. Ó, a könyvek olyan ligetekről meséltek, amik láttán a Vének is sírtak és nevettek egyszerre, ligetekről, amik az emlékek között örökre zöldek maradnak.

– Na és a városok? – kérdezte Rand. Loial értetlenül nézett rá. – A városok. Amiket az ogierek építettek. Például ez. Caemlyn. Caemlynt ogierek építették, nem? A történetek szerint igen.

– A kővel való munka... – hatalmasat rántott a vállán. – Azt csak a Világtörés utáni években tanultuk, a Száműzetés alatt, amikor még mindig a steddingeket próbáltuk újra megtalálni. Az is szép dolog, azt hiszem, de mégsem az igazi. Bárhogy is próbálkozol – és azt olvastam, az ogierek, akik ezeket a városokat építették, igazán megpróbálták –, a követ nem keltheted életre. Néhányan még ma is dolgoznak kővel, de csak azért, mert ti emberek olyan sűrűn megrongáljátok az épületeket a háborúitokkal. Idefelé jövet... ööö... Cairhienben, most úgy hívják, ott láttam is néhány ogiert. Szerencsére másik steddingből voltak, így nem ismertek, de ennek ellenére gyanúsnak találták, hogy ilyen fiatalon egyedül vagyok Kívül. Gondolom, már csak ezért is nem láttam értelmét, hogy túl sokáig ott időzzek. Na mindegy, a lényeg az, hogy a kőmunka olyasmi, amit csak a Minta alakulása erőltetett ránk. A ligetek viszont a szívünknek is kedvesek.

Rand megrázta a fejét. A történeteknek, amiken felnőtt, legalább a fele a feje tetejére állt.

– Nem is tudtam, hogy az ogierek hisznek a Mintában.

– Hát persze, hogy hiszünk benne. Az Idő Kereke szövi a korok Mintáját. Az életek a szálak, amiből a szövet kialakul. Senki nem tudhatja előre, hogyan szövődik majd az élete fonala a Mintába, vagy hogy egy nép fonala merre fut majd tovább. Nekünk a Világtörést adta a Minta, és a Száműzetést, és a Követ, és az Epedést, aztán végül visszakaptuk a steddingeket, mielőtt mind meghaltunk volna. Néha arra gondolok, hegy ti emberek azért vagytok ilyenek, mert olyan rövid a fonalatok. Muszáj ide-oda cikáznia a szövetben. Na tessék, már megint jól megcsináltam. A Vének azt mondják, ti emberek nem szeretitek, ha emlékeztetnek benneteket, hogy milyen rövid ideig éltek. Remélem nem bántottam meg az érzéseidet.

Rand nevetett, megrázta a fejét.

– Nem, egyáltalán nem. Azt hiszem, érdekes lenne annyi ideig élni, mint ti, de sosem törtem ezen a fejem igazából. Azt hiszem, ha annyi ideig elélek, mint az öreg Cenn Buie, egy szavam sem lehet.

– Ő nagyon öreg ember?

Rand csak bólintott. Nem állt szándékában megmondani, hogy Cenn Buie még annyi idős sincs, mint Loial.

– Nos, lehet, hogy ti emberek rövid ideig éltek, de az alatt annyi mindent tesztek. Egyfolytában szaladgáltok, folyton mindent elsiettek. És nektek ott van rá az egész világ. Mi, ogierek, a steddinghez vagyunk kötve.

– De hát te is Kívül vagy.

– Egy időre, Rand. De előbb utóbb vissza kell majd mennem. Ez a világ a tiéd, a tiéd és a fajtádé. Az enyém a stedding. Kívül túl nagy a nyüzsgés. És annyi minden megváltozott az olvasmányaimhoz képest.

– Nos, a dolgok tényleg változnak, ahogy múlnak az évek. Legalábbis valamelyest.

– Valamelyest? A városoknak, amelyekről olvastam, fele már nem is létezik, és a többit is nagyrészt másképp hívják, mint azelőtt. Vegyük csak például Cairhient. A város neve valójában Al'cair'rahienallen, az Arany Napkelte Dombja. Még csak nem is emlékeznek rá, hiába van minden zászlójukon ott a felkelő nap. Aztán az ottani liget. Kétlem, hogy a Trallok háborúk óta valamikor is gondozták volna. Mostanra közönséges erdő lett, ahol időnként kivágják a fákat tüzelőnek. A Nagy Fák mind eltűntek, senki nem is emlékezik rájuk. Na és itt? Caemlyn még mindig Caemlyn, de hagyták, hogy a város egyszerűen bekebelezze a ligetet. Itt, ahol most ülünk, egy negyed mérföldnyire sem vagyunk a középpontjától. Illetve attól a ponttól, ahol a középpontjának lennie kéne. Egyetlen fa sem maradt belőle. Tearben és Illianban is voltam. Új nevek, emlék semmi. Tearben legelő van a lovaiknak a liget helyén, Illianban pedig a király parkja lett belőle, ahol őzre vadászik, és senki nem léphet be az engedélye nélkül. És az is teljesen megváltozott. Attól félek, akárhová megyek, mindenütt ezt fogom találni. Minden liget eltűnt, minden emlék elveszett, minden álom halott.

– Nem adhatod föl, Loial. Sosem szabad föladni. Ha föladod, az olyan, mintha meghalnál. – Rand elvörösödött, egészen hátracsúszott a székén. Meg volt győződve, hogy az ogier ki fogja nevetni, de Loial ehelyett komoly arccal bólintott.

– Igen, a te fajtád így gondolkozik, nemde? – Az ogier hangja elváltozott, mintha idézne valamiből. – Míg eltűnik az árnyék, míg elfogy a víz, vicsorogva megyünk az Árnyékba; utolsó leheletünkkel is sikoltva átkozódunk, hogy Szemfényvesztő szemébe köphessünk a Végső Napon. – Loial várakozásteljesen döntötte oldalra kócos fejét, de Randnek fogalma sem volt, milyen reakcióra számíthat.

Eltelt egy perc, hogy Loial csak várt, aztán még egy, és csak akkor kezdte lassan felhúzni a szemöldökét. De azért tovább várt, míg Rand már túl kényelmetlennek nem érezte a csendet.

– A Nagy Fák – szólalt meg inkább, csak hogy megtörje valamivel a hallgatást. – Olyanok, mint az Avendesora?

Loial hirtelen kihúzta magát. A széke akkorát nyikordult, hogy Rand már attól félt, szétesik.

– Ezt nem kérdezheted komolyan. Pont te.

– Hogyhogy pont én? Honnan tudnám?

– Most meg akarsz tréfálni? Ti, aielek, néha a legfurcsább dolgokat találjátok viccesnek.

– Mi? Én nem vagyok aiel! A Folyóközből jöttem. Még csak nem is láttam még aielt!

Loial megrázta a fejét. Bojtos fülei oldalra konyultak.

– Látod? Minden megváltozott, a tudásom fele semmit sem ér. Remélem, nem sértettelek meg. Biztos vagyok benne, hogy a te Folyóközöd nagyon szép hely, akárhol is van.

– Valaki azt mondta nekem egyszer, hogy valaha Manetherennek hívták. Én azelőtt sosem hallottam erről, de te talán...

Az ogier fülei boldogan egyenesedtek ki.

– Á! Igen. Manetheren. – Aztán hirtelen megint lekonyultak a bojtok. – Ott igazán szép liget volt. A fájdalmad a szívemben énekel, Rand al'Thor. Nem tudtunk időben odaérni.

Ültében meghajolt. Rand viszonozta. Gyanította, hogy Loial megsértődne, ha nem így tenne, vagy legalábbis udvariatlannak tartaná. Eltűnődött, vajon azt hiszi-e, hogy neki is olyan messzire a múltba nyúló az emlékezete, mint amilyen a jelek szerint az ogiereké. Kétségtelenül úgy görbítette le a szája sarkát, úgy sütötte le a szemét, mintha osztozna az ő fájdalmában, mintha Manetheren pusztulása nem is közel kétezer éve történt volna. Ha Moiraine nem mesél róla, neki például fogalma sem lenne az egészről.

Loial egy idő múlva felsóhajtott.

– A Kerék forog – mondta –, és senki nem tudhatja, mit hoz. De te is majdnem olyan messzire kerültél az otthonodtól, mint én. Ami igén szép távolság, ahogy ma állnak a dolgok. Na persze, amikor még szabadon álltak az Átjárók... de az már rég volt. Mondd csak, mi hozott ilyen messze? Te is látni szeretnél valamit?

Rand már nyitotta a száját, hogy azt mondja, a hamis Sárkányt jöttek megnézni – de nem vitte rá a lélek. Talán azért, mert Loial úgy viselkedett, mintha nem lenne idősebb nála, kilencven év ide vagy oda. Talán az ogiereknél a kilencven év az tényleg az ő korának felel meg. És olyan régen tudott utoljára valakivel igazán őszintén beszélni a velük történtekről. Mindig attól kellett tartania, hogy a beszélgetőpartnere árnybarát, vagy őróla hiheti, hogy az. Mat pedig úgy magába fordult, a félelem annyira gyanakvóvá tette, hogy vele egy ideje képtelenség volt beszélgetni. Úgyhogy azon kapta magát, elmeséli Loialnak, ami Téleste történt. Nem egy ködös históriát adott elő, árnybarátokról, hanem az igazságot, hogy trallokok törtek be a házuk ajtaján, és Enyészt látott a Kőfejtő-úton.

Lénye egy része elborzadva figyelte, mit csinál, de mintha egyszerre két ember lett volna benne. Az egyik próbálta tartani a száját, míg a másik csak megkönnyebbült, hogy végre el tudja mondani valakinek az egészet. Ami azt eredményezte, hogy hebegett, akadozott, előre hátra ugrált a történetben. Shadar Logoth, amikor elvesztette a barátait az éjszakában, azt sem tudta, élnek vagy halnak. Az Enyész Fehérhídon, Thom önfeláldozása, hogy ők elmenekülhessenek. A baerloni Enyész. Árnybarátok később, Howal Gode, és a fiú, aki félt tőlük. A nő, aki megpróbálta megölni Matet. A Félember a Lúd és Korona előtt.

Amikor az álmokról kezdett habogni, akkor már énjének beszélni kívánó fele is úgy érezte, feláll a hátán a szőr. Olyan erővel csukta be a száját, hogy beleharapott a nyelvébe. Szuszogva, ijedten figyelte az ogiert. Remélte, azt hiszi, egyszerű rémálmokról beszélt. A Fény a megmondhatója, hogy tényleg rémálomnak hangzott, sőt, az sem meglepő, ha aki hallja, annak is rémálmai lesznek tőle. Az is lehet, hogy Loial azt hiszi, egyszerűen csak megbolondult. Talán...

– Ta'veren – mondta az ogier.

Rand értetlenül nézett.

– Mi?

– Ta'veren. – Loial egyik vastag ujjával megvakarta csúcsos füle tövét, majd alig láthatóan megvonta a vállát. – Vén Haman mindig azt mondta, hogy sosem figyelek, de néha azért figyeltem. Néha igen. Nyilván tudod, hogyan szövődik a Minta?

– Ez a kérdés igazából sosem merült még föl bennem – mondta ő elgondolkozva. – Egyszerűen csak szövődik és kész.

– Ühm, igen, hát... nem igazán. Az Idő Kereke szövi a Korok Mintáját. A fonalak életek. A minta nem előre meghatározott, legalábbis nem mindig. Ha valaki meg akarja változtatni az élete menetét, és a Mintában van is erre hely, akkor a Kerék sző tovább, és beleveszi a szövetbe a változást. Kis változtatásokra mindig van hely, de a Minta időnként egyszerűen nem hajlandó elfogadni valamilyen nagy változtatást, bárhogy is próbálkozol vele. Érted?

Rand bólintott.

– Élhetnék a tanyán vagy Emondmezőn; az csak kis változás lenne. De ha mondjuk, király akarnék lenni... – elnevette magát.

Loial elvigyorodott, amitől valósággal kettészakadt az arca. Fogai fehérek voltak, és szélesek, mint egy-egy véső.

– Igen, ez az. De néha a változás választ téged, illetve inkább a Kerék jelöl ki téged a változásra. És az is előfordul időnként, hogy egy életfonalat, vagy többet, elfordít a Kerék, oly módon, hogy az összes környező szál kénytelen köréjük fonódni. Utóbbiak aztán további szálakat késztetnek irányváltoztatásra, azok pedig még többet, és így tovább. Az első szálat, ami a Háló létrejöttét okozza, úgy hívják, ta'veren, és ez ellen hiába is próbálsz védekezni, úgysem tudod megváltoztatni, amíg a Minta maga kellőképpen át nem alakul. A Háló – a ta'maral'ailen – tarthat hetekig, vagy évekig. Hathat egyetlen falura, de akár az egész Mintára is. Sasszárny Artur például ta'veren volt. Meg, felteszem, Rokonirtó Lews Therin is, ha már itt tartunk. – Robajló kuncogásba kezdett. – Vén Haman büszke lehetne rám. Mindig olyan unalmasan, álmosítóan magyarázott. Az utazásról szóló könyvek sokkal érdekesebbek voltak. De azért néha odafigyeltem.

– Ez mind nagyon szép, csak azt nem értem, mi köze van hozzám. Egyszerű juhász vagyok, nem valami újabb Sasszárny Artur. És Mat sem az, meg Perrin sem. Ez egyszerűen... nevetséges.

– Nem mondtam, hogy Sasszárny Artur vagy, de szinte érzem, hogy még így is, hogy csak itt ülünk, és hallgatom, amit mesélsz, még így is hogy örvénylik körülötted a Minta. Pedig nincs is ilyen jellegű Tehetségem. Bizony, ta'veren vagy, semmi kétség. Lehet, hogy a barátaid is azok. – Az ogier szünetet tartott, elgondolkozva dörzsölgette széles orrnyergét. Végül bólintott, mintha valami döntésre jutott volna. – Szeretnék veled utazni, Rand.

Rand egy ideig csak bámult. Azon gondolkodott, nem hallotta-e rosszul.

– Velem? – tört ki, amikor végre meg tudott szólalni. – Nem hallottad, mit mondtam a minket üldöző...? – Hirtelen az ajtóra meredt. Csukva állt, és olyan vastag volt, hogy ha hallgatózik is valaki a túloldalon, legfeljebb tompa mormogást hallhat, akkor is, ha nekinyomja a fülét a berakásokkal díszített fának. Azért, biztos, ami biztos, halkabban folytatta. – Szóval az üldözőinkről? Hogy ki áll mögöttük? Különben is azt mondtad, a fáidat akarod megnézni.

– Tar Valonban nagyon szép liget van, és úgy hallottam, az aes sedai-ok rendben is tartják. Különben sem csak a ligeteket akartam látni. Lehet, hogy nem vagy új Sasszárny Artur, de, legalábbis egy ideig, teköréd fogja alakítani magát a világ egy része. Talán már most is alakítja. Ezt még Vén Haman is szívesen végignézné.

Rand habozott. Jó lenne, ha velük tartana valaki. Ahogy mostanában Mat viselkedett, vele lenni majdnem olyan volt, mintha egyedül lenne az ember. Az ogier társaságában viszont jól érezte magát. Lehet, hogy ogier mértékkel fiatalnak számít, de ettől függetlenül rendíthetetlennek látszott, mint a kőszikla. Akárcsak Tam. És Loial rengeteg helyen volt, és még többről olvasott. Ránézett az ogierre, aki széles arcával úgy ült ott, mint a türelem szobra. Ült, és így is magasabb volt, mint a legtöbb ember állva. Hogy rejtesz el valakit, aki majdnem három méter magas? Sóhajtott, majd megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne, Loial. Még ha meg is talál itt minket Moiraine, egész Tar Valonig folyton veszélyben leszünk. Ha pedig nem talál meg... – Ha nem talál meg, akkor már halott, és a többiek is. Ó, Egwene. – Megrázkódott. Egwene nem halt meg. Moiraine rájuk fog találni.

Loial együttérzően nézett rá. Megérintette a vállát.

– Biztos vagyok benne, hogy a barátaid jól vannak, Rand.

Rand köszönetképpen bólintott. Ahhoz, hogy beszéljen, túlságosan összeszorult a torka.

– Legalább beszélgetnél azért velem néha? – sóhajtotta az ogier. Még a sóhaja is morajszerű volt. – Esetleg néha egy parti követ is játszhatnánk. Napok óta nincs kivel beszélnem, a jó Gill mesteren kívül, ő pedig legtöbbször túl elfoglalt, hogy velem foglalkozzon. A szakácsnő, úgy látszik, kegyetlenül hajtja. Lehet, hogy igazából az övé a fogadó?

– Hát persze, hogy beszélgetek – felelte rekedten. Megköszörülte a torkát, megpróbált elvigyorodni. – És ha találkozunk egyszer Tar Valonban, megmutathatnád az ottani ligetet. – Életben kell, hogy legyenek. A Fény adja, hogy ne legyen semmi bajuk.

Tizenötödik fejezet

A hosszú hajsza

Nynaeve erősen markolta a három ló kantárszárát. Az éjszakába meresztgette a szemét, mintha úgy valahogy át tudná fúrni a sötétséget, meg tudná találni az aes sedai-t és az őrzőt. Csontvázszerű fák vették körbe, élesen és feketén rajzolódtak ki a tompa holdfényben. A fák és a sötétség tökéletesen elrejtették, mit csinál Moiraine és Lan, no nem mintha bármelyikük is vette volna a fáradságot, hogy őt is felvilágosítsa. Lan egyszerűen odasúgta neki, hogy vigyázzon, hogy a lovak csöndben maradjanak, majd el is tűntek, őt meg itt hagyták álldogálni, mint valami lovászfiút. A lovakra pillantott, majd bőszet sóhajtott.

Mandarb majdnem olyan jól beleolvadt az éjszakába, mint a gazdája köpenye. A csatalóképzést kapott csődör egyedül azért engedte ilyen közel magához, mert Lan személyesen adta át neki a kantárt. Most egészen nyugodtan viselkedett az állat, de ő nem felejtette el, hogyan húzta hátra hangtalanul a száját, kimutatva az ínyét és a fogait, amikor egyszer Lan beleegyezésére nem is várva nyúlt a kantárjához. Attól, hogy közben semmilyen hangot nem adott ki, a vicsorgása csak még veszélyesebbnek látszott. Még egyszer, utoljára, a csődörre pillantott, majd elfordult, és abba az irányba bámult, amerre a két társa eltűnt. Közben elgondolkozva simogatta a saját lovát. Ijedten ugrott meg, amikor Aldieb a keze alá nyomta világos orrát, de aztán a fehér kancát is megpaskolta.

– Nincs értelme rajtad megbosszulnom, gondolom – suttogta –, csak mert a gazdád egy érzéketlen... – Megint a sötétségbe meresztette a szemét. Mit csinálhatnak?

Fehérhidat elhagyva egy darabig olyan falvakon haladtak át, amelyek szinte hihetetlenül normálisnak látszottak. Egyszerű piachelyek voltak ezek. Nynaeve úgy érezte, semmi kapcsolatuk sincs azzal a valósággal, amiben trallokok, aes sedai-ok és őrzők is léteznek. Jó ideig a Caemlyni utat követték, míg végül Moiraine egyszer csak felállt Aldieb kengyelében, és a keleti láthatárt kezdte fürkészni, mintha végig belátná a hosszú országutat, mind a rengeteg mérföldet, egészen Caemlynig, és azt is ki tudná venni, mi vár arra rájuk.

Aztán egy idő után az aes sedai végül nagy sóhajjal visszaült a nyeregbe.

– A Kerék sző, a Minta jő – mormogta –, de nem tudom elhinni, hogy véget szőne a reménynek. Először azzal kell törődnöm, amiben biztos lehetek. Lesz, ahogy a Kerék sző. – Azzal északnak fordította a kancáját, le az útról, be az erdőbe. Az egyik fiú abban az irányban volt, az érmével, amit tőle kapott. Lan követte.

Nynaeve vetett még egy utolsó, hosszú pillantást a Caemlyni útra. Nem sokan jártak rajta ezen a szakaszon, hármójukon kívül. Néhány nagykerekű kordé, és egy üres szekér a távolban. Maroknyi gyalogos; a holmijuk a hátukon, vagy kézikocsira halmozva. Néhányan ezek közül hajlandóak voltak elismerni, hogy Caemlynbe tartanak, ahol a hamis Sárkányt akarják megnézni, de legtöbbjük hevesen tagadta. Különösen azok, akik áthaladtak Fehérhídon. Fehérhídon ő is kezdett már hinni Moiraine-nek. Valamelyest. Illetve jobban, mint addig. Ami nem volt túl megnyugtató érzés.

Az őrző és az aes sedai majdnem eltűnt már szem elől a fák között, mire utánuk indult. Gyors lépésre nógatta a lovát, hogy utolérje őket. Lan többször is visszanézett, és intett neki, hogy jöjjön már, de ő maga szorosan Moiraine mögött maradt. Az aes sedai viszont csak előre figyelt. Egyik este, néhány nappal az út elhagyása után, a láthatatlan nyom megszakadt. Moiraine, a rendíthetetlen, kötélidegzetű Moiraine hirtelen felpattant az apró tábortűz, a zubogó teavíz mellől. Elkerekedett a szeme.

– Eltűnt – suttogta a éjszakába.

– Csak nem...? – Nynaeve nem tudta kimondani a kérdést. Fény, és még csak azt sem tudom, melyikük az!

– Nem halt meg – mondta lassan az aes sedai –, de nincs már nála a jelző. – Leült. Levette a lábost a tűzről, beleszórt egy maréknyi teafüvet. Nem remegett a keze, sem a hangja. – Reggel abba az irányba megyünk tovább, amerre eddig haladtunk. Ha elég közel érek, az érme nélkül is megtalálom.

Amint leégett a tűz, Lan a köpenyébe burkolta magát, leheveredett a parázs mellé, és álomba merült. Nynaeve nem tudott elaludni. Inkább az aes sedai-t figyelte. Moiraine szeme csukva volt, de egyenes háttal ült. Biztos volt benne, hogy nem alszik.

Az utolsó szem parázs is régen kihunyt már, amikor Moiraine kinyitotta a szemét, és ránézett. Még így, a sötétben is érezte, hogy mosolyog.

– Visszaszerezte az érmét, javasasszony. Minden rendben lesz. – Azzal lefeküdt a pokrócára, felsóhajtott, és szinte azonnal egyenletesen kezdett lélegezni.

Nynaeve nehezen tudta követni a példáját, bármennyire fáradt volt is. Állandóan a lehető legrosszabbra gondolt, változatosabbnál változatosabb szörnyűségeket képzelt maga elé, bárhogy próbálta is kiverni őket a fejéből. Minden rendben lesz. Fehérhíd óta ezt már nem volt olyan könnyű elhitetnie magával. Egyszer csak visszarántotta valami az emlékek közül az éjszakába. Igen, tényleg egy kéz fogta a vállát. Elnyomta a torkán kitörni készülő sikolyt, gyorsan az övénél kezdett matatni, a kését kereste. Már meg is fogta a markolatot, mire rájött, hogy a kéz Lané. Az őrző fején nem volt csuklya, de kaméleonszerű köpenye olyannyira beleolvadt az éjszakába, hogy arca halvány foltja a levegőben látszott lebegni. A keze, amit a vállára tett, mintha a semmiből került volna elő. Nynaeve remegve kapott levegőért. Arra számított, a férfi mindjárt megjegyzést tesz, hogy milyen könnyen meg tudta lepni, az azonban ehelyett elfordult, nekiállt a nyeregtáskáiban kotorászni.

– Szükség van magára – mondta, azzal letérdelt, nekiállt megbéklyózni a lovakat.

Amint végzett, felegyenesedett, megragadta a nő karját, és elindult a sötétben. Sötétbarna haja majdnem olyan jól beleolvadt az éjszakába, mint a köpenye. Még Nynaeve-nél is kevesebb zajt csapott. A nő kelletlenül ismerte el magában, hogy soha nem tudta volna követni a férfit ebben a feketeségben, ha nem markolta volna a karját. Egyébként sem tartotta valószínűnek, hogy ki tudná szabadítani magát, ha a férfi nem akarná elengedni. Nagyon erős keze volt.

Egy enyhe emelkedő tetejére érve – dombnak is alig lehetett nevezni –, az őrző fél térdre ereszkedett. Őt is lehúzta maga mellé. Eltartott egy ideig, amíg észrevette, hogy Moiraine is ott van. A mozdulatlan aes sedai-t sötét köpenyében könnyű volt árnyéknak nézni. Lan lemutatott a lejtőn, a domb túloldalára, egy nagy tisztás felé.

Nynaeve összehúzott szemöldökkel meresztgette a szemét a halovány holdfényben, aztán hirtelen felderült az arca. Azok az alig látható világos foltok sátrak. Sátortábor, több, szabályos sorban felállítva.

– Fehérköpenyek – suttogta Lan. – Kétszázan lehetnek. Talán többen is. Jó, iható víz van ott lenn. És a legény, akit keresünk.

– A táborban? – inkább érezte, mint látta Lan bólintását.

– A kellős közepén. Moiraine egyenesen rá tudna mutatni. Elég közel lopóztam, hogy lássam, fogva tartják.

– Fogoly? Miért?

– Nem tudom. A Gyermekeket nem kéne érdekeljen egy falusi fiú, kivéve, ha valami miatt gyanúsnak találják. A Fény a megmondhatója, nem sok kell, hogy a fehérköpenyek gyanakodni kezdjenek valakire, de ez akkor is aggasztó.

– Hogy akarja kiszabadítani? – Csak amikor a férfi rápillantott, döbbent rá, mennyire meg volt győződve, hogy az őrző egyszerűen be tud sétálni a kétszáz fős tábor kellős közepére, és ki tudja hozni a fiút. Nos, végül is mégiscsak őrző. Csak igaz kell, hogy legyen valami a történetekből.

Attól tartott, a férfi nevet rajta, de amikor az megszólalt, a hangja érzelemmentes, tárgyilagos volt.

– Ki tudom hozni, de valószínűleg nem lesz olyan állapotban, hogy lopakodni tudjon. Ha észrevesznek minket, azon kaphatjuk magunkat, hogy kétszáz fehérköpeny van a sarkunkban, miközben nálunk valamelyik lovon ketten kell, hogy üljenek. Kivéve, ha túl elfoglaltak, hogy az üldözésünkkel törődjenek. Hajlandó kockázatot vállalni?

– Ha azzal segítek egy emondmezein? Természetesen! Milyen kockázatot?

Az őrző megint a sötétségbe mutatott, a sátrakon túlra. Ezúttal azonban semmit nem tudott kivenni, csak sötét foltokat.

– A lovak vezetékei. Ha a karóhoz vezető fő köteleket átvágja, de nem teljesen, épp csak annyira, hogy amikor Moiraine figyelemelterelésbe kezd, elszakadjanak, a fehérköpenyeket túlságosan le fogja foglalni a saját lovaik kergetése, hogysem utánunk tudnának jönni. Két őr is van a tábor onnansó végén, a vezetékeken túl, de ha csak fele olyan jó, mint amilyennek tartja magát, akkor észre sem fogják venni.

Nynaeve nagyot nyelt. Nyulat cserkészni egy dolog, na de őröket, akiknek lándzsája és kardja van... Szóval ezek szerint úgy gondolja, jó vagyok.

– Rendben. Vállalom.

Lan bólintott, mintha nem is számított volna másra.

– Még egy dolog. Farkasok járnak a környéken ma éjszaka. Kettőt is láttam, ami azt jelenti, valószínűleg több is van. – Elhallgatott, és bár nem változott meg a hangja, Nynaeve meg volt győződve róla, hogy csodálkozik. – Mintha kifejezetten azt akarták volna, hogy meglássam őket. Na mindegy, emiatt nem kell aggódnia. A farkasok általában távol tartják magukat az emberektől.

– De jó, hogy mondja. Magamtól biztos nem tudtam volna – mondta Nynaeve. Csak úgy csöpögött a hangjából a méz. – Hiszen csak juhászok között nőttem fel. – A férfi felmordult, mire ő elégedetten mosolygott bele a sötétbe.

– Akkor neki is állunk – mondta az őrző.

A fegyveresekkel teli táborra nézve a javasasszony mosolya elhalványult. Kétszáz ember lándzsával, karddal és... Gyorsan meglazította a kését a tokjában, és már surrant is volna el; mielőtt még meggondolhatná magát. Moiraine azonban megragadta a karját. Majdnem olyan erős volt a szorítása, mint Lané.

– Legyen óvatos – mondta az aes sedai lágyan. – Amint elvágta a köteleket, jöjjön vissza, amilyen gyorsan csak tud. Maga is a Minta része, és nem is kockáztatnám az életét, mint ahogy a többiekét sem, ha nem forogna az utóbbi időben kockán az egész világ sorsa.

Mikor a másik nő végre elengedte a karját, Nynaeve lopva megdörzsölte. Nem állt szándékában az aes sedai tudomására hozni, hogy fájt a szorítása. De Moiraine, amint elengedte őt, máris újra az alattuk elterülő tábort tanulmányozta. Az őrző pedig eltűnt, döbbent rá ijedten. Nem is hallotta elmenni. A Fény vakítsa meg ezt a francos férfit! Gyorsan felkötötte a szoknyáját, hogy szabad mozgást adjon a lábának, majd a sötétségbe rontott.

Ez után a kezdeti rohanás után, ami alatt hangosan recsegtek a lába alatt kettétörő gallyak, hamarosan lelassított. Nagyon örült, hogy nem volt ott senki, aki láthatta volna elvörösödni. Hiszen épp az a legfontosabb, hogy hangtalanul haladjon, és amúgy sem kell versenyeznie az őrzővel. Csakugyan nem?

Elűzte a fejéből a zavaró gondolatokat, inkább az óvatos előrehaladásra koncentrált a sötét erdőben. Önmagában még nem is lett volna nehéz a dolog; a fogyó hold halvány fénye bárkinek bőven elég lett volna, akit az apja tanított cserkészni, és a föld is enyhén, egyenletesen lejtett. De az éjszakai ég háttere elé élesen kirajzolódó kopár fák folyamatosan emlékeztették, hogy ez nem vadászat, és nem is vidám bújócska. A szél süvöltése is túlságosan emlékeztetett a trallok kürtök hangjára. Most, hogy így egyedül volt a sötétben, már eszébe jutott, hogy a farkasok, noha általában elmenekülnek az emberek elől, ezen a télen egészen másképp viselkedtek a Folyóközben.

Amikor végül megérezte a lovak szagát, hőhullámként áradt végig a tagjain a megkönnyebbülés. Még a lélegzetét is majdnem visszafojtotta, olyan óvatosan ereszkedett hasra, majd mászott előre, széllel szemben, a szag irányába.

Majdnem beleütközött az őrökbe, mielőtt észrevette volna őket. Egyszer csak felbukkantak az éjszakából, és felé masíroztak. Fehér köpenyük lobogott a szélben; a holdfényben egészen ezüstösnek tűnt. Ezzel az erővel akár fáklyát is hordhattak volna maguknál, az sem tette volna sokkal feltűnőbbé őket. Megdermedt, próbált beleolvadni a talajba. Majdnem pont előtte, alig tíz lépésnyire hangos toppantással díszmenetbe illő megállást hajtottak végre. Egymással szemben álltak, vállra fektetett lándzsával. Közvetlenül mögöttük sötét alakokat vett ki, amik csak a lovak lehettek. Erős istállószag érződött, ló- és trágyaszag.

– Rend és nyugalom az éjszakában – jelentette be az egyik fehérköpenyes alak. – A Fény világosítson meg minket, és védjen meg az Árnyéktól.

– Rend és nyugalom az éjszakában – felelte a másik. – A Fény világosítson meg minket, és védjen meg az Árnyéktól.

Ezzel hátat fordítottak egymásnak, majd újra elmasíroztak a sötétségbe.

Megvárta, amíg megtesznek két teljes kört. Közben magában számolt, úgy mérte az időt. Mindkétszer pontosan ugyanaddig jutott el. Mindkétszer ugyanazt a szöveget ismételték meg, a legkisebb eltérés nélkül. Még csak oldalra sem pillantott egyik sem. Mereven maguk elé bámulva masíroztak elő, majd ugyanígy meneteltek el. Ki tudja, talán akkor sem vették volna észre, ha nyugodtan feláll.

Mielőtt az éjszaka harmadszor is elnyelhette volna lobogó köpenyük fehér foltját, már föl is pattant, és előregörnyedve a lovakhoz rohant. Közelebb érve lelassított, nehogy megijessze az állatokat. Lehet, hogy a fehérköpeny őrök csak azt látják meg, amit az orruk elé dugnak, de ha hirtelen nyihogni, horkantgatni kezdenek a lovak, annak biztosan utánanéznének.

A cölöpök közé feszített vezetékekhez – több sor ló is volt – kötött hátasok alig kivehető fekete tömegek voltak a sötétségben. Lehajtott fejjel álldogáltak. Egyik-másik néha fújt, vagy dobbantott egyet álmában. A halvány holdfényben csaknem belebotlott a vezeték végén álló cölöpbe, mielőtt észrevette. A kötél felé nyúlt, de megdermedt, mert a legközelebbi ló felemelte a fejét, és ránézett. Kötőféke nagy hurokba volt kötve a cölöphöz vezető hüvelyknyi vastag vezetékkötélen. Egyetlen nyerítés. A szíve ki akart ugrani a helyéről. Olyan hangosan dobogott, hogy már attól félt, meghallhatják az őrök.

Egyetlen pillanatra sem véve le a szemét a lóról, nekiállt átvágni a vezetéket. Az ujjaival tapintva ellenőrizte, mennyire mély már a vágás. A ló fölemelte, majd leejtette a fejét. Elakadt a lélegzete. Egyetlen egy nyerítés.

Épp csak néhány vékony kenderrost maradt egészben az ujjai alatt. Lassan a következő kötél felé indult. Közben folyamatosan a lovat figyelte, amíg el nem távolodott annyira, hogy már nem látta, nézi-e még vagy sem. Akkor szaggatott, mély lélegzetet vett. Ha mind ilyen lesz, nem valószínű, hogy sokáig fogja bírni.

A következő vezetéknél azonban, és az azután következőnél, meg az azutáninál, a lovak nyugodtan aludtak tovább, még akkor is, amikor megvágta a hüvelykujját, és alig tudott visszafojtani egy kiáltást. Miközben a sebet szopogatta, aggodalmasan nézett vissza arra, amerről jött. Minthogy szélirányban voltak tőle, már nem hallotta az őrök rendszeres, szertartásos jelentéstételét, azok viszont meghallhatták őt, ha épp a megfelelő helyen tartózkodtak. Hogyha elindulnak felé, megnézni, honnan jött a zaj, a szél miatt nem fogja meghallani őket, amíg a közvetlen közelébe nem érnek. Ideje indulni. Ha ötből négy ló szabadon rohangál, nem állnak neki üldözni senkit.

Mégsem mozdult. Már előre látta Lan szemét, amikor meghallja, mit csinált. Nem vádolná, hiszen a gondolatmenete végül is helyes volt, és nem is számított volna tőle ennél többre. Elvégre is csak egy javasasszony, nem valami francos legyőzhetetlen őrző, aki szinte láthatatlanná tud válni. Összeszorította a fogát, majd továbbindult, a következő, utolsó vezeték-kötél felé. Az első hozzákötött ló Bela volt.

Nem tudta volna mással összetéveszteni a tömzsi, borzas alakot. Az, hogy egy másik, pontosan ugyanilyen ló legyen, pont itt és most, már túl nagy véletlen egybeesés lett volna. Hirtelen annyira megörült, hogy mégsem hagyta ki az utolsó vezetéket, hogy remegni kezdett. Keze-lába reszketett, olyannyira, hogy félt megérinteni a kötelet. Az elméje azonban tiszta volt, mint a Borforrás-patak. Bármelyik fiú legyen is a táborban, Egwene is vele van. És ha ketten ülnének egy lovon, néhány Gyermek utolérné őket, bármennyire alaposan szétszóródnak is a hátasok. Akkor pedig többen is meghalnának a csapatból. Ebben olyan biztos volt, mint amikor a szél szavát hallgatta. Ettől a gyomrába döfött a félelem, félelem attól, aminek köszönhetően ezt ilyen biztosan tudja. Ennek már semmi köze a terméshez, az időjáráshoz, vagy a betegekhez. Miért kellett Moiraine-nek megmondani nekem, hogy használni tudom a Hatalmat? Miért nem tudott inkább békén hagyni?

Különös módon, a félelem elmulasztotta a remegését. Olyan biztos kézzel metszette be a kötelet, mintha a saját házában vágná a gyógyfüveket. Aztán visszalökte a kést a tokjába, és eloldozta Bela vezetőszárát. A borzas kanca ijedt rezzenéssel ébredt fel, dobálni kezdte a fejét; de ő megsimogatta az orrát, és halkan, megnyugtató hangon duruzsolt a fülébe. Bela mély horkantást hallatott, de aztán láthatóan lecsillapodott.

Több ló is fölébredt a vezeték mentén, és őt nézte. Meglehetősen kelletlenül nyúlt a következő vezetőszárért, ugyanis eszébe jutott Mandarb. Ennek a lónak azonban, úgy tűnt, nincs kifogása, hogy egy idegen fogja meg. Sőt, a jelek szerint ő is igényt tartott némi simogatásra, amilyet Bela kapott. Jól megmarkolta Bela gyeplőjét, a másik lóét pedig a másik csuklója köré tekerte. Közben idegesen figyelte a tábort. A világos sátrak alig harminc méternyire voltak tőle. Látta, hogy emberek mászkálnak közöttük. Ha észreveszik, hogy mocorognak a lovak, és idejönnek megnézni, mitől...

Kétségbeesetten reménykedett, hogy Moiraine nem várja meg, amíg visszatér. Akármire készül is az aes sedai, csinálhatná már. Fény, add, hogy most csinálja, mielőtt...

Hirtelen villám hasított az éjszakai égbe, közvetlenül a tábor fölött. Egy pillanatra teljesen elűzte a környékről a sötétséget. Mennydörgés sújtott kalapácsként a fülére, olyan erővel, hogy azt hitte, mindjárt kiszalad alóla a lába. A háromágú, cikcakkos fényvilla egyik ága közvetlenül a lovak mögött csapott a földbe. Szökőkútként záporozott a magasba a talaj és a kövek. A meghasadó föld moraja a mennydörgéssel vetekedett. A lovak őrjöngeni kezdtek, sikoltva nyerítettek, ágaskodtak. A vezetékkötelek cérnaként szakadtak el, ahol bevágta őket. Újabb villám cikázott végig az égen, mikor még el sem halványult az előző képe a szemében.

Nynaeve túlságosan elfoglalt volt, hogy örüljön. Az első mennydörgés hallatán Bela az egyik irányba kezdte rángatni, mialatt a másik az ellenkező irányba hátrált, ágaskodva. Úgy érezte, mindjárt tőből kiszakad a karja. Egy végtelen pillanatig a levegőben lógott a két ló között. Sikolyát elnyomta a második égzengés. Aztán megint becsapott egy villám, és megint, és megint, míg a mennydörgések már egyetlen folyamatos, eget rengető morajjá olvadtak össze. Minthogy arra nem tudtak menni, amerre szerettek volna, a két ló visszaereszkedett négy lábra, így végre ő is visszazuhant a földre. Legszívesebben összegörnyedt volna, és megkínzott vállait masszírozta volna, de ilyesmire nem volt idő. Bela és a másik ló fel-alá lökdösték, rángatták. Vadul forgott a szemük, hamarosan már csak a fehérje látszott. Bármikor fellökhetik, eltaposhatják. Valahogy sikerült felemelnie a karját, megragadnia Bela sörényét, és fölhúznia magát a táncoló kanca hátára. A másik gyeplő még mindig a csuklójára volt tekerve. Jó mélyen a húsába vágott.

Leesett állal bámulta a sötétségből előbukkanó, vicsorgó, szürke alakot. Vele és a vele lévő két lóval nem törődött, de a többi, föl alá rohangászó állat felé oda-odakapott. Szorosan a nyomában egy másik halálos árnyék suhant. Nynaeve újra sikítani akart, de nem jött ki hang a torkán. Farkasok! Fény, segíts! Mit csinál Moiraine?

Bela oldalába vágta a sarkát, de erre már nem is volt szükség. A kanca vágtába ugrott; a másik ló pedig örömmel követte. Mindegy, merre, csak rohanni, menekülni lehessen, minél távolabb az égből hulló tűztől, ami megölte az éjszakát.

Tizenhatodik fejezet

Szabadítók

Perrin próbált, amennyire lehet, kényelmesen elhelyezkedni, annak ellenére, hogy hátra van kötve a keze, de végül sóhajtva adta föl. Ahányszor sikerült lefészkelődnie egy kőről, két másik döfött a hátába helyette. Megkísérelte valahogy megigazítani magán a ráterített köpenyt; nem sok sikerrel. Pedig hideg volt az éjszaka. Úgy érezte, a föld minden hőt kiszív belőle. Ahogy minden éjszaka, amióta a fehérköpenyek fogságába estek. A Gyermekek véleménye szerint foglyoknak nem kell pokróc, sem sátor. A veszélyes árnybarátoknak meg különösen nem.

Egwene a hátához simulva feküdt, hogy legalább egymást melegítsék valamelyest. Mélyen, kimerülten aludt. Még csak nem is nyöszörgött, amiért fészkelődik. A nap már hosszú órákkal korábban lement. Perrin minden tagja sajgott az egész napos, ló mögötti gyaloglástól, kötőfékkel a nyakában. Mégsem tudott elaludni.

A menetoszlop tulajdonképpen nem is haladt olyan gyorsan. Miután a vezetéklovaik nagy része elveszett a steddingnél a farkasok miatt, a fehérköpenyek nem tudtak olyan iramot tartani, amilyet szerettek volna. A késlekedés még egy ok volt, amiért az emondmezeieket gyűlölhették. A kanyargózó kettős oszlop azért így is egyenletesen, jó iramban haladt – Bornhald úrkapitány mindenképpen időben akart Caemlynbe érni. Hogy ez a határidő mikor lehet, arról neki persze fogalma sem volt. Perrin állandóan attól rettegett, nehogy elessen, mert biztos volt benne, hogy a kötelét tartó fehérköpeny nem állna meg, bármennyire is azt parancsolta Bornhald úrkapitány, hogy életben kell tartani őket az amadori inkvizítorok számára. Tudta, hogy nem lesz képes segíteni magán, ha ez bekövetkezik, hiszen csak akkor szabadították ki a kezét, amikor enni kapott, illetve a latrinagödörnél tett látogatásai alatt. A kötéllel a nyakában minden lépésre oda kellett figyelnie, minden kiálló kődarab életveszélyes volt. Egész testében megfeszülve, ugrásra készen gyalogolt, szeme aggodalmasan pásztázta a talajt. Ahányszor csak Egwene-re nézett, látta, a lány is hozzá hasonlóan jár. Amikor találkozott a tekintetük, a lány arca mindig merev volt a félelemtől. De egyikük sem merte egyetlen gyors pillantásnál tovább elfordítani a fejét a föld felől.

Általában kifacsart rongyként omlott össze, amint a fehérköpenyek hagyták megállni, de ma este száguldtak a fejében a gondolatok. Libabőrözött a napok óta erősödő rettegéstől. Ahányszor csak becsukta a szemét, az lebegett előtte, amit Byar ígért kettőjüknek, amint Amadorba érnek.

Biztos volt benne, hogy Egwene még mindig el sem hiszi, amit a fehérköpeny szokott színtelen hangján velük közölt. Ha elhinné, nem tudna aludni, bármilyen fáradt legyen is. Eleinte maga is kételkedett. Most sem szívesen fogadta el. Normális ember egyszerűen nem tesz ilyesmiket egy másik emberrel. De Byar nem igazán fenyegette őket. Úgy beszélt a tüzes vasakról, a fogókról, a nyúzókésekről, a tűkről, mintha azt magyarázná, megy, iszik egy pohár vizet. Nem úgy tűnt, mintha rájuk akarna ijeszteni. Egy csipetnyi káröröm sem volt a szemében. Egyszerűen nem is érdekelte igazán, félnek-e vagy sem, megkínozzák-e őket vagy sem, élnek-e vagy sem. Ettől verte ki Perrin arcát a hideg veríték, amint jobban belegondolt. Ez győzte meg végül, hogy Byar egész egyszerűen csak az igazat mondja.

A két őr köpenye szürkén derengett a halovány holdfényben. Az arcukat nem tudta kivenni, de tisztában volt vele, hogy figyelik. Mintha ugyan bármivel is megpróbálkozhatnának, annak ellenére, hogy kezük-lábuk össze van kötve. Emlékezett, milyen volt az arckifejezésük, amikor még volt annyi fény, hogy lássa is. Csak úgy sütött a szemükből az undor. Arcuk elgyötört volt. Mintha nyálkás, büdös szörnyetegeket kellene őrizniük, amikre még ránézni is rossz. Mindegyik fehérköpeny úgy viselkedett velük. Soha, egy pillanatra sem enyhültek meg irántuk. Fény, hogyan győzhetném meg őket, hogy nem vagyunk árnybarátok, amikor már eldöntötték magukban, hogy azok vagyunk? A rosszullét kerülgette. A végén valószínűleg bármit be fog vallani, csak hogy az inkvizítorok ne bántsák többet.

Valaki jött feléjük. Egy fehérköpeny, lámpával a kezében. Megállt, váltott pár szót az őrökkel, akik tiszteletteljesen felelgettek a kérdéseire. Perrin nem tudta kivenni, mit beszélnek, de a magas, ösztövér alakot felismerte.

Hunyorogni kezdett az arcába tolt lámpa fényében. Byar a másik kezében az ő fejszéjét tartotta. Már a fogságba esésük napján kisajátította. Legalábbis ő nemigen látta úgy a férfit, hogy nála ne lett volna.

– Ébresztő – szólalt meg Byar érzelemmentes hangon, mintha azt hitte volna, hogy Perrin felemelt fejjel szokott aludni. A felszólítást aláhúzandó jó erősen oldalba rúgta.

Perrin felnyögött. A fogát csikorgatta. Már eddig is tele volt kék-zöld foltokkal Byar rúgásaitól.

– Azt mondtam, ébresztő. – Újra hátrahúzta a lábát, mire Perrin gyorsan megszólalt.

– Ébren vagyok. – A fehérköpeny tiszt elvárta, hogy mindig válaszoljanak, ha hozzájuk szól, máskülönben megtalálta a módját, hogy felhívja magára a figyelmet.

Byar a földre tette a lámpát, majd lehajolt, hogy ellenőrizze a kötelékeit. Ennek ürügyén, durván megrántotta a csuklóját, megtekerte a karját. Miután megbizonyosodott, hogy azok a csomók most is pont olyan szorosan tartanak, mint amikor megkötötte őket, megrántotta a bokájára erősített kötelet is, jól meghúzva őt a köves talajon. A fehérköpeny túl csontvázszerűnek látszott, hogy különösebben erős lehessen, mégis olyan könnyedén rángatta, mint egy kisgyereket. Ezt az ellenőrzést egy este sem hagyta ki.

Mikor Byar kiegyenesedett, Perrin észrevette, hogy Egwene még mindig alszik.

– Kelj fel! – ordította. – Egwene! Ébredj fel!

– Mi...? Mi az? – kérdezte a lány álomittas, rémült hangon. Felemelte a fejét, a lámpafénytől pislogva nézett körül.

A fehérköpeny nem adta jelét sajnálatnak, amiért nem rugdoshatta fel. Soha nem látszott rajta ilyesmi. A lány köteleit is megrángatta, ugyanúgy, mint Perrinét. A nyögéseivel nem törődött. A fájdalomokozás is azok közé a dolgok közé tartozott, amelyek látszólag teljesen hidegen hagyták, semmilyen érzelmi reakciót nem keltettek benne. Egyedül Perrint bántalmazta szokatlanul szívesen. Még ha ő maga nem is emlékezett rá, Byar nem felejtette el, hogy a fiú megölt két Gyermeket.

– Miért aludjanak az árnybarátok – kérdezte a fehérköpeny színtelen hangon – amikor becsületes embereknek kell ébren maradniuk, hogy őrködjenek felettük?

– Századszor mondom – szólalt meg Egwene fáradtan –, nem vagyunk árnybarátok.

Perrin megfeszült. Az ilyen megjegyzéseket néha lelkibeszéd követte, idegőrlő, majdnem monoton hangon, hogy ismerjék be és bánják meg bűneiket, amit részletes leírás követett az inkvizítorok vallatási módszereiről. De volt, amikor a lelkibeszéd mellé egy rúgást is kaptak.

Most azonban mindkettő elmaradt. A fehérköpeny ehelyett leguggolt eléjük, teste csupa szöglet és mélyedés. A fejszét keresztbefektette a térdén. A köpenye bal mellső részére hímzett arany nap és alatta a két arany csillag szinte ragyogott a lámpafényben. Ezúttal valami más is látszott az arcán, megvetésen és gyűlöleten kívül. Valami elszánt, titkolódzó kifejezés. Kezét a fejsze nyelén nyugtatta, csendben nézte Perrint. A kovácslegény próbált nem fészkelődni a beesett szemű pillantás súlya alatt.

– Lelassítasz minket, árnybarát, te és a farkasaid. A Felkentek Tanácsa hallott már jelentéseket ilyesmikről, és szeretnének többet is megtudni, ezért Amadorba kell vinnünk, hogy átadhassunk az inkvizítoroknak, de akkor is lelassítasz bennünket. Azt reméltem, tudunk majd olyan gyorsan haladni, amennyire kell, a vezetéklovak nélkül is, de tévedtem. – Elhallgatott, komor arccal nézett rájuk.

Perrin várt. Úgyis folytatja majd, ha akarja.

– Az úrkapitány két kő között őrlődik – jelentette ki végül a férfi. – A farkasok miatt a Tanács elé kell vinnie, de Caemlynbe is oda kell érnünk. Nincs szabad lovunk, amire feltehetnénk benneteket, de ha hagyunk tovább gyalogolni, nem leszünk a városban a kijelölt időre. Az úrkapitány meglehetősen egyoldalúan ítéli meg, mi a kötelessége, mindenáron a Tanács elé akar juttatni benneteket.

Egwene apró nyöszörgést hallatott. Byar Perrinre meredt, ő pedig visszanézett, de pislogni is alig mert.

– Nem értem – mondta végül lassan.

– Nincs mit érteni. Az egész csak puszta feltételezés. Ha megszöknétek, nem lenne időnk követni a nyomaitokat. Egy órányi vesztegetnivaló időnk sincs, ha pontosan akarunk Caemlynbe érni. Ha, teszem azt, egy éles kövön elreszelnétek a kötelékeiteket, és eltűnnétek az éjszakában, az úrkapitány problémája megoldódna. – Egy pillanatra sem véve le a szemét Perrinről, a köpenye alá nyúlt, és a földre dobott valamit.

A fiú szeme önkéntelenül is követte a tárgy esését. Amikor rájött, mi az, levegőért kapkodott. Egy kő. Egy éles szélű, kettétört kő.

– Puszta feltételezés – mondta Byar. – Az őreitek is ezen tűnődnek ma éjszaka.

Perrin szája hirtelen kiszáradt. Gondold végig! Fény segíts, végig kell gondolnom! Nem hibázhatok!

Igaz lenne? Tényleg ennyire fontos lenne a fehérköpenyeknek, hogy gyorsan Caemlynbe érjenek? Hogy még két feltételezett árnybarátot is szabadon engedjenek? Nem, ilyen irányból hiába próbálkozik, nem tud hozzá eleget. Byar volt az egyetlen Gyermek, aki szóba állt velük, Bornhald úrkapitánytól eltekintve, és egyikük sem volt túl bőbeszédű. Nem, máshonnan kell megközelítenie. Ha Byar azt akarja, hogy megszökjenek, miért nem vágja el egyszerűen a kötelékeiket? Ha tényleg azt akarja. Pont ő, aki a leginkább meg van győződve, hogy ők ketten árnybarátok. Byar, aki jobban gyűlöli az árnybarátokat, mint magát a Sötét Urat. Byar, aki minden lehetséges alkalmat kihasznál, hogy fájdalmat okozzon neki, amiért megölt két fehérköpenyt. Pont ő akarná futni hagyni őket?

Ha eddig azt hitte, hogy vadul forog az agya, hát most úgy pörgött, mint a forgószél. A hideg ellenére patakokban folyt az arcán a veríték. Az őrökre pillantott. Halványszürke árnyaknak látszottak csupán, de úgy tűnt, ugrásra készen várakoznak. Ha őt és Egwene-t szökés közben megölik, és a kötelékeik elreszelve hevernek egy kő mellett, ami akár véletlenül is ott lehetett... Az úrkapitány problémáját az is nagyszerűen megoldaná. Byar pedig elérné, hogy mindketten meghaljanak, ahogy eredetileg is szerette volna.

Az ösztövér férfi felemelte a sisakját a lámpa mellől, és már állt is fel.

– Várjon – szólalt meg rekedten. Üresen kattogott az agya, ahogy valami kiutat keresett. – Várjon, tárgyalni akarok. Én...

Jön a segítség!

A gondolat virágsziromként nyílt ki az agyában. Tiszta fény a zűrzavar közepén. Úgy megdöbbent, hogy egy pillanatra minden mást elfelejtett, még azt is, hol van. Tarka él. Elyas, küldte a farkas felé. Szavak nélkül tudakolta, életben van-e a férfi. Válaszként egy képet kapott. Elyast látta, amint örökzöld ágakból összehordott derékaljon fekszik egy barlangban, apró tábortűz mellett, és az oldalába kapott sebet kezeli. Az egész gondolatcsere egy pillanatig tartott csupán. Tátott szájjal nézett Byarra, és ostoba vigyorra húzódott a szája. Elyas él! És Tarka is. Jön a segítség.

Byar megdermedt, mielőtt teljesen kiegyenesedett volna. Görnyedt tartásból nézett rá.

– Valami gondolatod támadt, folyóközi Perrin, és én tudni akarom, mi az.

A fiú egy pillanatra azt hitte, a Tarkától érkezett gondolatra utal. Rémület suhant át az arcán, amit nyomban megkönnyebbülés követett. Byar erről semmiképpen nem tudhat.

A fehérköpeny végig figyelte gyorsan hullámzó arckifejezéseit. Aztán, most először, a kőre pillantott, amit az előbb dobott a földre.

Átgondolja a dolgot, döbbent rá Perrin. Ha meggondolja magát a kővel kapcsolatban, vajon életben meri őket hagyni, amikor bármikor eljárhat a szájuk? Egy kötelet az után is el lehet reszelni, hogy a viselője már meghalt, még ha ezzel nagyobb is a lebukás veszélye. Byar szemébe nézett – a férfi szemgödrének árnyékos mélysége olyan hatást keltett, mintha a Gyermek sötét barlangokból lesne ki – és meglátta benne a halálukat.

A fehérköpeny kinyitotta a száját, és mialatt Perrin várta, hogy elhangozzon az ítélet, hirtelen túl gyorsan kezdtek történni a dolgok, hogy gondolkodni maradjon ideje.

Az egyik őr egyszer csak eltűnt. Az egyik pillanatban még két halvány alak látszott a sötétben, a másikban az egyiküket elnyelte az éjszaka. A másik őr megfordult, kiáltásra nyílt a szája, de mielőtt az első hang elhagyhatta volna a torkát, tompa, nedves puffanás hallatszott, és eldőlt, mint a kivágott fa.

Byar megpördült, gyorsan, mint a lecsapó vipera. Olyan sebességgel pörgette a fejszét, hogy az búgni kezdett. Perrin kidülledt szemmel nézte, ahogy egyszer csak az éjszaka egy darabja befolyt a lámpa fénykörébe. Ordítani akart, ki is nyílt a szája, de úgy elszorult a torka, hogy nem jött ki rajta hang. Egy pillanatra még arról is megfeledkezett, hogy Byar meg akarja őket ölni. A fehérköpeny legalább emberi lény, de most az éjszaka kelt életre, hogy mindannyiukkal végezzen.

Aztán a fénybe rontó sötétségből egyszer csak Lan lett. Köpenye a szürke és a fekete árnyalataiban játszva lobogott a mozdulatait követve. Byar villámként csapott le a fejszével. Lan pedig, mintegy mellékesen, kicsit oldalra dőlt. Olyan közel haladt el hozzá a penge, hogy éreznie kellett a szelét. A fehérköpeny szemei elkerekedtek, miközben az ütés lendületétől elvesztette az egyensúlyát. Az őrző kezei, lábai gyors egymásutánban legalább tucatnyiszor sújtottak le rá, olyan gyorsan, hogy Perrin nem is volt benne biztos, mit lát. Egyben viszont igen: hogy Byar összeomlott, mint a rongybaba. De még le sem ért a földre, az őrző már a lámpa mellett térdelt, és kioltotta azt.

A hirtelen támadt sötétségben Perrin vakon meregette a szemét. Lan megint mintha kámforrá vált volna.

– Tényleg...? – Egwene-t visszafojtott zokogás rázta meg. – Azt hittük, maguk meghaltak. Azt hittük, mind meghaltak.

– Még nem. – Az őrző mély suttogásából kihallott, magában mulat.

Kezek érintették meg Perrint, megtalálták a kötelékeit. Egy kés metszette át őket, egyetlen, alig érezhető mozdulattal. Szabad volt. Sajgó, tiltakozó izmokkal ült föl. Csuklóit dörzsölve nézett a szürkés halomra, ami Byarból látszott. – Byar...? Meg...?

– Nem – felelte Lan hangja halkan a sötétből. – Nem ölök, ha nem kifejezetten az a célom. De egy darabig nem lesz vele gond. Ne kérdezősködjetek annyit, inkább vegyetek fel egy-egy fehér köpenyt. Nincs sok időnk.

Perrin Byarhoz mászott. Komoly erőfeszítésébe került, hogy meg merje érinteni. Amikor megérezte, hogy a Gyermek mellkasa emelkedik-süllyed, majdnem elkapta onnan a kezét. Szaladgált a hátán a hideg, de sikerült rávennie magát, hogy kikapcsolja, majd lehúzza róla a köpenyét. Bármit mondjon is Lan, nagyon jól el tudta képzelni, hogy a koponyaképű férfi a következő pillanatban egyszer csak felül. Gyorsan körbetapogatódzott, míg meg nem találta a fejszéjét, majd egy másik őrhöz mászott. Egy pillanatig csodálkozott, hogy ezt az eszméletlen Gyermeket minden habozás nélkül meg merte érinteni, de aztán rögtön rá is jött, miért. Minden fehérköpeny gyűlölte őt, de a gyűlölet legalább emberi érzelem. Byar viszont nem érzett semmit, azon kívül, hogy neki meg kell halnia, de még abban sem volt semmi gyűlölet, egyáltalán, semmi érzelem.

A karjára fektette a két köpenyt, és megfordult – majd hatalmába kerítette a pánik. A koromsötétben hirtelen teljesen elvesztette az irányérzékét, fogalma sem volt, hogy találhatna vissza Lanhoz és a többiekhez. Földbe gyökerezett a lába, meg sem mert mozdulni. Világos köpenye nélkül már Byar sem látszott. Egyszerűen semmilyen tájékozódási pontot nem talált. Bármerre indul, lehet, hogy épp a tábor közepe van arra.

– Erre.

Botladozva Lan suttogó hangja felé indult, amíg láthatatlan karok nem állították meg. Egwene szürke árny volt csupán, Lan arca homályos folt; úgy tűnt, az őrzőnek nincs is más testrésze. Érezte a rászegeződő pillantásukat. Vajon azt várják tőle, hogy magyarázkodni kezdjen?

– Vegyétek fel a köpenyeket – így Lan. – Gyorsan. A sajátotokat hajtsátok össze. És egyetlen hangot se. Még nem vagytok biztonságban.

Perrin sietve Egwene kezébe nyomta az egyik köpenyt. Megkönnyebbült, hogy nem kell beszélnie arról, mennyire megijedt. A saját köpenyéből jól szállítható csomagot csinált, majd magára kanyarította a Gyermekek fehér egyenruháját. Amint eligazgatta magát, borsódzni kezdett a háta. Vajon végül Byaré került hozzá? Szinte érezni vélte rajta az ösztövér férfi szagát.

Lan utasította őket, hogy fogják meg egymás kezét. Perrin egyik kezével a fejszéjét markolta, a másikat Egwene-nek nyújtotta. Remélte, az őrző most már gyorsan kiviszi őket, mielőtt túlságosan megszalad a fantáziája. Ehelyett csak álldogáltak egyhelyben a Gyermekek sátrai között; két fehérköpenyes alak, és egy másik, akit csak éreztek, nem láttak.

– Hamarosan – suttogta Lan. – Most már bármelyik pillanatban.

Villám hasított a tábor fölött az éjszakába, olyan közel, hogy Perrin minden szőrszála, de még a haja is égnek állt a levegőben felgyülemlett töltéstől. Közvetlenül a sátrakon túl szökőkútként záporozott a magasba a föld a becsapódás helyén. A földi robbanás hangjai egybemosódott a magasból felhangzó dörgéssel. Mielőtt a fényvillanás elhalványult volna, Lan megindította őket.

Alig tettek meg egy lépést, mikor újabb villámcsapás tépte fel a sötétséget. Záporoztak a villámok, folyamatosan villogott az éjszaka, mintha valójában sötétség-felvillanások szakítanák meg néha a folyamatos kék fényt. Dobpergésszerűen robajlottak fel a mennydörgések, egyetlen folyamatos, fültépő égzengésbe olvadtak össze. Félelemtől félőrült lovak nyerítettek sikoltva, de ez csak tompán hallatszott, kivéve egy-egy pillanatot, amikor elhalkult a mennydörgés. Mindenfelé emberek botladoztak ki a sátraikból, némelyik fehér köpenyben, mások félmeztelenül. Sokan fel-alá rohangásztak, mások csak álltak dermedten.

Lan mindeközben futólépésben rángatta kettőjüket maga után. Perrin haladt hátul. Egy-egy fehérköpeny tágra nyílt szemmel nézett rájuk, mikor elhaladtak mellette. Néhányan még oda is ordítottak nekik valamit, de az égiháború zajában nem lehetett hallani. De fehér köpenyüknek köszönhetően megállítani senki nem próbálta őket. Elhaladtak a sátrak között, elhagyták a tábort, majd eltűntek az éjszakában, és senki még csak nem is próbált kezet emelni rájuk.

Perrin lába alatt egyenetlenné vált a talaj. Bozót ágai csapkodták, miközben hagyta előrefelé rángatni magát. Aztán megszűnt az égzengés. Az egyik pillanatban még őrülten villogott az ég, a következőben elsötétült. A mennydörgések visszhangja még morajlott egy ideig, aztán az is elcsendesült. Hátranézett. Tucatnyi tűz égett a sátrak között. Némelyik villám eltalálhatott valamit, vagy a pánikba esett emberek borították fel a lámpásaikat. Sokan még most is ordítoztak; próbálták helyreállítani a rendet, vagy tudakolták, mi történt. Közben emelkedni kezdett előttük a talaj; a kiabálás és a tüzek hamarosan messze mögöttük maradtak.

Hirtelen majdnem Egwene sarkára lépett, Lan ugyanis megállt. Elöl, a holdfényben három ló látszott.

Aztán megmozdult egy árnyék, és Moiraine bosszús hangja hallatszott.

– Nynaeve nem tért vissza. Attól félek, valami ostobaságot csinálhatott az ifjú nő. – Lan sarkon fordult, mintha vissza akarna menni a táborba, de Moiraine hangja ostorcsapásként csattant fel, egyetlen szóval megállította. – Ne! – Az őrző megállt, félrefordított fejjel nézett a nőre. Valójában csak az arcát és a kezét lehetett látni, de még azok is halvány árnyak voltak csupán. Az aes sedai lágyabb hangon folytatta, lágyabban, de semmivel sem kevésbé határozottan. – Bizonyos dolgok fontosabbak másoknál. Hisz te is tudod. – Az őrző nem mozdult, mire a nő hangja újra megkeményedett. – Emlékezz az esküdre, al'Lan Mandragoran, a Hét Torony ura! Ennyit ér egy koszorús malkieri hadúr szava?

Perrin döbbenten bámult. Lan ennyi minden lenne? Egwene motyogott valamit, de ő nem tudta levenni a szemét az előtte kialakult élőképről. Lan úgy állt ott, mint Tarka falkájának egy farkasa, egy vadállat, amint az alacsony aes sedai-jal szemben reménytelenül keres kiutat a végzete elől.

Az állóképet kettétörő ágak ropogása törte meg. A fák közül jött a zaj. Lan két hosszú lépéssel Moiraine és a hang között termett. A halovány holdfény végigfutott a kardja pengéjén. Nagy recsegés-ropogás, az aljnövényzet zizegése közepette két ló robbant elő a fák közül. Csak az egyik hátán ült lovas.

– Bela! – tört ki Egwene ugyanabban a pillanatban, amikor Nynaeve így szólt a borzas kanca hátán:

– Majdnem nem találtam vissza. Egwene! Hála a Fénynek, hogy élsz!

Lecsusszant Bela hátáról, de amint a másik két emondmezei felé indult volna, Lan kapta el a karját, mire megtorpant. Felnézett a férfira.

– Mennünk kell, Lan – szólalt meg Moiraine. Máris újra higgadt volt a hangja. Az őrző elengedte a javasasszony kezét.

Nynaeve megdörzsölte a karját, majd sietve Egwene-hez lépett, és megölelte. De Perrin úgy hallotta, közben halkan felnevetett. Ezt furcsának találta, mert véleménye szerint a javasasszony nevetésének semmi köze nem volt ahhoz, hogy örült, amiért újra láthatta kettőjüket.

– Hol van Rand és Mat? – kérdezte a fiú.

– Máshol – felelte Moiraine, mire Nynaeve éles hangon dünnyögött valamit, amitől Egwene-nek elállt a lélegzete. Perrin csak pislogott: amennyit sikerült kivenni belőle, kocsishoz illő káromkodás volt, de azon belül is a durvább fajtából.

– A Fény adja, hogy jól legyenek – folytatta az aes sedai, mintha semmit nem vett volna észre.

– Egyikünk sem lesz jól – jegyezte meg Lan –, ha a fehérköpenyek ránk találnak. Cseréljetek köpenyt, aztán lóra.

Perrin arra a hátasra kapaszkodott fel, amit Nynaeve Bela mögött vezetett. A nyereg hiánya semmiben nem akadályozta. Otthon nem sokat lovagolt, de amikor mégis, akkor inkább szőrén, mint nyeregben. A fehér köpenyt is megtartotta, összehajtva a derékszíjához kötötte. Az őrző azt mondta, ha nem muszáj, ne hagyjanak hátra nyomokat, amit a Gyermekek megtalálhatnak. Még mindig meg volt győződve, hogy Byar szagát érzi rajta.

Elindultak. Az őrző haladt elöl, magas, fekete csődörén. Perrin egyszer csak Tarka elméjének érintését érezte a sajátján. Egy nap újra. Nem is annyira szavak voltak, mint inkább érzések. Az előre elrendeltetett találkozás ígéretét sóhajtotta, izgatottan várta, ami eljövend, beletörődött abba, ami eljövend, mindezt egyszerre, rétegekben. Megpróbálta megtudakolni, mikor és miért, izgalmában hirtelen támadt félelmében rendetlenül áradtak a gondolatai. A farkasok jelenléte távolodott, halványult. Vad, kétségbeesett kérdéseire egyetlen választ kapott csupán. Egy nap újra. Ez sokáig visszhangzott még a gondolatai között, akkor is, amikor a farkasokkal már rég kihunyt a kapcsolat.

Lan lassan, de biztosan délre vezette a csapatot. A sötétségbe borult erdő, a hullámzó talaj, a helyenként sűrű aljnövényzet, amit legtöbbször csak akkor vettek észre, amikor már belegázoltak, a sűrűn álló, koromfekete fatörzsek amúgy sem tették volna lehetővé, hogy gyorsabban haladjanak. Az őrző kétszer is otthagyta őket, visszalovagolt a vékony holdsarló irányába. Pillanatokon belül beleolvadt az éjszakába, Mandarbbal együtt. Mindkétszer azzal tért vissza, hogy üldözésnek nincs jele.

Egwene Nynaeve közelében maradt. Halk beszélgetésfoszlányok jutottak felőlük Perrin fülébe. Ezek ketten úgy fellelkesültek, mintha hazaértek volna, gondolta. Hátra maradt, ő lett a kis menetoszlop hátvédje. A javasasszony időnként megfordult a nyergében, hogy visszanézzen rá. Ő ilyenkor mindig odaintett neki, mintegy jelzésképpen, hogy minden rendben van, de maradt, ahol volt. Bőven volt mit végiggondolnia, és egyelőre semmit sem tudott helyre tenni magában. Ami eljövend. Mi jövend el?

A kovácslegény szerint nem sok lehetett már hátra hajnalig, amikor Moiraine végül megálljt parancsolt. Lan talált egy vízmosást, ahol a partfal egy mélyedésében anélkül rakhattak tüzet, hogy azt bármilyen irányból észre lehetett volna venni.

Végre engedélyt kaptak, hogy megszabaduljanak a fehér köpenyektől. Egy kis gödörbe temették őket, amit a tűz mellett ástak. Amikor éppen bele akarta dobni, amit ő használt, megakadt a szeme az arra hímzett arany napon, és alatta a két csillagon. Rögtön belevágta a lyukba, mintha belecsípett volna, és gyorsan elsétált onnan. Egyedül, elkülönülten ült le. A zekéjébe dörgölte a kezét.

– Na – mondta Egwene, amint Lan betemette a gödröt –, most már itt az ideje, hogy valaki elmondja, hol van Rand és Mat.

– Véleményem szerint Caemlynben – mondta Moiraine óvatosan – vagy útban arrafelé. – Nynaeve hangos, megvető mordulást hallatott, de az aes sedai rendíthetetlen nyugalommal folytatta. – Ha nincsenek, előbb-utóbb őket is megtalálom. Ennyit megígérek.

Csendesen költötték el a reggelit, kenyeret, sajtot és forró teát. Még Egwene lelkesedése is fáradtságnak adta át a helyét. A javasasszony elővett a zsákjából egy kenőcsöt a horzsolásokra, amit a kötelek hagytak a lány csuklóján, egy másikat pedig a zúzódásaira. Amikor odasétált, ahol Perrin üldögélt a tűz fénykörének peremén, a fiú nem nézett fel.

A nő egy darabig csak nézte, aztán leguggolt mellé, kezében a zsákjával, majd ellentmondást nem tűrő hangon így szólt.

– Vedd le az inged, Perrin. Úgy hallom, az egyik fehérköpeny nem bírta a képed.

A kovácslegény lassú mozdulatokkal engedelmeskedett. Még mindig Tarka üzenetén járt az esze. Nynaeve hangosan kapott levegőért. Meglepetten nézett fel rá, aztán le, a saját mellkasára. Az színes foltok halmazának tűnt. Az újabb, bíbor színű zúzódások régebbi, sárgára, barnára színeződöttekkel folytak össze. Csak a Luhhan mester műhelyében eltöltött számos óra alatt szerzett vastag izomrétegek mentették meg a bordáit a töréstől. Amíg a farkasokon töprengett, sikerült megfeledkeznie a fájdalomról, most viszont újra eszébe jutott, és teljes erővel tért vissza a kín. Akaratlanul is mély levegőt vett, majd összeszorított fogakkal nyomott el egy kitörni készülő nyögést.

– Hogy utálhatott ennyire? – csodálkozott Nynaeve.

Hát úgy, hogy megöltem két embert. Hangosan csak ennyit mondott:

– Nem tudom.

A nő kotorászni kezdett a zsákjában. Perrin összerezzent, amikor egyszer csak zsíros kencét kezdett a zúzódásaira kenegetni.

– Földirepkény, tündérkéz, napkorona-gyökér – mondta a javasasszony.

Egyszerre volt hideg és forró érzés, borzongott és izzadt tőle. De nem tiltakozott. Volt már alkalma megismerkedni Nynaeve egy-két kenőcsével és borogatásával. Ahogy a nő gyengéden a bőrébe masszírozta a keveréket, a hideg és a meleg elmúlt, és velük együtt a fájdalom is. A bíborszín foltok barnává halványultak, a barnák és a sárgák megfakultak; némelyik teljesen el is tűnt. Kísérletképpen mély levegőt vett: alig egy kis gyenge nyilallás maradt.

– Meglepettnek tűnsz – így Nynaeve. Ő maga is döbbentnek nézett ki, sőt, különös módon rémültnek is. – Legközelebb mehetsz hozzá, ha akarsz.

– Nem vagyok meglepett – csitítgatta ő. – Csak örülök. – Nynaeve kenőcsei néha gyorsan hatottak, néha lassan, de mindig segítettek. – Mi... Mi történt Randdel és Mattel?

Nynaeve nekiállt elpakolni számos fioláját, dobozkáját. Úgy vagdosta be őket a zsákjába, mintha különben fennakadhatnának valamiben.

– Ő azt mondja, semmi bajuk. Azt állítja, megtaláljuk őket. Caemlynben, szerinte. Azt mondja, túl fontosak ahhoz, hogy ne találjuk meg őket, bármit akar is ez jelenteni. Meg egyáltalán, rengeteg mindent mond és állít.

Perrin akarata ellenére elvigyorodott. Bármi más megváltozhatott, de a javasasszony még mindig a régi volt. És ő meg az aes sedai igencsak messze álltak attól, hogy barátságosak legyenek egymáshoz.

Nynaeve az arcára nézve hirtelen megdermedt. Leejtette a zsákját, a homlokához, majd az arcához nyomta a kézfejét. Ő próbált elhúzódni előle, de a nő két kézre fogta a fejét, majd a hüvelykujjaival széttárta a szemhéját. Magában mormogva bámult a szemébe. Alacsony termete ellenére könnyedén fogva tartotta az arcát. Sosem volt könnyű megszabadulni Nynaeve-től, ha ő nem akarta.

– Nem értem – mondta végül a javasasszony. Elengedte, majd eléguggolt. – Ha sárgaláz lenne, lábra állni sem tudnál. De nincs semmi lázad, és a szemed fehérje nem sárgult meg, csak az íriszed.

– Sárga lett a szeme? – kérdezte Moiraine, mire mind Perrin, mind Nynaeve összerezzentek ültükben. Az aes sedai teljesen hangtalanul közelítette meg őket. Egwene időközben elaludt, a tűz mellett, a köpenyébe burkolódzva. Perrin maga is úgy érezte, hogy ólomból vannak a szempillái.

– Semmi az egész – mondta, de Moiraine megragadta az állát, és felfelé fordította az arcát, hogy a szemébe tudjon nézni, ahogy Nynaeve tette az előbb. A kovácslegény borsódzó háttal rántotta el a fejét. Mindkét nő úgy bánik vele, mint valami gyerekkel. – Mondom, hogy semmi az egész.

– Ezt képtelenség lett volna előre látni – tűnődött Moiraine. Közben keresztülnézett rajta, mintha mögötte látna valamit. – Vajon elrendeltetett, hogy a szövetbe kerüljön, vagy változás a Mintában? Ha változás, milyen kéz okozta? A Kerék sző, a Minta jő. A Keréknek kellett lennie.

– Maga tudja, mi ez? – kérdezte kelletlenül Nynaeve, majd némi tétovázás után így folytatta: – Tud érte tenni valamit? A Gyógyításával?

Segítséget volt kénytelen kérni, kénytelen volt beismerni, hogy ő semmit nem tud tenni. Láthatóan nagy erőfeszítésébe került, minden szót úgy kellett kipréselnie magából.

Perrin mindkét nőre mérgesen bámult.

– Hogyha rólam akarnak beszélni, velem tárgyaljanak. Itt ülök, ha nem tűnt volna fel.

Egyikük sem nézett rá.

– Gyógyítás? – mosolygott Moiraine. – A Gyógyítás ezen nem tud változtatni. Nem betegség, nem lesz... – Habozni kezdett. Végre a fiúra nézett, egyetlen gyors, futó pillantást vetett rá, tele megbánással, lemondással, sajnálattal. Mindamellett a szemébe nem nézett. Perrin savanyúan dünnyögött. Az aes sedai visszafordult Nynaeve-hez. – Már épp mondani akartam, hogy nem lesz tőle semmi baja, de ki mondhatná meg, hová vezet ez végül? Annyit legalább állíthatok, hogy közvetlenül nem fog kárt okozni neki.

Nynaeve felállt, leporolta a térdét, majd farkasszemet nézett az aes sedai-jal.

– Ez nem elég. Ha valami baja van a...

– Ez van. Ami a szövetbe került, már nem lehet megváltozatni. – Hirtelen elfordult. – Aludnunk kell, amíg lehet. Hajnalhasadáskor indulnunk kell. Ha a Sötét Úr keze túlságosan megerősödik... Gyorsan Caemlynbe kell érnünk.

A javasasszony dühösen kapta fel a zsákját, majd rögtön el is vonult, mielőtt Perrin megszólalhatott volna. Magában morogva káromkodni kezdett, amikor kalapácsütésként sújtott le rá egy gondolat. Egy darabig csak ült, és levegőért kapkodott. Moiraine tudja. Az aes sedai tud a farkasokról. És azt gondolja, lehetséges, hogy a Sötét Úr keze van a dologban. Végigfutott a hátán a hideg. Gyorsan visszabújt az ingébe, sietősen betűrködte, majd visszavette a zekéjét és a köpenyét is. A ruha sem sokat segített. Úgy érezte, csontig át van fagyva. Mintha jeges víz folyt volna az ereiben.

Lan huppant elé a földre, törökülésben. Csuklyáját hátradobta. Ezt Perrin örömmel látta. Meglehetősen kényelmetlen volt úgy az őrzőre nézni, hogy a szemei állandóan át akartak siklani rajta.

Egy hosszú pillanatig csak nézték egymást. A férfi kemény, szögletes arcából nem lehetett kiolvasni semmit, de a tekintetében Perrin mintha látott volna... valamit. Együttérzést? Kíváncsiságot? Mindkettőt?

– Tudja? – kérdezte, mire Lan bólintott.

– Valamennyit tudok. Nem mindent. Egyszerűen csak kialakult benned, vagy találkoztál egy vezetővel, egy mentorral?

– Volt egy ember – mondta Perrin lassan, elgondolkozva. Tudja, de vajon ő is azt hiszi, amit Moiraine? – Azt mondta, a neve Elyas. Elyas Machera. – Lan levegőért kapott. Perrin szúrósan nézett rá. – Ismeri?

– Ismertem. Sok mindenre megtanított, a Fertőről, és erről. – Megérintette a kardja markolatát. – Őrző volt, mielőtt... mielőtt az a dolog történt. A Piros ajah... – Abba az irányba pillantott, ahol Moiraine feküdt a tábortűz mellett.

Perrin nem emlékezett olyan alkalomra, amikor az őrzőn a kétség legkisebb jelét is látta volna. Lan Shadar Logothban is magabiztos volt és erős, akárcsak olyankor, amikor Enyészekkel és trallokokkal kellett szembenéznie. Most sem félt – erről meg volt győződve –, de óvatos lett, mintha attól tartana, túl sokat találhat mondani. Mintha amit mondott, veszélyes lenne.

– Hallottam már a Piros ajahról – biztosította a férfit.

– És amit hallottál, annak a nagy része tévedés, abban biztos vagyok. Meg kell értened, hogy vannak bizonyos... érdekcsoportok Tar Valonban. Némelyikük inkább így kívánna harcolni a Sötét Úr ellen, másikuk amúgy. A cél ugyanaz, de az eltérések... az eltérések akár életek gyökeres megváltozását, sőt, végét is okozhatják. Emberekét, vagy egész nemzetekét. Jól van? Mármint Elyas?

– Azt hiszem, igen. A fehérköpenyek azt mondták, megölték, de Tarka... – kényelmetlenül feszengve nézett az őrzőre. – Nem tudom. – Lan, úgy tűnt, ha kelletlenül is, de elfogadja, hogy tényleg nem. Ez felbátorította Perrint, folytatta. – Ez a kommunikáció a farkasokkal; Moiraine mintha azt hinné, hogy ez valami... olyasmi, amit a Sötét Úr teremtett. De nem az, ugye? – Nem volt hajlandó elhinni, hogy Elyas árnybarát lenne.

Ám Lan habozott, mire Perrin homlokán gyöngyözni kezdett a verejték. Hideg izzadságcseppek ütköztek ki rajta, amik az éjszaka hidegében csak még jobban lehűltek. Mire a férfi végre megszólalt, már patakokban folyt rajta a víz.

– Nem, önmagában nem az. Néhányan azt hiszik, de tévednek. Ez már akkor ősi, rég elfeledett dolog volt, amikor rátaláltak a Sötét Úr börtönére. De gondolj csak bele, milyen esély volt erre, kovács? A Mintában néha van bizonyos véletlenszerűség – legalábbis a mi szemünk számára annak tűnhet –, de mekkora az esélye, hogy találkozz egy olyan emberrel, aki irányítani tudja a fejlődésedet, te pedig pont olyan legyél, akinél van is mit irányítani? A Minta, úgy látszik, Nagyhálót alkot, amit néhányan Korok Csipkéjének hívnak, és ti, legények, a középpontjában álltok. Nem hinném, hogy most már túl sok szerepe lehetne az életetekben a véletlennek. Ezek szerint kiválasztott vagy? És ha igen, mi választott ki? A Fény, vagy az Árnyék?

– A Sötét Úr nem érinthet meg minket, kivéve, ha néven nevezzük. – Amint kimondta, eszébe jutottak a Ba'alzamonnal kapcsolatos álmai, az álmok, amelyek többek voltak egyszerű álmoknál. Letörölte az arcáról a verítéket. – Nem érinthet meg.

– Makacs, mint a szikla – merengett az őrző. – Talán ahhoz is elég makacs leszel, hogy a végén megmentsd magadat. Ne felejtsd el, milyen időkben élünk, kovács. Ne felejtsd el, amit Moiraine Sedai-tól hallottál. Manapság sok minden szétolvad, szétesik. Ősrégi korlátok gyengülnek meg, időtlen falak omlanak le. Korlátok a között, ami van, és ami volt; a között, ami van, és ami lesz. – Elkomorult a hangja. – A Sötét Úr börtönének falai. Lehet, hogy véget ér egy Kor. Talán új Kort látunk születni, mielőtt meghalunk. De az is lehet, hogy a Korok vége jön el, maga az idő ér véget. Talán közeledik a világvége. – Hirtelen elvigyorodott, de komor, sötét vigyor volt ez. Vidáman csillogtak a szemei, mintha az akasztófa tövében nevetne. – De hát emiatt ugyan kár aggódnunk, nem igaz, kovács? Mi csak harcolunk az Árnyék ellen, amíg van bennünk levegő, és ha elsöpör minket, harapunk, karmolunk, úgy esünk el. Ti, folyóköziek, túl makacs fajta vagytok, hogy megadjátok magatokat. Ne aggódj, amiért a Sötét Úr megjelent az életedben. És most már újra barátok között vagy. Ne felejtsd el, a Kerék sző, a Minta jő, azaz csak a Kerék tudja, milyen lesz a Minta. És ezen még a Sötét Úr sem tud változtatni, főleg, amíg Moiraine vigyáz rád. De jobb, ha minél előbb megtaláljuk a barátaidat.

– Ezt hogy érti?

– Velük nincs aes sedai, aki az Igazi Forrást érinti, hogy megvédje őket. Az a helyzet, hogy talán annyira meggyengültek már a falak, hogy még maga a Sötét Úr is befolyással lehet az eseményekre. No nem tetszése szerint, mert akkor már rég végünk lenne, de talán egy-egy szálat kissé odébb tud már mozdítani. Egy véletlen forduló valamelyik elágazáson, és nem egy másikon, egy véletlen találkozás, véletlenül elejtett szó. Legalábbis véletlennek tűnik. Egy-két ilyen véletlen, és olyan mélyen Árnyék alá kerülhetnek, hogy még Moiraine sem tudja visszahozni őket.

– Meg kell találnunk őket – jelentette ki Perrin, mire az őrző felhorkantott.

– Én talán nem azt mondtam? Na menj, aludj egy kicsit, kovácslegény. – Amint fölállt, összezárult a köpenye, és a tűz halvány fényében szinte a fénykörön túli árnyak egyikének tűnt. – Néhány nehéz napnak nézünk elébe Caemlynig. Imádkozz, hogy ott találjuk őket.

– De Moiraine... bárhol meg tudja találni őket, vagy nem? Ő legalábbis azt mondta.

– De vajon időben? Ha a Sötét Úr már olyan erős, hogy saját maga is beleszólhat a dolgok alakulásába, akkor igencsak fogytán az időnk. Imádkozz, hogy Caemlynben találjuk őket, különben könnyen lehet, hogy mindannyian elvesztünk.

Tizenhetedik fejezet

Szövődik a háló

Rand a Királynő Áldása egyik felső emeletén lévő szobájának magas ablakából nézett le a tömegre. Kiáltozva rohantak az emberek az utcán, mind egy irányba. Kisebb-nagyobb zászlókat lengettek. A fehér oroszlán ezernyi piros mezőn ágaskodott. Caemlyniek és idegen földekről érkezettek együtt szaladtak, és ezúttal a változatosság kedvéért senki nem akarta betörni senki más fejét. Ma talán mindenki egyetlen párthoz tartozik.

Vigyorogva fordult a szoba belseje felé. Attól a naptól eltekintve, amikor Egwene és Perrin besétál, élve és a kalandjaikon kacagva, erre a napra várt leginkább.

– Akkor jössz? – tette fel újra a kérdést.

Mat összegömbölyödve feküdt az ágyán, onnan villogtatta rá zordan a szemét.

– Vidd a trallokot, amivel úgy összejöttél.

– Vér és hamu, Mat, mondtam már, hogy nem trallok. Egyszerűen csak makacs vagy és ostoba. Hányszor kell még összevesznünk ezen? Fény, mintha még sosem hallottál volna az ogierekről.

– De azt sem hallottam, hogy úgy néznek ki, mint a trallokok. – Mat a párnájába nyomta az arcát, és még jobban összegömbölyödött.

– Ostoba, makacs bolond – morogta Rand. – Mennyi ideig akarsz még itt fenn rejtőzködni? Nem fogom örökké felhordani az ételedet ezen a rengeteg lépcsőn. És egy fürdés is alaposan rád férne már. – Mat körbe-körbe fordulva fészkelődött az ágyon, mintha mélyebben bele akarná ásni magát. Rand sóhajtott, majd az ajtóhoz ment. – Itt az utolsó alkalom, hogy együtt menjünk, Mat. Én a magam részéről indulok. – Lassan csukta be maga mögött az ajtót, reménykedett, hogy a barátja esetleg meggondolja magát, de az meg sem mozdult. A helyére kattant a kilincs.

Az ajtófélfának támaszkodott. Gill mester azt mondta, két utcával arrébb van egy idős nő, Grubb anya, aki gyógynövényeket és kenőcsöket árul, amellett segít a szülésnél, ellátja a betegeket, és jövendőt mond. Ezek alapján valami javasasszonyszerűség lehet. Matnek persze Nynaeve-re lenne igazából szüksége, vagy talán Moiraine-re, de hát nincs más, csak Grubb anya. Igaz, ha a Királynő Áldásába hozza, azzal könnyen feltűnést kelthet, felhívhatja magukra a figyelmet, olyanokét, akikét inkább nem kéne. Még Grubb anyára is veszélyes lehet a dolog. Már ha egyáltalán hajlandó eljönni.

A caemlyni gyógyfűárusok és kuruzslók mostanában igyekeztek meghúzni magukat. A városban, az utóbbi időben meglehetősen rossz szemmel néztek mindenkire, aki bármiféle gyógyítással vagy jövendőmondással foglalkozott. Minden éjszaka számos ajtón jelent meg a sárkányfog, sőt, néha már nappal is. És ha valakire „árnybarát”-ot kiáltottak, az emberek gyakran elfelejtették, ki kúrálta ki a lázukat, ki borogatta fájó fogukat. Mostanában ilyen volt a közhangulat.

Nem mintha Mat igazán beteg lett volna. Mindent megevett, amit felvitt neki a konyhából – mástól viszont nem fogadott el semmit –, sosem panaszkodott fájdalmakra vagy lázra. Egyszerűen csak nem volt hajlandó elhagyni a szobát. De eddig biztos volt benne, hogy legalább a mai napon sikerül majd kimozdítania.

Megigazította a vállán a köpenyét, majd kissé elfordította a kardtartó szíját, hogy a kard és a köré tekert piros posztó ne látsszon annyira.

A lépcső alján Gill mesterrel találkozott, aki éppen felfelé indult.

– Valaki kérdezősködött utánatok a városban – mondta a fogadós a pipája mellett. Randben szárba szökött a remény. – Utánad és a barátaid után, név szerint. Legalábbis utánatok, fiatalok után. Úgy tűnik, kettőtöket meg a harmadik legényt szeretné a leginkább megtalálni.

Aggodalom vette át a remény helyét.

– Ki volt az? – kérdezte. Még mindig nem tudta megállni, hogy folyton körbe ne nézegessen, hogy ki figyelheti. De kettejükön kívül senki nem volt a folyosón. Üres volt, a sikátorba vezető kijárattól egészen a nagyterembe vezető ajtóig.

– A nevét nem tudom. Csak hallottam róla. A legtöbb dologról hallok, ami Caemlynben történik, legalábbis előbb-utóbb. Egy koldus. – A fogadós felmordult. – Félig őrült, úgy hallom. Ennek ellenére ő is kérhet a királynő alamizsnájából a palotában, bármilyen nehéz idők járnak is mostanság. Ünnepnapokon a királynő saját kezével osztja ki, és soha senkitől nem tagadták meg, semmilyen ürüggyel. Caemlynben senkinek nem kell koldulnia. Még ha köröznek is valakit, amíg a királynő alamizsnáját veszi át, nem lehet elfogni.

– Lehet, hogy árnybarát? – kérdezte Rand, bár meglehetősen kelletlenül. Ha az árnybarátok már a nevünket is tudják...

– Neked agyadra mentek az árnybarátok, fiam. Persze, akad belőlük, de csak, mert a fehérköpenyek mindenkit felzaklattak, nem kell rögtön azt hinni, hogy tele van velük a város. Tudod milyen pletykát terjesztenek legújabban ezek az idióták? „Furcsa alakok”. Érted? Ilyen süket szöveg, hogy „furcsa alakok” lopakodnak a város körül éjszakánként. – A fogadós kacagni kezdett, csak úgy rázkódott a hasa.

Randnek viszont egyáltalán nem volt kedve nevetni. Hyam Kinch is beszélt a furcsa alakokról, és tény, ami tény, volt is a falujában egy Enyész.

– Milyen alakok?

– Hogy milyenek? Fogalmam sincs. Biztos trallokok. Vagy akkor már mindjárt az Árnyékember. Esetleg maga Rokonirtó Lews Therin jött vissza, húsz méter magasan. Mégis, mit gondolsz, mit képzelnek maguk elé az emberek, ha már egyszer „furcsa alakokról” hallanak? Emiatt kár aggódnod. – Gill mester végignézett rajta. – Mész ki, igaz? Hát nem mondhatnám, hogy engem különösebben érdekel az ilyesmi, még ma sem, de most már alig maradt itt valaki rajtam kívül. A barátod nem megy?

– Nem érzi jól magát. Talán később.

– Hát, nekem mindegy. De vigyázz magadra. A királynő igaz hívei még ma is kisebbségben lesznek az utcán. A Fény égessen meg, ha valaha is gondoltam, hogy egyszer így lesz. Jobb, ha a sikátor felé mész ki. Két átkozott rohadék áruló ül az utca túloldalán a főbejárattal szemben, és figyel. Tudják, melyik oldalon állok, a Fény vakítsa meg őket!

Rand kidugta a fejét az ajtón; mindkét irányba elnézett, mielőtt kisurrant volna a sikátorba. A sarkon, ahol a keskeny köz a főutcába torkollott, nagydarab ember állt. Gill mester bérelte föl. A férfi a lándzsájára támaszkodott, és látszólag érdektelen pillantásokat vetett az előtte elsiető emberekre. De ő tisztában volt vele, hogy ez csak a látszat. A fickó – Langwinnek hívták –, látszólag állandóan lecsukódni készülődő szemhéjai mögül valójában mindent látott, semmi nem kerülte el a figyelmét. És bármilyen testes volt is, úgy mozgott, mint egy macska. Amellett úgy gondolta, Morgase királynő maga a megtestesült Fény, vagy legalábbis majdnem. Tucatnyi hozzá hasonló vette körül elszórtan a Királynő Áldását.

Amikor Rand a sikátor szájához ért, Langwin füle megrezdült, de nem fordult felé; lankadatlan érdektelenséggel nézte a főutcát. Ő azonban tudta, a férfi meghallotta, hogy közeledik.

– Ma jobb, ha vigyázol a bőrödre, ember – mondta Langwin mély, rekedtes hangján. – Amikor kitör a balhé, jól jönne, ha itt lennél, nem egy késsel a hátadban hevernél valahol.

Rand a nagydarab, testes férfira nézett, de nem adta jelét a meglepetésének. Mindig vigyázott, hogy ne legyen szem előtt a kardja, mégsem ez volt az első alkalom, amikor Gill mester valamelyik embere biztosra vette, hogy ha harcra kerülne a sor, elemében lenne. Langwin nem nézett vissza rá. Az ő feladata az volt, hogy a fogadó biztonsága felett őrködjön, így hát őrködött.

Még egy kicsit hátrébb tolta a kardot a köpenye alatt, majd csatlakozott az áramló tömeghez. Megpillantotta a két embert, akit a fogadós említett. Felállított hordók tetején álltak az utca túloldalán, hogy ellássanak a tömeg fölött. Úgy tűnt, nem vették észre őt, amikor kilépett sikátorból. Nem titkolták, melyik oldalhoz tartoznak. Nem csak a kardjuk volt piros szalaggal megkötött fehér posztóba burkolva, de fehér karszalagot, a kalapjukon pedig fehér kokárdát is viseltek.

Már alig valamivel Caemlynbe érkezése után megtudta, hogy a piros vászonba tekert kard, a piros karszalag és a piros kokárda azt jelenti, a viselőjük Morgase királynőt támogatja. A fehér pedig azt, hogy a királynő, és az aes sedai-okkal, illetve Tar Valonnal való kapcsolata okolható mindenért, ami nem jól alakul. Az időjárásért, a kifagyott vetésért. Talán még a hamis Sárkányért is.

Ő a maga részéről nem akart belefolyni a caemlyni politikai életbe. Csakhogy most már túl késő. Nemcsak arról volt szó, hogy ő már választott – igaz, teljesen véletlenül, de akkor is. Nem, egyszerűen már odáig jutott a helyzet a városban, hogy senki sem maradhatott többé semleges. Még a távoli vidékekről érkezettek is kokárdát és karszalagot hordtak, vagy vásznat tekertek a kardjukra. És többen viseltek fehéret, mint pirosat. Talán nem is mind gondolkoztak ennek megfelelően, de hát távol kerültek az otthonuktól, Caemlynben pedig a fehérek oldalán állt a közhangulat. A királynő támogatói egy ideje általában csoportosan mentek csak az utcára, a saját biztonságuk érdekében. Már ha egyáltalán kitették a lábukat.

A mai nap azonban más volt. Legalábbis a felszínen. Caemlyn ma a Fény győzelmét ünnepli az Árnyék felett. Ma hozzák a városba a hamis Sárkányt, hogy közszemlére tegyék a királynő előtt, mielőtt tovább vinnék északra, Tar Valonba.

Persze erről a részéről senki nem beszélt a dolognak. Természetesen csak aes sedai-ok bánhatnak el egy olyan férfival, aki használni is tudja az Egyetlen Hatalmat, de ezt senki sem feszegette szívesen. A Fény legyőzte az Árnyékot, és az andori katonák a csata leghevesebb pontjain harcoltak. Ma egyedül ez számított. Erre a napra minden másról meg lehet feledkezni.

Vagy talán mégsem? – tűnődött Rand. A tömeg futólépésben haladt, az emberek zászlót lengetve, énekelve szaladtak, és nevettek, de a piros jelzéseket viselők együtt maradtak, tízes-húszas csoportokban, és nem volt velük sem nő, sem gyermek. Ahogy így elnézte, minden, a királynő iránti elkötelezettségét hirdető férfira legalább tíz fehér karszalagos jutott. Nem először bánkódott, hogy pont a piros szövet volt az olcsóbb. De vajon segített volna Gill mester, ha fehérbe kötött karddal jelenek meg előtte?

Ilyen sűrű tömegben elkerülhetetlen volt a lökdösődés. Ma még a fehérköpenyek sem élvezhették megszokott szabad holdudvarukat. Ahogy hagyta magát a belváros felé sodortatni, lassan megbizonyosodott róla, hogy azért nem feledkeztek meg teljesen az emberek az ellenségeskedésről. Egyszer például látta, amint egy Fény Gyermekét, aki két társával együtt sodródott a tömegben, olyan erővel löktek meg, hogy majdnem elesett. A fehérköpeny épp hogy csak vissza tudta nyerni az egyensúlyát. Odafordult a férfi felé, aki fellökte, és dühösen káromkodni kezdett, amikor egy másik ember ütközött bele, szemmel láthatóan szándékosan lökte meg a vállával. Mielőtt tovább fajulhatott volna a dolog, két társa oldalt vonszolta a Gyermeket, az utca szélére, ahol egy kapualjban fedezékbe tudtak húzódni. A három fehérköpenyes láthatóan nem tudta eldönteni, hogy most a rájuk jellemző dölyfös pillantást vegye fel, vagy egyszerűen csak hitetlenkedő tekintettel bámuljon. A tömeg meg csak áramlott tovább, mintha senki nem vett volna észre semmit. Nem kizárt, hogy így is volt.

Két nappal ezelőtt még senki nem mert volna ilyesmire vetemedni. És mégcsak nem is piros kokárdát viseltek a lökdösődők, hanem fehéret. Pedig a közhit szerint a fehérköpenyek azokat támogatják, akik a királynő és aes sedai tanácsadója ellen vannak. De most úgy látszik ez sem számított. Olyasmikbe kóstolgattak az emberek, amire azelőtt gondolni sem mertek. Ma például, hogy föllökjenek egy fehérköpenyt. Ki tudja, holnap talán már a királynő trónfosztására. Hirtelen azt kívánta, bár többen lennének körülötte, akik pirosat viselnek. Minden irányból fehér karszalagos, fehér kokárdás emberek lökdösték, amitől egyszerre nagyon egyedül érezte magát.

A fehérköpenyek észrevették, hogy őket nézi. Kihívóan meredtek vissza rá. Hagyta, hogy a tömeg egy énekelő, kavargó csoportja elragadja, elsodorja a látóterükből. Ő is átvette a dalt.

Hajrá Oroszlán,

Hajrá Oroszlán,

A Fehér Oroszlán harcba száll.

Üvöltve ront az Árnyékra.

Hajrá Oroszlán, előre, Andor dicsőségére!

Az útvonal, amin a hamis Sárkányt Caemlynbe hozzák, közismert volt. Azoknak az utcáknak a közepét a Királynő Gárdája és piros köpenyes lándzsások egy-egy sűrű sora tartotta szabadon. De az általuk fenntartott folyosót mindkét oldalról szorosan egymáshoz tömörült embertömeg fogta közre, még az ablakok és a háztetők is tele voltak. Rand lassan befurakodott a belvárosba, próbált minél közelebb jutni a palotához. Kezdett eljátszani a gondolattal, milyen lenne, ha láthatná, amint a királynő elé állítják Logaint. Egyszerre láthatná a királynőt és a hamis Sárkányt is... Az olyasmi lenne, amiről otthon még csak álmodni sem mert volna, hogy egyszer megtörténhet vele.

A belváros dombokra épült. Amit az ogierek építettek, nagyrészt még ma is állt. Amíg az újváros utcái nagyrészt össze-vissza, kusza hálózatban haladtak, addig itt a dombok hajlatait követték, mintha természetes alakzatok lennének. A föl-le hullámzó utak minden fordulatánál új, meglepő látvány tárult az ember szeme elé. Parkok váltak láthatóvá a legváltozatosabb szögekből, néha még felülről is, ahonnan a sétányaik és szobraik szemet gyönyörködtető alakzatban látszottak, bár zöld jelenleg nem sok volt bennük. Tornyok bukkantak elő hirtelen, csempével borított falak csillogtak száz, állandóan változó színben, a napfényben. Hirtelen emelkedők tetején az egész várost be lehetett látni, egészen a távoli, hullámzó síkságokig és erdőkig. Egyszóval lett volna mit néznie, ha a sietősen hömpölygő tömeg nem sodorta volna mindig tovább, mielőtt igazán magába szívhatta volna a látványt. Amellett a sok kanyargós utca miatt nemigen lehetett messzire előre látni.

Így esett, hogy túlsodorták egy kanyaron, és egyszer csak ott volt előtte a palota. Az utcák, bár a természetes domborzatot is követték, úgy voltak kialakítva, hogy csigavonalban erre a térre vezessenek – ehhez a mutatványos meséjébe illő, fehér tornyokból, arany kupolákból álló, bonyolult, díszes domborművekkel és szobrokkal díszített épületcsodához, aminek minden kiemelkedő pontján Andor zászlaja lengedezett. Ez volt az ékkő; az összes többi út, épület, látvány a foglalat. Úgy tűnt, nem is építették, hanem inkább egy művész keze faragta ki, mint egy szobrot.

Első pillantásra tisztában volt vele, hogy ennél közelebb nem fog jutni. Senkit nem engedtek a palota közelébe. A palotaudvar kapui előtt tíz sor mélységű alakzatban álltak kétoldalt a gárdisták. A fehér falak tetején, a magasban nyíló erkélyeken, a tornyokon további gárdisták álltak merev vigyázzállásban. Mellvértes mellkasukon szigorúan azonos szögben keresztbe fektetve tartották az íjukat. Még ők is úgy néztek ki, mintha egy mutatványos meséjéből léptek volna elő. Igazi díszőrség. Csakhogy szerinte ma nem elsősorban ez volt a szerepük. Az utcákat ellepő zajongó tömeg fehérbe kötött kardok, fehér kokárdák, fehér karszalagok tengere volt. Csak itt-ott törte meg egy-egy kis piros sziget. A piros egyenruhás őrök igencsak vékony pajzsnak tűntek ennyi fehérrel szemben.

Nem is próbált közelebb jutni a palotához, inkább nekiállt olyan helyet keresni, ahol kihasználhatná a magasságát. Nem kell feltétlenül a legelső sorban lennie, hogy mindent lásson. A tömeg folyamatosan hullámzott, ahogy az emberek előretülekedve lökdösődtek, vagy hirtelen más, jobbnak tartott figyelőpont felé indultak. A tömeg egyik ilyen hirtelen irányváltoztatása után három embernyire találta magát a nyílt utcától, és az előtte állók mind alacsonyabbak voltak nála, beleértve a lándzsást is. Általában, majdnem mindenkinél magasabb volt. Minden körülötte álló szorosan hozzápréselődött. Az egymásnak feszülő emberi testek között megrekedt a meleg; mindenki izzadt. A mögötte állók dünnyögtek, hogy nem látnak semmit, próbáltak elfurakodni mellette. Ő azonban megvetette a lábát, áthatolhatatlan falat alkotott a mellette állókkal. Megnyugodott. Amikor a hamis Sárkány elhalad előtte, még az arcát is tisztán látni fogja.

Az utca túloldalán, valamivel lejjebb, az újváros irányában hullám haladt végig a sűrűn szorongó tömegen. Az utca kanyarulatánál valóságos emberörvény próbált hátrahúzódni valami elől, ami a palota felé közeledett. Nem olyasmi volt ez, mint a fehérköpenyeket általában – a mai nap kivételével – körbevevő üres terület. Az emberek most döbbent pillantással ugrottak hátra, ami hamarosan undorodó fintornak adta át a helyét. Aztán elhúzódtak előle, odébb lökdösve a mellettük állókat, majd elfordultak attól a közelükben elhaladó dologtól, bármi legyen is az. De a szemük sarkából azért szemmel tartották.

A körülötte állók egy része is észrevette a közeledő zűrzavar-hullámot. A Sárkány érkezésére való várakozás felfokozott izgalmában álldogáltak, és nem volt mit csinálniuk, úgyhogy a legkisebb apróságot is megjegyzésre érdemesnek találták. A legváltozatosabb feltételezéseket taglalták a tumultus okozójának kilétéről. Aes sedai-tól kezdve Logainig minden lehetőséget felvetettek. De volt néhány pallérozatlanabb elképzelés is, amit a férfiak harsány hahotával fogadtak, a nők viszont felhúzták az orrukat.

A hullám kanyarogva haladt a túloldali tömegben. Közben egyre közelebb került az utcához. Senki sem habozott továbbengedni az okozóját, még ha ezzel el is veszítette a jó helyét, hiszen amikor az illető elhaladt, az emberek visszaáramlottak, de a pozíciók felcserélődtek. Végül közvetlenül Randdel szemközt a tömeg a szabadon tartott részre nyomult, félrelökve a piros köpenyes lándzsásokat, akik pedig minden erejükkel próbálták visszalökdösni a nekiknyomakodókat. A buborék kipattant. A hajlott hátú figura, aki a közepéből az utcára tántorgott, inkább nézett ki rakás piszkos rongynak, mint embernek. Rand undorodó mormogást hallott maga körül.

A rongyos férfi az utca túlsó szélén megállt. Szakadt, kosztól merev csuklyája jobbra-balra forgott, mintha keresne valamit, vagy hallgatózna. Aztán hirtelen artikulálatlan üvöltést hallatott, és piszkos, szinte karomszerű kezét előrenyújtotta. Egyenesen Randre mutatott. Majd rögtön továbbindult, gyors, apró léptekkel iszkolt át az úton, mint valami bogár.

A koldus. Bármilyen balszerencse vezette is a rongyos férfit, hogy így rátaláljon, Rand hirtelen biztos volt benne, hogy árnybarát vagy sem, nem akar szemtől szembe találkozni vele. Érezte, ahogy rátapad a koldus szeme. Mintha olajos, mocskos víz érintette volna meg a bőrét. Különösen itt nem örült volna, ha a közelébe kerül, itt, ahol szorosan körbeveszi a bármikor erőszakra kész tömeg. Ugyanazok a hangok, amik előbb nevettek, most őt átkozták, amiért lökdösődve tolakodott vissza, igyekezett minél távolabb kerülni az utcától.

Ahogy tudott, sietett. Tisztában volt vele, hogy a sűrű embertömeg, amin neki úgy kell átverekednie magát, a koldust egyszerűen át fogja engedni. Fészkelődött, furakodott, lökdösődött, az előrejutásért küzdött, aztán majdnem orra bukott, amikor hirtelen kiszabadult. A karjával hadonászva próbálta visszanyerni az egyensúlyát. A lendületét arra használta, hogy futásnak eredjen. Sokan mutogattak rá: ő volt az egyetlen, aki az ellenkező irányba haladt, ráadásul futva. Kiáltások követték. A köpenye a háta mögött lobogott, feltárva pirosba bugyolált kardját. Amikor észrevette, még jobban szedte a lábát. A királynő egy magányos támogatója, aki futva menekül, könnyen arra szíthatja a fehér kokárdás csőcseléket, hogy üldözőbe vegye, még a mai napon is. Hatalmasakat lépve futott, hosszú lábai falták a távolságot. Csak amikor messze maga mögött hagyta már a kiáltozást, engedte meg magának, hogy egy falnak roskadva kilihegje magát. Fogalma sem volt, hol lehet, attól eltekintve, hogy még mindig valahol a belvárosban. Nem emlékezett már, hányszor és merre fordult a kanyargós utakon. Ugrásra készen nézett vissza, amerről jött. Egyetlen embert látott csak az utcán, egy nőt. Ráérősen sétált, kezében a bevásárlókosarával. A város szinte minden lakója elment megnézni a hamis Sárkányt. Nem hinném, hogy a nyomomban tudott volna maradni. Biztos rég lehagytam.

A koldus azonban nem fogja föladni, ebben biztos volt, bár nem tudta volna megmondani, miért. Az a rongyos alak most is a tömegben mászkál, őt keresi. Ha visszamegy megnézni Logaint, azt kockáztatja, hogy megint egymásba futnak. Felmerült benne, hogy esetleg visszamehetne a Királynő Áldásába, de biztos volt benne, hogy soha nem lesz még egyszer alkalma királynőt látni, és remélte, hogy hamis Sárkányt sem. Amellett némiképp gyáva dolognak tűnt, hogy hagyja magát egy hajlott hátú koldus által elüldözni, és aztán még el is bújik. Tűnődve nézett körbe. A belvárosba vezető utak fekvését gondosan tervezték. Az épületek alacsonyak voltak arrafelé, már ahol voltak egyáltalán házak. Minden úgy volt elrendezve, hogy bizonyos pontokon állva a szemlélődő elé zavartalanul táruljon a tervezett látkép. Kell lennie olyan helyeknek, ahonnan láthatja az elhaladó díszmenetet és a hamis Sárkányt. Ha a királynőt nem is, legalább Logaint megnézheti. Hirtelen elhatározással megindult. A következő órában több ilyen helyet is talált, de mind zsúfolásig tele volt emberekkel, akik a felvonulás útvonala menti tumultust akarták elkerülni. Ráadásul mindegyiknél fehér kokárdák és karszalagok tengere fogadta. Pirosnak nyoma sem volt sehol. Arra gondolva, mi történhet, ha egy ilyen tömeg kellős közepén meglátnák a kardját, inkább óvatosan, de sietősen elsomfordált. Az újváros irányából kiáltozást sodort felé a szél, sikolyokat, trombitaszót, dobpergést. Logain és kísérete Caemlynbe ért, és már úton is van a palota felé. Letörten bandukolt a szinte teljesen kihalt utcákon. Közben, félszívvel bár, de még mindig abban reménykedett, hátha talál valami helyet, ahonnan láthatja a felvonulást. Ekkor látta meg a domboldalt. Egyetlen épület sem volt rajta, kopáran magasodott az utca fölé, amin éppen sétált. Egy normális tavaszon a lejtő virágokkal borított füves terület lett volna, de most barna volt, egészen a tetején emelkedő magas falig. A fal mögül fák koronája látszott ki.

Ezt az utcarészt nem úgy tervezték, hogy bármiféle csodálatos látkép nyíljon róla, de egészen közel, a háztetők fölött a palota néhány tornyát látta. Tetejükön fehér oroszlános lobogókat tépett a szél. Nem tudta volna biztosan megmondani, hová lyukad ki az utca, miután megkerüli a dombot és elkanyarodik, de a dombtetőn álló fallal kapcsolatban hirtelen ötletei támadtak. A dobpergés, a trombitaszó közeledett, a kiáltozás egyre hangosabb lett. Türelmetlenül mászta meg a dombot. Nem úgy tervezték, hogy föl lehessen rajta mászni, de ő minden lépésnél beledöfte a csizmája hegyét a talajba, kezével lombtalan cserjékbe kapaszkodott. A vad elszántságtól legalább annyira, mint az erőfeszítéstől lihegve, egyetlen lendülettel tette meg a falig hátralévő utolsó néhány métert. Szorosan a kőfalhoz tapadva állt meg. A látótere nagy részét betöltve szökött a magasba. Legalább kétszer olyan magas volt, mint ő, sőt, nagyobb. A levegő morajlott a dobpergéstől, harsogott a kürtszótól. A fal felszínét majdnem teljesen a kő eredeti, természetes állapotában hagyták. A hatalmas tömböket olyan pontosan illesztették össze, hogy az eresztékek alig voltak láthatóak. Durvasága, egyenetlensége miatt szinte természetes kősziklának látszott. Elvigyorodott. A közvetlenül a Homokdombok után lévő sziklafalak magasabbak voltak, de még Perrin is felmászott rájuk. Kezével kidudorodásokat, csizmás lábával lapos peremeket keresett és talált. A dobpergés siettette, miközben mászott. Nem hagyja, hogy a dobok nyerjenek. Azért is feljut a fal tetejére, mielőtt a palota elé érnének. Sietségében véresre dörzsölte a kövön a kezét, sőt, a nadrágján keresztül a térdét is, de a győzelem tudatában ragadta meg a fal tetejének peremét, és húzta fel magát. Sietősen megfordult, elhelyezkedett a lapos, keskeny kövön. A lábát kilógatta. A feje fölött magas fa leveles ágai nyújtóztak át a falon kívülre, de észre sem vette, máson járt az esze. Cseréptetők fölött kellett átnéznie, de innen a magasból tökéletes volt a rálátása, semmi nem állt a tekintete útjába. Előredőlt, épp csak egy kicsit, és úgy még a palota kapuját is látta, akárcsak az előtte felsorakozott gárdistákat, no meg a téren összegyűlt várakozásteljes, hatalmas tömeget. Várakozásteljes. A kiáltozásukat elnyomta a mennydörgésszerű dobpergés és trombitaszó, de még csak vártak. Elvigyorodott. Én győztem. Alig helyezkedett el, máris befordult a felvonulás éle a palota előtti utolsó kanyaron. Elsőként húsz sor kürtös érkezett. Érces futam érces futam után hasított diadalmasan a levegőbe. A győzelem fanfárja. Mögöttük ugyanannyi dobos hangszere mennydörgött. Azután Caemlyn lobogói következtek, piros alapon fehér oroszlánok. Ezeket lovasok tartották. Mögöttük Caemlyn katonái léptettek, lovasok elfogyhatatlannak tűnő sorai. Páncéljuk csillogott, kopjájukat büszkén tartották előre, fegyverük végén libegett a bíbor zászlócska. Kétoldalt lándzsások és íjászok kísérték őket hármas sorokban. Amikor az utolsó lovasok is a várakozó gárdisták közé értek, és beléptek a palotakert kapuján, a gyalogosok még mindig jöttek, csak jöttek, és csak jöttek. Aztán az utolsó lándzsások is befordultak a kanyaron. Mögöttük hatalmas szekér tűnt fel. Tizenhat ló húzta négyes sorokban. Lapos teteje közepén jókora vasketrec állt. A szekér mind a négy sarkában két-két nő ült. Olyan elmerülten figyelték a ketrecet, mintha a felvonulás nem is létezne. Csak aes sedai-ok lehettek. A szekér és a gyalogosok között, mindkét oldalt, tucatnyi őrző lovagolt. Köpenyük színjátszóan hullámzott, belefájdult az ember szeme, ha sokáig nézte. Ha az aes sedai-ok tudomást sem vettek a tömegről, az őrzők viszont úgy jártatták fel alá a szemüket, mintha senki nem őrizné a szekeret, csak ők. Mindemellett a ketrecben lévő férfi volt az, ami megragadta, és meg is tartotta Rand figyelmét. Túl messze volt, hogy az arcát is lássa, ahogy szerette volna, de egyszer csak úgy érezte, nem is vágyik ennél közelebb lenni hozzá. A hamis Sárkány magas férfi volt, hosszú, fekete, hullámos haja széles vállára terült. Egyik kezével a feje fölötti rácsot fogta, úgy tartotta magát állva az imbolygó szekéren. Ruházata hétköznapinak tűnt, egyszerű köpeny, zeke és nadrág, ami egyetlen faluban sem keltett volna különösebb feltűnést. De ahogy viselte őket. És a kiállása. Logain minden porcikájában király volt. A ketrec mintha ott sem lett volna. Egyenesen állt, kihúzta magát, büszkén tartotta a fejét. Úgy nézett a tömegre, mintha azért gyűltek volna össze, hogy a tiszteletüket tegyék előtte. Amerre a tekintete átsöpört, az emberek elhallgattak, ámultan nézték. Amikor megint másfelé nézett, megkettőzött dühvel kezdtek ordítani újra, mintha be akarnák, pótolni a hallgatással töltött időt, de ez a hamis Sárkányt láthatóan cseppet sem befolyásolta, és továbbra is mindenütt hallgatás fogadta. Mikor a kocsi begördült a palota kapuján, megfordult, és visszanézett az összegyűlt tömegre. Az artikulátlan üvöltéssel felelt, szökőárként öntötte el az embereket a puszta, állati gyűlölet és félelem, mire Logain hátravetette a fejét, és elkacagta magát. Aztán eltűnt a kapu mögött. A kocsi mögött újabb csapatok következtek, zászlóik a többi nemzetet képviselték, akik részt vettek a harcban és a hamis Sárkány fölött aratott diadalban. Illian aranyméhei, Tear három félholdja, Cairhien felkelő napja. És mások, rengeteg zászló, számos országé, városé, nemesé. Mindegyiket külön dobosok, kürtösök kísérték, akik a saját csapatuk dicsőségét hirdették mennydörögve. A színes forgatag látványa kifejezett megkönnyebbülés volt Logain után. Egy kicsit még kijjebb hajolt, hátha sikerül még egy utolsó pillantást vetnie a ketrecbe zárt férfira. Végül is csak legyőzték, nem igaz? A Fényre, hát nem lenne egy francos ketrecben, ha nem győzték volna le. Túlságosan előre hajolt, elvesztette az egyensúlyát. Megcsúszott, de sikerült elkapnia a fal tetejét. Hátrébb húzta magát, valamivel biztonságosabb ülő helyzetbe. Most, hogy Logain már nem látszott, egyszerre tudatára ébredt mennyire ég a keze, ahol a kő felhorzsolta a tenyerét és az ujjait. Ennek ellenére nem tudta kiűzni az agyából a képeket. A ketrec, az aes sedai-ok. Logain, legyőzetlenül. A ketrec ellenére sem volt legyőzött, megtört ember. Megborzongott, a combjába törölte égő kezeit.

– De miért figyelték annyira az aes sedai-ok? – tűnődött hangosan.

– Ők akadályozzák meg, hogy az Igazi Forrást érinthesse, te buta.

Fölkapta a fejét, a lány hangjának irányába, mire bizonytalan egyensúlya hirtelen elveszett. Épp csak annyi ideje volt, hogy rádöbbenjen, hátradől, majd zuhan, aztán valami a fejéhez csapódott. A nevető Logain képe kergette a kavargó sötétségbe.

Tizennyolcadik fejezet

Feszül a háló

Randnek úgy tűnt, egy asztalnál ül Logainnel és Moiraine-nel. Az aes sedai és a hamis Sárkány csöndben ültek. Őt figyelték, mintha egyik sem tudna a másik jelenlétéről. Egyszerre csak észrevette, hogy a szoba falai kezdenek bizonytalanná válni, elszürkülni. Úgy érezte, sietnie kell. Lassan minden kezdett eltűnni, elhomályosodni. Mire visszanézett az asztalra, Moiraine és Logain már nem volt ott. Ba'alzamon ült a helyükön. Most már az egész teste vibrált a sietség érzetétől. A fejében is az búgott, egyre hangosabban és hangosabban. A bugásból hamarosan lüktetés lett, a vér lüktetése a fülében.

Egy rándulással felült, de azonnal felnyögött, imbolyogva fogta a fejét. Az egész koponyája fájt. A hajában ragadós nedvességbe nyúlt. A földön ült, zöld füvön. Ezt valamiért furcsának találta, de csak nagyon halványan, mert forgott vele a világ. Bármire nézett, minden mozogni látszott. Egyedül csak arra tudott gondolni, hogy lefeküdjön, amíg mindez el nem múlik.

A fal! A lány hangja!

Egyik kezét hátra nyújtotta, megtámasztotta magát a füvön, majd lassan körbenézett. Muszáj volt lassan csinálnia; amikor gyorsan próbálta, rögtön újra forogni kezdett a világ. Valamilyen kertben volt, vagy parkban. Alig két méternyire tőle palaköves sétány kígyózott a virágzó bokrok között. A sétány mellett pad állt egy lombos lugas árnyékában. Ezek szerint tényleg a falon belülre esett. És a lány?

Aztán meglátta a fát – ott volt a közelben, a háta mögött –, és a lányt is, aki éppen a fáról mászott le. Leért a földre, majd megfordult, az ő irányába. Rand pislogott, majd újra felnyögött. A lány vállára terített, világos szőrmével szegett mélykék bársonyköpenyt viselt. Csuklyája a derekáig lógott a hátán, a csúcsán apró ezüstcsengettyűk fürtje csilingelt minden mozdulatára. Vörös-arany fürtjeit finoman megmunkált ezüst hajráf tartotta, fülcimpáján vékony ezüstfülbevaló lógott. Nyakát vastag, nehéz ezüstláncszemekből és sötétzöld drágakövekből, véleménye szerint smaragdokból álló nyaklánc díszítette. Halványkék ruháját piszkos kéregfoltok csúfították a famászástól, de selyemből volt, fájdalmasan aprólékos, bonyolult hímzéssel díszítve. A szoknyáját krémszínű berakások tarkították. Derekát széles, fonott ezüstöv vette körül, ruhája pereme alól bársony cipellők kandikáltak elő.

Eddig összesen két nőt látott életében ehhez hasonló öltözékben, Moiraine-t, és az árnybarátot, aki megpróbálta megölni Matet és őt. Elképzelni sem tudta, kinek juthat eszébe ilyen ruhában fára mászni, de biztos volt benne, hogy fontos személy lehet. A tekintet, amivel őt nézte, csak tovább erősítette ezt az elképzelését. Úgy tűnt, a legkevésbé sem aggasztja, hogy egy idegen pottyant a kertjébe. Olyan erős önbizalom sugárzott belőle, ami Nynaeve-et vagy Moiraine-t juttatta eszébe.

Annyira elmerült aggodalmas töprengésében, hogy most sikerült-e megint bajba keverednie, vagy sem, hogy a lány olyan valaki-e, aki kihívhatja rá a Királynő Gárdáját, és ha igen, ki is hívja-e, egy ilyen napon, amikor a Gárdának bőven van más dolga, hogy néhány pillanatig eltartott, amíg a díszes ruhákon és peckes viselkedésen keresztül meglátta magát a lányt. Talán két vagy három évvel lehetett fiatalabb nála. Magas volt, legalábbis női mércével, és gyönyörű. Tökéletesen ovális arcát napfényszínű hajzuhatag övezte, dús, cseresznyepiros ajkai, és hihetetlenül kék szemei voltak. Teljesen más volt, mint Egwene, mind magasságban, mind arcban, mind testalkatban, de szikrányit sem volt kevésbé szép. Ettől egy leheletnyi bűntudata támadt, de aztán magára förmedt, hogy ha nem vesz tudomást arról, amit a szeme lát, azzal még Egwene egy perccel sem ér hamarabb biztonságban Caemlynbe.

A fa koronájából zörgés és lombsuhogás hallatszott, majd egy fiú huppant talpra, a földre a lány mellett. Egy fejjel magasabb volt, mint az, és valamivel idősebb, de az arca és a haja elárulta, közeli rokonok. Hímzett, brokáttal berakott zekéje és köpenye piros, fehér és arany színekben díszelgett. Férfi létére még a lánynál is cicomásabb volt a ruhája. Rand ettől csak még nyugtalanabb lett. Közönséges ember csak ünnepnapokon vesz fel ilyen ruhát, de még az sincs közel ilyen díszes, mint ezeké. Ez bizony nem nyilvános park. De a gárdisták talán túl elfoglaltak most ahhoz, hogy birtokháborítókkal törődjenek.

A fiú a lány válla fölött átnézve tanulmányozta őt. Közben az oldalán lógó tőrt babrálta. Inkább ideges, rossz szokásnak tűnt, nem úgy látszott, mintha használni akarná. Vagy legalábbis csak ha muszáj. A fiú épp olyan magabiztosan viselkedett, mint a lány. Mindketten úgy néztek rá, mint egy megoldandó fejtörőre. Az a furcsa érzése támadt, hogy legalábbis a lány mindent részletet számba vesz és megjegyez rajta, a csizmája állapotától a köpenye kinézetéig.

– Ha anya megtudja, Elayne, örökké erről fog mennydörögni – szólalt meg hirtelen a fiú. – Azt mondta, maradjunk a szobánkban, de neked feltétlenül látnod kellett Logaint, igaz? Most aztán nézd csak meg, mibe keveredtünk.

– Hallgass már, Gawyn. – Szemmel láthatóan a lány volt a fiatalabb kettőjük közül, mégis úgy beszélt, mint aki teljesen biztos, hogy a fiú engedelmeskedni fog. A legény arca megrándult, mintha még mondani akart volna valamit, de Rand meglepetésére végül tartotta a száját.

– Nem esett bajod? – mondta hirtelen a lány.

Egy pillanatig eltartott, mire rájött, hozzá beszél. Akkor gyorsan megpróbálta talpra küzdeni magát.

– Jól vagyok. Épp csak... – Megtántorodott, kiszaladt alóla a lába. Nagy puffanással ült vissza. Kóválygott a feje. – Rögtön visszamászok a falon – motyogta. Újra megpróbált felállni, de a lány a vállára tette a kezét, és visszanyomta. Olyan kába volt, hogy ez a gyenge nyomás is elég volt, hogy helyben tartsa.

– De bizony bajod esett – térdelt le mellé kecsesen a lány. Gyengéden szétválasztotta a feje baloldalán a vértől csapzott hajszálakat. – Biztos egy ágba ütötted, amikor leestél. Szerencséd, ha csak a bőröd szakadt fel, és nem tört be a koponyád is. Nem emlékszem, hogy valaha is láttam valakit ilyen ügyesen mászni, mint téged, de esésben úgy látszik már nem vagy olyan jó.

– Véres lesz a kezed – mondta, azzal elhúzódott.

A lány határozott mozdulattal visszahúzta a fejét, hogy könnyen hozzáférjen.

– Maradj nyugton. – Nem emelte fel a hangját, mégis érezni lehetett a hangszínén, elvárja, hogy engedelmeskedjen. – Nem néz ki túl csúnyának, a Fénynek hála. – Köpenye belső zsebeiből egy sor apró üvegcsét és összehajtogatott papírcsomagocskát vett elő. Végül még egy maroknyi, feltekert kötést is előhúzott.

Rand hitetlenkedve bámulta a kis gyűjteményt. Ilyesmire legfeljebb egy javasasszonytól számított volna, nem egy ilyen díszesen öltözött valakitől. A lány keze véres lett, de nem úgy nézett ki, mintha ez különösebben zavarná.

– Add ide a vizeskulacsod, Gawyn. Le kell mosnom.

A fiú, akit Gawynnak hívott, lecsatolta a bőrkulacsot az övéről, majd átnyújtotta neki, aztán könnyedén Rand mellé guggolt, a térdén keresztbe tett kézzel. Elayne gyakorlott mozdulatokkal ügyködött, látszott, érti a dolgát. Rand nem rándult meg, amikor a hideg vizet a fejsebére öntötte, de a lány azért biztos kézzel tartotta a feje tetejét, mintha arra számítana, megint megpróbálhat elhúzódni, és nem állna szándékában ilyesmit megengedni neki. A kenőcs, amit ezután a bőrére kent az egyik apró fiolából, majdnem olyan jól tompította a fájdalmát, mint Nynaeve készítményei szokták.

Gawyn ezalatt mosolygott rá, megnyugtató mosollyal, mintha ő is arra számítana, hogy Rand odébb ugrik, sőt, talán el is szalad.

– Mindig talál magának kóbor macskákat, meg törött szárnyú madarakat. Te vagy az első emberi lény, akin ki tudja próbálni a tudományát. – Némi habozás után hozzátette. – Ne sértődj meg. Nem hasonlítalak kóbor macskához. – Nem bocsánatkérés volt, pusztán tényközlés.

– Nem sértődtem meg – felelte mereven. De a két fiatal továbbra is úgy viselkedett, mintha ijedős ló lenne.

– De azért tudja, mit csinál – tette hozzá Gawyn. – A legjobb tanároktól tanult. Úgyhogy ne félj, jó kezekben vagy.

Elayne némi kötést szorított a homlokára, majd előhúzott az övéből egy kék, krém- és aranyszínű selyemsálat. Bármelyik emondmezei lánynak kincsként őrzött ünnepi ruha lett volna. Elayne ügyesen a feje köré tekerte, hogy a helyén tartsa az összehajtogatott kötést.

– Azt mégsem használhatod erre – tiltakozott.

A lány csak tekerte tovább.

– Mondtam, hogy ne mozogj – figyelmeztette nyugodtan.

Rand Gawynra nézett.

– Mindig elvárja, hogy mindenki azt tegye, amit ő mond?

A fiatalember arcán meglepetés villant, majd feszes kis mosolyra görbült a szája.

– Legtöbbször igen. És legtöbbször azt is teszik.

– Fogd meg ezt – mondta Elayne. – Tedd rá az ujjad, amíg megkö... – A keze láttán felkiáltott. – Ezt nem akkor szerezted, amikor leestél. Nem, inkább akkor, amikor olyan helyeken másztál, ahol nem kellett volna. – Gyorsan befejezte a csomót, majd maga elé húzta Rand kezét, tenyérrel fölfelé. Közben azon morgolódott, hogy milyen kevés víz maradt. A mosástól égni kezdtek a horzsolásai, de a lány érintése meglepően gyengéd volt, óvatos. – De most tényleg maradj nyugton. Ne mozogj.

Megint előkerült a kenőcsös fiola. Elayne vékonyan bekente vele a horzsolásokat. Szemmel láthatóan feszülten koncentrált, hogy anélkül dörzsölje beléjük a szert, hogy fájdalmat okozna neki. Rand kezén hűvös érzés terjedt szét, mintha a lány egyszerűen kiradírozná a sérült részeket.

– Legtöbbször pontosan azt teszik, amit mond – folytatta Gawyn barátságos vigyorral Elayne feje búbja fölött. – Legalábbis legtöbben. Anya persze nem. Sem Elaida. Vagy Lini. Lini volt a dadája. Mégsem parancsolgathatsz valakinek, aki kiskorodban néha megvesszőzött, ha fügét loptál. Meg még nem is olyan kis korodban is. – Elayne felnézett, épp csak addig, míg egy fenyegető pillantást küldött felé. A fiú megköszörülte a torkát, és gondosan eltüntetett az arcáról minden kifejezést, mielőtt sietve így folytatta: – Na és persze Gareth sem. Garethnek senki nem parancsol.

– Még anya sem – fordította vissza a fejét Elayne Rand keze felől. – Csak tanácsokat ad, és Gareth mindig azt teszi, amit tanácsol, de sosem hallottam még parancsot adni neki. – Megrázta a fejét.

– Nem értem, ez miért lep meg mindig – válaszolt neki Gawyn. – Hisz még te sem próbálod megmondani Garethnek, hogy mit csináljon. Három királynőt szolgált már, kettőnek volt a kapitány-tábornoka, egyben régensfőhercege. Merem állítani, sokak szerint jobban szimbolizálja Andor trónját, mint a királynő.

– Anyának venni kéne a bátorságot, össze kéne házasodnia vele – jegyezte meg szórakozottan a lány. Rand kezére koncentrált. – Lenne hozzá kedve, előlem hiába is próbálja titkolni. És annyi problémát megoldana.

Gawyn megrázta a fejét.

– Ahhoz előbb egyiküknek engednie kell. Anya nem képes rá, Gareth meg nem hajlandó.

– Ha megparancsolná neki...

– Engedelmeskedne. Legalábbis azt hiszem. De nem tesz ilyet. Tudod, hogy nem.

Hirtelen mindketten Randre néztek. Valószínűleg egészen megfeledkeztek az előbb, hogy ő is ott van.

– Ki...? – Meg kellett állnia, hogy megnedvesítse az ajkait. – Ki az anyátok?

Elayne szemei döbbenten kerekedtek el, Gawyn azonban rögtön felelt, hétköznapi tónusban, amitől, amit mondott, csak még rémisztőbben hangzott.

– Morgase, a Fény kegyelméből Andor királynője, az ország és a nép védelmezője, a Trakand-ház úrnője.

– A királynő – motyogta Rand. Hullámokban áradt szét a tagjain a bénult döbbenet. Egy percig azt hitte, mindjárt újra forogni kezd vele a világ. Vigyázok, hogy ne hívjam föl magunkra a figyelmet. Épp csak beesek a királynő kertjébe, és hagyom, hogy a leányörökös lássa el a horzsolásaim, mint valami falusi kuruzsló. Nevetni lett volna kedve. Ebből is tudta, a pánik szélén áll.

Mély levegőt vett, majd gyorsan feltápászkodott. Szigorúan uralkodott magán, nem engedett a késztetésnek, hogy egyszerűen elszaladjon. Ennek ellenére egyetlen gondolat uralta az agyát: el kell innen tűnnie, minél gyorsabban, mielőtt még bárki más is rájönne, hogy itt van.

Elayne és Gawyn nyugodtan figyelték. Amikor fölugrott, ők is felálltak, kecsesen, cseppet sem sietősen. Fölemelte a kezét, hogy letépje a fejéről a sálat, de Elayne megragadta a csuklóját.

– Ezt hagyd abba. Csak újra megindítod a vérzést. – Továbbra is nyugodt maradt a hangja, még mindig biztos volt benne, hogy engedelmeskedni fog neki.

– Mennem kell – így Rand. – Egyszerűen csak visszamászok a falon, és...

– Tényleg nem tudtad – a lány most először tűnt olyan meglepettnek, mint ő. – Komolyan azért másztál föl a falon, hogy Logaint lássad, és még csak azt sem tudtad, hol vagy? Az utcán sokkal jobban láthattál volna mindent.

– Én... nem szeretem a tömeget – motyogta. Mindkettőjük felé gyors meghajlást produkált. – Ha megbocsát, ööö... hölgyem. – A történetek tele voltak olyan szereplőkkel, akik nagyuramnak meg hölgyemnek meg őméltóságának meg felségnek hívták egymást, de ha hallotta is valaha a leányörököst megillető megszólítást, amilyen ködös volt éppen az agya, nem jutott eszébe. Egyáltalán, egyetlen értelmes gondolatot képtelen volt összehozni, azon kívül, hogy sürgősen, minél messzebb kell innen kerülnie. – Ha megbocsátanak, én most inkább elmennék. Ööö... és köszönöm a... – megérintette a fejére tekert kendőt. – Köszönöm.

– Elmennél anélkül, hogy megmondtad volna a neved? – kérdezte Gawyn. – Szép kis hála Elayne gondoskodásáért. Egy ideje egyfolytában azon tűnődök, ki lehetsz. A hangod alapján andori vagy, bár nem caemlyni, de úgy nézel ki, mint egy... Nos, te már tudod a nevünket. Az udvariasság azt kívánja, te is mondd meg a tiédet.

Rand vágyakozó pillantást vetett a falra, és közben megmondta a valódi nevét, mielőtt rájött volna, mit csinál, sőt, még azt is hozzátette:

– Emondmezőről, a Folyóközből.

– Nyugatról – mormolta Gawyn. – Messze nyugatról.

Rand éles, fürkésző pillantást vetett rá. A fiatalember hangjából meglepetés érződött, és az arcán is ott látta a nyomát, amikor felé fordult. De aztán olyan gyorsan öltött kellemes mosolyt a helyére, hogy majdhogynem kételkedni kezdett, tényleg látta-e.

– Dohány és gyapjú – mondta Gawyn. – Az ország minden részének tudnom kell a legfontosabb termékeit. Igazság szerint az összes többi országét is. A képzésem része. Főbb nyersanyagok, termények, kézművestermékek, és hogy milyenek az ott lakók. A szokásaikat, erős és gyenge pontjaikat. Azt mondják, a folyóköziek makacsak. Lehet őket vezetni, ha érdemesnek gondolnak rá, de minél keményebben próbálod rászorítani őket valamire, annál jobban beássák magukat. Elayne-nek onnan kellene férjet választania. Vasakaratú férfinek kell lennie a jövendőbelijének, különben ő egyszerűen eltapossa.

Rand tágra nyílt szemekkel bámult rá. Elayne is Gawynra meredt. Gawyn most sem tűnt kevésbé összeszedettnek, mint eddig, mégis fecsegett. Vajon miért?

– Hát ez meg mi?

Mindhárman összerezzentek a váratlanul felharsanó hang hallatán, majd felé pördültek.

Az előttük álló fiatalember a legjóképübb férfi volt, akit Rand életében látott, annyira szép, hogy az már szinte nem is volt férfias. Magas volt és karcsú, de a mozgása acélos erőről és tökéletes önbizalomról árulkodott. Sötétbarna hajú volt, barna szemű. Piros és fehér, Gawynénál épp csak egy leheletnyivel kevésbé díszes ruháit úgy hordta, mintha a viseletének a legkisebb jelentősége sem lenne. Egyik keze a kardja markolatán nyugodott, szemét le nem vette Randről.

– Lépj odébb tőle, Elayne – mondta. – Te is, Gawyn.

Elayne Rand elé lépett, közé és az újonnan jött közé állt. Büszkén kihúzta a nyakát, semmivel sem volt kevésbé magabiztos, mint eddig.

– Ez a fiú anyánk hű alattvalója, a királynő igaz híve. A védelmem alatt áll, Galad.

Rand megpróbálta felidézni, amit Kinch mestertől, illetve újabban Gill mestertől hallott. Galadedrid Damodred Elayne féltestvére, Elayne-é és Gawyné. Ha jól emlékszik. Az apjuk mindhármuknak közös. Kinch mester talán nem túlzottan kedvelte Taringail Damodredet – általában véve senki, akit eddig beszélni hallott róla –, de a fiát mind a fehér, mind a piros szín viselői nagyra tartották, már amennyire a városbéli pletykáknak hinni lehet.

– Tisztában vagyok a kóbor élőlények iránti szimpátiáddal, Elayne – próbált a karcsú férfi a lány eszére hatni –, de ennél a fickónál fegyver van, és nem igazán tűnik tisztes polgárnak. Manapság nem lehetünk elég óvatosak. Ha tényleg a királynő hűséges híve, akkor mit keres itt, ahová nem lenne szabad belépnie? A kardra tekert vásznat igazán nem tart sokáig lecserélni, Elayne.

– A vendégemként tartózkodik itt, Galad, Jótállok érte. Vagy netán előléptetted magad a dadámnak, hogy eldöntheted, kivel beszélgethetek és kivel nem?

A lány hangja tele volt megvetéssel, de Galadra látszólag semmi hatással nem volt.

– Tudod jól, hogy nincs szándékomban irányítást szerezni a cselekedeteid fölött, de ez a te... vendéged nem helyes, hogy itt van, és ezt te is legalább olyan jól tudod, mint én. Gawyn, segíts meggyőzni. Anyánk nem...

– Elég! – csattant fel Elayne. – Annyiban igazad van, hogy nincs beleszólásod, mit teszek, de még csak ítéletet mondani sincs jogod fölötte. Távozhatsz. Most!

Galad bánatosan nézett Gawynra, másrészt segítségkérően, ugyanakkor azt is ki lehetett olvasni az arckifejezéséből, szerinte Elayne túl önfejű, hogy segíteni lehessen rajta. Elayne arca elsötétült, de mikor újra szóra készült nyitni a száját, Galad meghajolt, szertartásosan, de egyben egy macska kecsességével; hátrált egy lépést, majd megfordult, és elmasírozott a kövezett sétányon. Hosszú lábai hamar látótávolságon kívülre vitték, nemsokára eltakarta a pad fölé hajló lugas.

– Gyűlölöm – fújt Elayne. – Teli van rosszindulattal és egyszerűen irigy.

– Na ez azért túlzás – jegyezte meg Gawyn. – Galad azt sem tudja, mi az az irigység. Kétszer mentette meg az életemet, pedig egyik alkalommal sem lett volna tanú, hogyha nem siet a segítségemre. Ha nem tette volna, most ő lenne a jövendőbeli kardnagyherceg, nem én.

– Soha, Gawyn. Bárki mást előbb választanék, mint Galadot. Bárkit. Az utolsó istállófiút is. – Hirtelen elmosolyodott, majd eltúlzottan szigorú arckifejezést tettetett. – Azt mondod, szeretek parancsolgatni. Hát akkor most megparancsolom, ne hagyd, hogy bármi bajod essen. Parancsolom, hogy te legyél a kardnagyhercegem, amikor a trónra lépek – a Fény adja, hogy az még soká legyen –, és olyan becsülettel vezesd Andor hadseregeit, amiről Galad még csak álmodni sem tud.

– Ahogy parancsolja, hölgyem – nevetett Gawyn. Meghajlása Galadét csúfolta.

Elayne elgondolkozva, összehúzott szemöldökkel nézett Randre.

– Na, most aztán gyorsan ki kell innen juttassunk.

– Galad mindig azt teszi, ami helyes – magyarázta Gawyn. – Akkor is, ha nem kéne. Ebben az esetben ugye idegent talált a kertben, akkor pedig az a leghelyesebb, ha értesíti a palotaőrséget. Amit, feltételezésem szerint, éppen meg is tesz ebben a pillanatban, vagy legalábbis úton van, hogy megtegye.

– Akkor itt az ideje, hogy visszamásszak a falon – mondta Rand. Na most aztán alaposan sikerült észrevétlen maradnom! Ezzel az erővel táblát is hordhatnák magammal. A fal felé fordult, de Elayne elkapta a karját.

– Na azt nem. Azért dolgoztam annyit, hogy rendbe tegyem a kezed? Csak újra összehorzsolnád őket, és aztán valami sikátorban lakó boszorkány, a Fény tudja, mit rá nem ken. A kert túloldalán van egy kis kapu. Egészen benőtték már a bokrok, rajtam kívül nem is tudja senki, hogy ott van.

Rand egyszerre csak csizmadübörgést hallott a palakövekkel kirakott sétányon.

– Késő – dünnyögte Gawyn. – Úgy látszik, amint biztos volt benne, hogy nem látjuk, futásnak eredt.

Elayne morogva káromkodott. Rand szemöldöke a homloka tetejére szaladt. Ezt a Királynő Áldása egyik kocsisától hallotta először, de már akkor is megdöbbent tőle. A lány a következő pillanatban már vissza is nyerte az önuralmát.

Gawyn és Elayne látszólag nyugodtan maradtak ott, ahol voltak, Rand azonban nem volt képes ilyen türelmesen megvárni, amíg odaérnek a gárdisták. Megint a fal felé indult, noha tudta, hogy legfeljebb félúton jár majd a teteje felé, mire megérkeznek. De egyszerűen nem tudott csak úgy egyhelyben állni.

Ámde mielőtt három lépést tehetett volna, piros egyenruhás férfiak rontottak elő a sétány kanyarulatából. Mellvértjük csillogott a fényben, ahogy felé rohantak. Aztán egyre több és több érkezett, skarlátpiros és fényesen csillogó acélhullámok, látszólag minden irányból. Némelyikük elővont kardot tartott a kezében, mások csak annyi ideig vártak, amíg megvetették a lábukat, és már húzták is fel az íjukat. A sisakrostélyok mögött minden szem zordan nézett rá, minden széles fejű nyílvessző rezzenetlenül mutatott felé.

Elayne és Gawyn egy emberként vetették magukat közé és az íjászok közé, még a kezüket is oldalra nyújtották, hogy minél jobban eltakarják. Ő a maga részéről teljesen mozdulatlanul állt, és jól láthatóan elöl tartotta a kezeit, a kardjától távol.

A csizmadobogás, a megfeszülő íjak nyikorgása még el sem hallgatott, amikor az egyik katona, vállán tiszti aranycsomóval, elkiáltotta magát:

– Uram, hölgyem, a földre, gyorsan!

Elayne kitárt karja ellenére is uralkodó tartással húzta ki magát.

– Meztelen acélt mersz a jelenlétembe hozni, Tallanvor? Gareth Bryne ezért legkevesebb visszaküld istállót pucolni a legrosszindulatúbb őrmester keze alá. Ha szerencséd van!

A katonák értetlenül néztek össze. Néhány íjász idegesen engedte valamivel lejjebb az íját. Elayne csak ekkor engedte le a karját, de úgy, mintha tulajdonképpen csak azért tartotta volna ki őket, mert éppen olyan kedve volt. Gawyn némi tétovázás után követte a példáját. Rand így meg tudta számolni az íjakat, amiket nem engedtek le. Megfeszültek a hasizmai, mintha ugyan meg tudnának állítani egy húsz lépésről kilőtt széles fejű nyílvesszőt.

A legértetlenkedőbbnek a tiszti egyenruhás férfi nézett ki.

– Hölgyem, bocsásson meg, de Galadedrid nagyúr jelentette, hogy egy piszkos paraszt ólálkodik a kertben, fegyverrel, és Elayne úrhölgy és Gawyn nagyúr életét veszélyezteti. – Randre pillantott, majd határozottabb hangon folytatta. – Ha az úrhölgy és a nagyúr lennének olyan szívesek, hogy oldalt lépnek, letartóztatom a gonosztevőt. Túlságosan felszaporodott az aljanép a városban, az utóbbi időben.

– Kétlem, hogy Galad bármi ilyesmit jelentett volna – mondta Elayne. – Galad sosem hazudik.

– Néha azt kívánom, bár hazudna azért néha – jegyezte meg halkan Gawyn, egyedül Rand fülének szánva a mondandóját. – Legalább egyszer. Azután valószínűleg könnyebb lenne vele együtt élni.

– Ez az ember a vendégem – folyatta a lány. – A védelmem alatt tartózkodik itt. Visszavonulhatsz a csapatoddal, Tallanvor.

– Igazán sajnálom, de ez nem lehetséges, hölgyem. Mint azt hölgyem is tudja, a királynő, az ön felséges anyja határozott utasításokat adott az ő felséges engedélye nélkül a palota területén tartózkodó személyekkel való bánásmódról. Máris értesítettük őfelségét a betolakodóról. – Tallanvor hangjából egyértelműen kiérződött az elégedettség. Feltételezhetően többször volt már kénytelen olyan parancsot elfogadni Elayne-től, amit nem tartott helyénvalónak. Ezúttal nem állt szándékában, főleg, hogy ilyen tökéletes ürügye volt rá.

Elayne csúnyán nézett Tallanvorra. Erre ő sem tudott mit mondani.

Rand kérdően pillantott Gawynra. Az tudta, mire gondol.

– Börtön – dünnyögte. Rand arca elfehéredett, mire a fiatalember gyorsan hozzátette: – Csak néhány napra, és senki nem fog bántani. Gareth Bryne, a kapitány-tábornok személyesen fog kihallgatni, de amint nyilvánvalóvá válik, hogy nem rossz szándékból jöttél be, szabadon engednek. – Elhallgatott, tekintetén rejtett gondolatok futottak át. – Remélem, az igazat mondtad, folyóközi Rand al'Thor.

– Mindhármunkat az anyám elé vezetsz – jelentette be hirtelen Elayne.

Gawyn arcán lassan vigyor terült szét.

Az arcát takaró acélrácsok mögött Tallanvor láthatóan meghökkent.

– Hölgyem, én...

– Ellenkező esetben mindhármunkat börtönbe kell vinned. Együtt maradunk. Vagy netán parancsot akarsz adni, hogy a katonáid rám tegyék a kezüket? – Diadalmasan mosolygott. Ahogy Tallanvor jobbra-balra tekergette a fejét, mintha a fák között segítséget találhatna, arról tanúskodott, maga is úgy érzi, a lány győzött.

Győzött? Miben? Hogyan?

– Anya éppen Logaint tekinti meg – mondta halkan Gawyn, mintha Rand gondolataiban olvasott volna –, de még ha nem is lenne éppen elfoglalt, Tallanvor akkor sem merne katonákkal elévonulni, miközben kettőnket is kísérnie kell, mintha mi lennénk őrizetben. Anya néha kissé ingerlékeny tud lenni.

Randnek eszébe jutott, amit Gill mester mondott Morgase királynőről. Kissé ingerlékeny?

Újabb piros egyenruhás katona szaladt feléjük a sétányon. Csúszva fékezett le. Mellkasa előtt keresztbe tett kézzel tisztelgett. Halkan odasúgott valamit Tallanvornak, amitől annak újra elégedettre váltott az arckifejezése.

– A királynő, az ön felséges anyja – jelentette be a tiszt –, parancsot adott, hogy azonnal vigyem elé a betolakodót. A királynő azt is parancsba adta, hogy Elayne úrhölgy és Gawyn nagyúr is tegyék tiszteletüket nála. Ugyancsak azonnal.

Gawyn összerezzent. Elayne nagyot nyelt. Az arca nyugodt maradt, de azért szorgalmasan porolgatta a ruhájára tapadt piszokfoltokat. Néhány kéregdarab eltávolításán kívül nem sok eredménnyel.

– Akkor, ha az úrhölgy is úgy gondolja? – mondta Tallanvor önelégülten. – Uram?

A katonák négyzet alakban álltak fel köréjük, majd megindultak a palaköves sétányon, a tiszt vezetésével. A két uralkodósarj Randet közrefogva lépkedett. Szemmel láthatóan mindketten kellemetlen gondolatokba merültek. A katonák eltették a kardjukat, visszatették a nyilakat a tegezbe, de semmivel sem tűntek kevésbé ugrásra késznek, mint amikor még a kezükben volt a fegyverük. Úgy méregették Randet, mintha arra számítanának, bármelyik pillanatban előránthatja a kardját, megpróbálhat acéllal utat vágni magának a szabadságba. Próbálkozni? Eszem ágában sincs bármivel is próbálkozni. Észrevétlenül! Ha!

Mialatt az őt figyelő katonákat nézte, egyszer csak végre eljutott a tudatáig a kert látványa. Olyan gyorsan történtek egymás után a dolgok, olyan sebesen esett egyik meglepetésből a másikba, még ki sem heverte az egyik sokkot, már jött is a másik, hogy a környezete eddig csak homályos folt volt, kivéve a falat, és a saját hő vágyát, hogy a túloldalán legyen. Most végre látta a zöld füvet, ami eddig csak az elméje rejtett szögleteit csiklandozta. Zöld! A zöld száz árnyalata. Zöldelltek a fák, a bokrok, sűrű lomkoronájukat gyümölcsök tarkították. Dús futónövények borították a lugasokat a sétány fölött. Mindenütt virágok. Rengeteg virág, valósággal színáradatba borították a kertet. Némelyiket ismerte, például a ragyogó aranysárga napkoronát, az apró, rózsaszín faggyúszöget, a bíbor csillagtüzet, a lila emondkoszorút, no és a legváltozatosabb színű rózsákat, a hófehértől a sötét mélypirosig – de némelyik egészen különös volt, olyan meglepő alakú és színű, hogy alig tudta elhinni, hogy valódiak.

– Zöld – suttogta. – Zöld.

A katonák magukban mormogtak, de Tallanvor szúrós pillantást vetett hátra, mire elhallgattak.

– Elaida műve – jegyezte meg Gawyn szórakozottan.

– Nem igazságos – mondta Elayne. – Megkérdezte, ki akarok-e választani egyetlen tanyát, amin ugyanezt meg tudja tenni, miközben az összes többin körülötte nem hajt ki a vetés, de akkor sem helyes, hogy nekünk virágaink vannak, amikor sokaknak enniük sincs mit. – Mély levegőt vett, visszanyerte magabiztos önuralmát. – Aztán meg ne feledkezz magadról – kötötte Rand lelkére. – Ha megszólítanak, hangosan, érthetően felelj, egyébként viszont maradj csöndben. És bízz rám mindent. Minden rendben lesz.

Rand ebben közel sem volt olyan biztos. Talán segített volna valamit, ha Gawyn is olyan nyugodt lett volna, mint a lány.

Mikor Tallanvor a palotába vezette őket, ő még egyszer visszanézett a kertre, a virágokkal borított zöld tengerre, az élő színek e kincsestárára, amit egy aes sedai hatalma ajándékozott a királynőnek.

A folyosókon palotaszolgák nyüzsögtek, fehér galléros, fehér kézelős piros libériákban. Mindegyikük zubbonyának baloldalán a fehér oroszlán díszelgett. Sietős léptekkel igyekeztek feladatuk után, ami általában ránézésre nem volt nyilvánvaló. Amikor katonák vonultak be közéjük, az alakzat közepén Elayne-nel, Gawynnal és Randdel, megtorpantak; tátott szájjal bámultak.

A nagy megrökönyödés közepén szürke cirmos kandúr sétált nyugodtan a folyosón. Ide-oda kígyózott a guvadó szemű szolgák lábai között. Rand hirtelen valamiért furcsának találta a macska látványát. Elég régen volt Caemlynben, hogy tudja, még a legpiszkosabb boltban is minden sarokban macskák ülnek. A palotába érkezése óta ezt az egyetlen kandúrt látta.

– Itt nincsenek patkányok? – kérdezte hitetlenkedve. Mindenütt vannak patkányok.

– Elaida nem szereti őket – motyogta Gawyn oda sem figyelve. Aggodalmas tekintettel nézett a folyosó vége felé, nyilván már a királynő előtti megjelenésüket látta maga előtt. – Soha nincs patkányunk.

– Mindketten maradjatok csöndben. – Elayne élesen szólt rájuk, de közben ő is épp olyan tűnődő volt, mint a bátyja. – Gondolkozni próbálok.

Rand még azután is a kandúrt nézte, miután elhaladtak mellette, a válla fölött visszafordulva, amíg be nem fordultak egy sarkon. Ha rengeteg macska lett volna, jobban érezte volna magát. Legalább lett volna valami megszokott a palotában, valami természetes, még ha patkányok formájában is.

Tallanvor olyan kanyargós útvonalon vezette őket, hogy Rand hamarosan elvesztette az irányérzékét. A fiatal tiszt végül egy magas, dupla szárnyú ajtó előtt állt meg. A sötét fafelület valósággal ragyogott. Nem volt olyan pompás, mint némelyik, ami mellett elhaladtak, de azért ezt is finoman kidolgozott féldomborművű oroszlánok sorai borították. Mindkét oldalon libériás inas állt.

– Legalább nem a Nagycsarnok – nevetett idegesen Gawyn. – Nem tudok róla, hogy itt bárkinek a lefejezésére parancsot adott volna. – De olyan hangon mondta, mintha attól tartana, az anyja ma esetleg precedenst teremthet.

Tallanvor Rand kardjáért nyúlt, de Elayne elállta az útját.

– A vendégem, a szokás és a törvény szerint a királyi család vendégei még anya jelenlétében is viselhetnek fegyvert. Vagy talán meg akarsz hazudtolni, tagadnád, hogy a vendégem?

A tiszt habozott, farkasszemet nézett a lánnyal, majd bólintott.

– Hát jó, hölgyem. – Amikor hátralépett, Elayne Randre mosolygott, de épp csak egy villanásnyi ideig. – Első sor velem jön – adta ki az utasítást Tallanvor. – Jelentsék be őfelségének Elayne úrhölgyet és Gawyn nagyurat – mondta az ajtónállóknak. – Azonkívül Tallanvor őrhadnagyot, aki őfelsége szolgálatára megjelent, és őrizet alatt hozza a behatolót.

A lány dühödt arccal meredt a tisztre, de az ajtók már föl is tárultak. Zengő hang jelentette be az érkezőket.

Elayne méltóságteljesen libegett be a terembe. Épp csak egy leheletnyit rontott az összképen azzal, hogy hátraintett Randnek, kövesse, maradjon szorosan a nyomában. Gawyn kihúzta magát, a húga oldalán haladt befelé, egyetlen gondosan kiszámított lépéssel lemaradva. Rand követte őket. Némi bizonytalankodás után végül a lány másik oldalára állt, Gawynnal egy vonalba. Tallanvor a közelében maradt, őt pedig tíz katona kísérte. Az ajtószárnyak hangtalanul csukódtak be mögöttük.

Elayne hirtelen mélyet bókolt, miközben egyben derékból meg is hajolt; és úgy maradt, szélesre húzott szoknyával. Rand ijedten rezzent össze, majd sietve utánozta Gawynt és a többi férfit. Feszengve helyezkedett, amíg sikerült pontosan ugyanazt a helyzetet felvennie. Végül a jobb lábán térdelt, lehajtott fejjel, előrehajolva; jobb öklét a márványpadlóra szorította, bal kezét kardja markolatán nyugtatta. Gawyn, akinél nem volt kard, a tőrére tette a kezét, ugyanolyan tartásban.

Már éppen gratulált magának, amiért olyan jól sikerült utánoznia őket, amikor észrevette, hogy Tallanvor, továbbra is lehajtott fejjel, dühösen néz rá a szeme sarkából a sisakrostélya alól. Nekem valami mást kellett volna csinálnom? Hirtelen dühös lett, amiért a tiszt elvárja tőle, hogy tudja, mit kell tennie, noha senki nem mondta el neki. Magára is mérges volt, amiért fél az őröktől. Nincs miért félnie. Tudta, hogy a félelméről nem Tallanvor tehet, de attól még dühös volt rá.

Mindenki így maradt, dermedten, mintha a tavaszi olvadásra várnának. Nem tudta, mire várnak valójában, de kihasználta az alkalmat, hogy tanulmányozza egy kicsit a helyiséget, ahová bekísérték. Közben lehajtva tartotta a fejét, épp csak egy leheletnyit forgatta, hogy jobban lásson. Tallanvor pillantása még dühödtebben döfött belé, de nem törődött vele.

A négyzet alapú terem körülbelül akkora volt, mint a Királynő Áldásának a nagyterme, falain hófehér kőbe faragott domborművű vadászjelenetek. A domborművek közötti falikárpitokat megnyugtató, szemgyönyörködtető képek borították; színes virágok, ragyogó, szivárványszín tollazatú kolibrik, kivéve kettőt a terem túloldalán, amelyeken Andor Fehér Oroszlánja ágaskodott ember nagyságúnál is nagyobb méretben, skarlátvörös alapon. A két oroszlános kárpit egy emelvényt fogott közre. Az emelvényen faragott, aranyozott trónon ült a királynő.

A királynő jobbján széles vállú, hordómellkasú, szigorú arcú férfi állt, hajadonfőtt. Köpenye vállán négy aranycsomó, fehér mandzsettáján széles aranysávok. Halántékán erősen őszült már ugyan, de keménynek és rendíthetetlennek tűnt, mint egy kőszikla. Ez csak a kapitány-tábornok, Gareth Bryne lehetett. A trón mögött, a másik oldalon, sötétzöld selyembe öltözött nő ült alacsony zsámolyon, sötét, majdhogynem fekete gyapjúfonálból kötögetett valamit. A kötögetés miatt Rand először azt hitte, öreg, de amikor másodszor is ránézett, látta, hogy inkább amolyan meghatározhatatlan korú. Öreg vagy fiatal, nem tudta volna megmondani. Úgy látszott, kizárólag a tűk és a fonál köti le a figyelmét, mintha nem is ülne egy királynő tőle karnyújtásnyira. Takaros nő volt, külsőleg békés, nyugodt, mégis volt valami félelmetes a koncentrációjában. A teremben csend volt, csak a kötőtűk zörgése hallatszott.

Próbált mindent megnézni, de állandóan visszatért a szeme a nőre, akinek homlokát finoman kidolgozott rózsák csillogó koszorúja, Andor rózsakoronája övezte. Hosszú, piros stóla lógott a válláról. Ennek egész hosszában Andor oroszlánja sétált. Piros-fehér berakásos selyemruhát viselt. Amikor bal kezével megérintette a kapitány-tábornok karját, a saját farkába harapó Nagy Kígyót formázó gyűrű csillant meg az ujján. De nem az öltözéke, az ékszerei, vagy akár a korona vonzotta a pillantását, hanem az azokat viselő nő.

Morgase szépsége a lányáéhoz volt hasonló, csak éppen kifejlettebb, érettebb. Arca, alakja, a belőle sugárzó jelenlét szinte tündökölt, két tanácsadója elhomályosult mellette. Ha emondmezei özvegy lenne, sorban állnának az udvarlók az ajtaja előtt, akkor is, ha elviselhetetlenül rosszul főzne, és az ő háza lenne a legrendetlenebb a Folyóközben. Ekkor észrevette, hogy a királynő pont őt figyeli, mire gyorsan lejjebb hajtotta a fejét, attól félve, esetleg kitalálhatja az arcából, mire gondol. Fény, hogy gondolhatok a királynőre úgy, mintha falusi asszony lenne?! Én bolond!

– Felállhattok – szólalt meg Morgase dús, mély hangon, amiben Elayne abbéli meggyőződése csengett, csak százszor erősebben, hogy bármit mond, engedelmeskedni fognak neki.

A többiekkel együtt Rand is fölállt.

– Anya... – kezdte Elayne, de Morgase félbeszakította.

– Úgy látom, fara másztál, leányom. – Elayne most vette észre, hogy egy darab fakéreg még a ruháján maradt. Gyorsan leszedte, de aztán rájött, tulajdonképpen nincs hová tegye, ezért a kezében markolászta. – Sőt – folytatta nyugodtan a királynő – úgy tűnik, ellentétes értelmű utasításaim ellenére csak módját ejtetted, hogy megnézd ezt a Logaint. Gawyn, ennél azért jobb véleménnyel voltam rólad. Meg kell tanulnod nem csak engedelmeskedni a húgodnak, de egyben ellensúlynak lenni mellette. Meg kell akadályoznod, hogy bajba keverje magát. – A királynő gyors oldalpillantást vetett a mellette álló tömzsi férfira. Bryne meg sem rezdült, mintha észre sem vette volna, de Randnek volt egy olyan érzése, hogy azok a szemek mindent látnak, mindent megjegyeznek. – Ez, Gawyn, legalább olyan fontos feladata a kardnagyhercegnek, mint Andor haderejének vezetése. Talán ha a képzésed kissé intenzívebb lenne egy ideig, kevesebb időd lenne hagyni, hogy a húgod minden ostobaságba belerángasson. Meg fogom kérni a kapitány-tábornokot, hogy ne szenvedj hiányt tennivalókban, mialatt északra utaztok.

Gawyn fészkelődni kezdett, mintha tiltakozni készülne, de végül inkább meghajtotta a fejét.

– Ahogy parancsolod, anyám.

Elayne elhúzta a száját.

– Anyám, hogyan tartson távol a bajtól Gawyn, hogyha nincs is mellettem? Most is egyedül emiatt hagyta el a szobáit. Abból igazán nem lehetett baj, hogy így távolról megnéztem Logaint. Szinte a város összes lakója közelebb volt hozzá, mint mi.

– A város összes lakója nem leányörökös. – A királynő kissé megemelte a hangját. – Én láttam közelről is ezt a Logain fickót, és bizony veszélyes, gyermekem. Még így, ketrecben is veszélyes, mint egy farkas, pedig állandóan aes sedai-ok őrzik. Már bánom, hogy egyáltalán Caemlyn közelébe került.

– Tar Valonban majd elbánnak vele. – A zsámolyon ülő nő most sem vette le a szemét a kötéséről. – Csak az számít, hogy így a nép láthatta, a Fény ismét győzedelmeskedett az Árnyék fölött. És az emlékezetükbe kellett idézni, hogy neked is szereped volt ebben a győzelemben, Morgase.

A királynő legyintett.

– Én azért nem bánnám, ha soha nem jött volna Caemlynbe. Elayne, tudom, mi jár a fejedben.

– De anyám – tiltakozott a lány. – Én igazán próbálok engedelmeskedni neked. Tényleg.

– Tééényleg? – kérdezte Morgase tettetett meglepetéssel, majd kuncogni kezdett. – Igen, tényleg próbálsz kötelességtudó leány lenni. De azért állandóan próbálgatod, milyen messze mehetsz el. Nos, tény, hogy én is pontosan ezt tettem az anyámmal. Ez a hozzáállás jól jön majd, mikor trónra lépsz, de még nem vagy királynő, gyermekem. Megszegted az utasításom, csak azért is megnézted Logaint. Most már érd be ennyivel. Az északi úton nem mehettek száz lépésnél közelebb hozzá, sem te, sem Gawyn. Ha nem tudnám, milyen szigorú nevelésben lesz részed Tar Valonban, Linit is veled küldeném, hogy biztosan engedelmeskedj. Ő legalább, úgy látszik, el tudja érni, hogy azt tedd, amit tenned kell.

Elyane durcásan hajtotta meg a fejét.

A trón mögött ülő nőt látszólag az öltések számolása köttette le. Hirtelen mégis megszólalt.

– Egy héten belül haza akarsz majd jönni az anyádhoz. Egy hónap múlva már az Utazónéppel is megszöknél, ha tehetnéd. De a nővéreim gondosan távol tartanak majd a hitetlentől. Az ilyesmi nem neked való. Még nem. – Hirtelen megfordult a zsámolyon, átható tekintettel nézett Elayne-re. Türelmes, békés arckifejezésének egyszerre nyoma veszett. – Meg van benned a lehetőség, hogy a legnagyobb királynő legyen belőled, akit Andor valaha is látott; akinél nagyobbat semelyik ország nem látott, több mint ezer éve. Erre a célra fogunk majd formálni, ha meg van benned hozzá az erő.

Rand tágra nyílt szemekkel nézte. Nyilván ő Elaida, az aes sedai. Most már örült, hogy végül nem jött hozzá segítséget kérni, bármilyen ajahhoz tartozzon is. Moiraine-énél messze erősebb szigorúság sugárzott belőle. Néha azon tűnődött, Moiraine olyan, mint a selyemmel bevont acél. Elaida esetében a selyem csak illúzió volt.

– Elég, Elaida – szólalt meg komor arccal Morgase. Láthatóan kissé kellemetlenül érezte magát. – Ezt hallotta már épp elégszer. A Kerék sző, a Minta jő. – Ezután pár pillanatig csak hallgatott, a lányát nézte. – Aztán még persze itt van ennek a fiatalembernek az ügye – Rand felé intett, de nem vette le a szemét Elayne arcáról –, hogy hogyan és miért jött ide, és miért jelentetted ki a bátyádnak, hogy a vendéged.

– Beszélhetek, anyám? – Amikor Morgase beleegyezőleg bólintott, Elayne elmondta, mi történt, tömören, attól a pillanattól kezdve, hogy meglátta Randet fölfelé mászni a falon. A fiú arra számított, azzal fogja befejezni, hogy az ártatlanságát hangoztatja, és bizonygatja, nem ártó szándékkal érkezett, ehelyett azonban így szólt:

– Anyám, gyakran mondogatod, hogy ismernem kell a népemet, a legmagasabb rangban állóktól a legszegényebbekig, de akárhányszor találkozom velük, tucatnyi kísérő van velem. Hogy tudhatnám meg bármiről a kendőzetlen igazságot ilyen körülmények között? Az ezzel a fiatalemberrel folytatott beszélgetésemből máris többet tudtam meg a Folyóköz népéről, az ott lakó emberek természetéről, mint amennyit könyvekből valaha is összeszedhettem volna. Már az is mond valamit, hogy ilyen messzire jött, és pirosat visel, amikor a messziről érkezettek közül oly sokan fehéret öltenek, puszta félelemből. Anyám, könyörgöm, ne bántsd ezt a hű alattvalódat, aki oly sokat tanított nekem a népről, ami fölött uralkodsz.

– Hű alattvaló a Folyóközből – sóhajtott Morgase. – Gyermekem, mégiscsak jobban oda kellene figyelned azokra a könyvekre. A Folyóköz hat generáció óta nem látott adószedőt. A Királynő Gárdáját hét óta. Merem állítani, ritkán jut eszükbe, hogy egyáltalán az Országhoz tartoznak. – Rand összerezzent. Eszébe jutott, hogy meglepődött, amikor megtudta, hogy a Folyóköz Andor része. A királynő észrevette, szomorúan a lányára mosolyodott. – Látod, gyermekem?

Elaida letette a kötését, vette észre Rand, és őt tanulmányozta. Fölállt a zsámolyáról, lassan lesétált az emelvényről, és megállt előtte.

– A Folyóközből? – kérdezte. A feje felé nyújtotta a kezét. Rand elhúzódott előle, mire maga mellé ejtette a karját. – Ezzel a vöröses színű hajjal, ezekkel a szürke szemekkel? A folyóköziek sötét hajúak és szeműek, amellett ritkán nőnek ilyen magasra. – Hirtelen a karjához kapott, feljebb rántotta a zekéje ujját, világosabb bőrt tárva fel, amit a nap nem ért olyan gyakran. – Még a bőrük színe sem ilyen.

Erőt kellett vennie magán, hogy ökölbe ne szorítsa a kezét.

– Emondmezőn születtem – mondta mereven. – Anyám más földről való, innen a szemem színe. Az apám Tam al'Thor, juhász és földműves, akárcsak én magam.

Elaida lassan bólintott. Egy pillanatra sem vette le róla a szemét. Rand állta a pillantását, rezzenéstelen tekintettel, noha a gyomra ökölnyivé zsugorodott. Látta, a nőnek feltűnik, milyen magabiztosan néz. Miközben továbbra is farkasszemet nézett vele, az aes sedai lassan megint felé nyújtotta a kezét. Elhatározta, hogy most nem fog összerezzenni..

A kardot érintette meg, nem őt, a markolat legvégén zárult össze a keze. Megszorította, majd elkerekedtek a szemei a meglepetéstől.

– Egy juhász a Folyóközből – suttogta, de úgy, hogy azért mindenki hallja –, gémjelű karddal.

Ez az utolsó két szó olyan hatást keltett a teremben, mintha a Sötét Úr érkezését jelentette volna be. Bőr és fém nyikorgott Rand mögött, csizmák csosszantak a márványlapokon. A szeme sarkából látta, Tallanvor és egy másik palotaőr ellép mellőle, hogy több helyük legyen. Kezüket a kardjukra tették; az arckifejezésük alapján felkészültek a halálra. Gareth Bryne két gyors lépéssel az emelvény előtt termett, Rand és a királynő között. Még Gawyn is Elayne és közé helyezkedett, arcán aggodalmas kifejezéssel, és a tőrére tette a kezét. Elayne maga is úgy nézett rá, mintha most látná először. Morgase arckifejezése nem változott, de erősen megmarkolta trónja aranyozott kartámaszát.

Csak Elaidán látszott még a királynőénél is kevesebb reakció. Az aes sedai semmi jelét nem mutatta, hogy bármi szokatlan történt volna. Levette a kezét a kardról, amitől a katonák még jobban megfeszültek, ugrásra készen. A nő továbbra is a szemébe fúrta a szemét, rendíthetetlen nyugalommal, töprengve.

– Szemmel láthatóan túl fiatal, hogy gémjelű kardot érdemelhetett volna ki magának – mondta Morgase nyugodt hangon. Nem lehet idősebb Gawynnál.

– Hozzá tartozik – szólalt meg Gareth Bryne.

A királynő meglepetten nézett rá.

– Az hogy lehet?

– Nem tudom, Morgase – felelte Bryne lassan, elgondolkodva. – Tényleg túl fiatal, mégis hozzá tartozik, és ő a kardhoz. Nézz a szemére. Nézd, hogy áll, mennyire illik hozzá a kard, és a kardhoz ő. Túl fiatal, de a kard az övé.

Mikor a kapitány-tábornok elhallgatott, Elaida szólalt meg.

– Hogy került hozzád ez a penge, Rand al'Thor a Folyóközből? – A hangjából kihallatszott, hogy a nevében legalább annyira kételkedik, mint a származási helyében.

– Az apámtól kaptam – felelte ő. – Az övé volt. Úgy gondolta, szükségem lesz egy kardra a nagyvilágban.

– Még egy folyóközi juhász, akinek gémes kardja van. – Elaida mosolyától kiszáradt a szája. – Mikor érkeztél Caemlynbe?

Egy percig sem állt tovább szándékában igazat mondani ennek a nőnek. Semmivel sem volt kevésbé ijesztőbb, mint egy árnybarát. Ideje újból rejtőzködni.

– Ma – felelte. – Reggel.

– Épp időben – mormolta a nő. – Hol szálltál meg? Ne mond, hogy nem találtál szobát valahol. Kissé szakadt vagy, de volt alkalmad felfrissíteni magad. Hol?

– A Korona és Oroszlánban. – Emlékezett, hogy mikor a Királynő Áldását kereste, elhaladt a Korona és Oroszlán mellett. Az újváros ellentétes oldalán állt, mint ahol Gill mester fogadója. – Van ott egy ágyam. A padlástéren. – Volt egy olyan érzése, az aes sedai tudja, hogy hazudik, az ennek ellenére bólintott.

– Mekkora ennek az esélye? – mondta a nő. – A hitetlen ma érkezett Caemlynbe. Két nap múlva északra viszik, Tar Valonba. Vele tart a leányörökös is, megkezdeni a kiképzését. És pont ebben a rövid időszakban megjelenik egy fiatalember a palotakertben, aki azt állítja, hű alattvaló a Folyóközből...

– Igenis a Folyóközből való vagyok – mind ránéztek, de senki nem törődött vele. Kivéve Tallanvort és az őröket, azok egyetlen pillanatra le nem vették róla a szemüket.

– ...egy olyan mesével, ami kiszámítottan alkalmas lesz Elayne elcsábítására. És egy gémjelű karddal. Karszalaggal vagy kokárdával nem jelzi a hovatartozását, csak kardkötéssel, amivel gondosan elrejti a gémjelet a kíváncsi pillantások elől. Ugyan milyen esély van erre, Morgase?

A királynő intett a kapitány-tábornoknak, lépjen oldalt, majd, amikor az engedelmeskedett, aggodalmas arccal kezdte tanulmányozni Randet. Ám Elaidához szólt, nem hozzá.

– Mit állítasz, micsoda? Árnybarát? Vagy Logain egy követője?

– A Sötét Úr mocorogni kezdett Shayol Ghulban – felelte az aes sedai. – Árnyék vetül a Mintára, a jövő sorsa pengeélen egyensúlyozik. Ez itt veszélyes.

Elayne hirtelen megmozdult, térdre vetette magát a trón előtt.

– Anyám, könyörgöm, ne bántsd. Azonnal elment volna, ha nem állítom meg. Tényleg el akart menni. Csak én nem engedtem. Nem tudom elhinni, hogy árnybarát lenne.

Morgase csillapító kézmozdulatot tett a lánya felé, de a szemei továbbra is Randen nyugodtak. – Ez most Jövendőmondás? A Mintát olvasod? Azt mondod, akkor tör rád, amikor a legkevésbé számítasz rá, és épp olyan hirtelen marad abba, ahogy elkezdődött. Ha ez egy Jövendőmondás, Elaida, megparancsolom, hogy mond el az igazságot, világosan. Ne úgy, ahogy szoktad, ne ködösítsd el, hogy végül senki ne tudja, most igent mondtál, vagy nemet. Beszélj. Mit látsz?

– Halljátok hát, mit látok a jövőből – felelte Elaida – és a Fényre esküszöm, ennél világosabban nem tudok fogalmazni. Andor a mai naptól kezdve fájdalom és megosztottság felé menetel. Az Árnyék csak tovább sötétedik, és nem látom, jön-e utána újra Fény. Ha a világ eddig egy könnyet ejtett, hát most ezreket fog. Ezt látom a jövőből.

Síri csendbe dermedt a terem, amit végül azt tört meg, hogy Morgase olyan hangosan fújta ki a levegőt, mintha ez lenne az utolsó lélegzete.

Elaida továbbra is Rand szemét fürkészte. Újra megszólalt. Most alig mozdultak az ajkai, Rand még karnyújtásnyi távolságból is alig hallotta.

– De megjósolok még valamit. Fájdalom és megosztottság vár az egész világra, és ez az ember áll majd a középpontjában. Engedelmeskedtem a királynőnek – suttogta –, világosan beszéltem.

– Egyszerű juhász vagyok – nézett körbe a szobában. – A Folyóközből. Egyszerű juhász.

– A Kerék Sző, a Minta jő – mondta Elaida hangosan. Rand nem tudta volna megmondani, volt-e egy leheletnyi gúny a hangjában, vagy sem.

– Gareth nagyúr – így Morgase. – A kapitány-tábornokom tanácsára van szükségem.

A tömzsi férfi megrázta a fejét.

– Elaida azt állítja, a legény veszélyes, királynőm, és ha többet is tudna mondani, azt javasolnám, hívjuk a bakót. De csak annyit mond, amit a saját szemünkkel is láthatunk. Nincs az a vidéki paraszt, aki meg ne tudná mondani, hogy rosszabbra fognak fordulni a dolgok, és még csak Jövendőmondásra sincs hozzá szüksége. Én magam azt hiszem, a fiú puszta véletlen okán került ide, bár ez számára balszerencse volt. De hogy biztosra menjünk, azt mondom, zárjuk egy cellába, amíg Elayne úrhölgy és Gawyn nagyúr messze nem járnak, aztán engedjük el. Kivéve, aes sedai, ha többet is meg tudsz jósolni róla.

– Mindent elmondtam, amit a Mintában olvastam, kapitány-százados – felelte Elaida. Zord mosolyt villantott Randre, épp csak fölgörbült a szája sarka. Őt gúnyolta, amiért nem tud azzal védekezni, hogy mindebből egy szó sem igaz, ehelyett kénytelen hallgatni. – Néhány börtönben töltött héttől nem lesz semmi baja, ráadásul úgy alkalmam lesz többet megtudni. – Mohó fény költözött a pillantásába. Rand megborzongott. – Talán még a jövőbe is újra be tudok majd pillantani.

Morgase egy ideig mérlegelt. A trónja kartámaszára könyökölt, fejét az öklére támasztotta. Rand mocorgott volna a pillantása súlya alatt, ha egyáltalán meg tudott volna mozdulni, csakhogy Elaida tekintetétől egyszerűen jéggé dermedt. A királynő végül így szólt:

– Gyanakvás tépi Caemlynt, talán egész Andort. Félelem és sötét gyanú. A nők árnybarátnak kiáltják ki a szomszédjukat. A férfiak sárkányagyart mázolnak olyan emberek ajtajára, akiket hosszú évek óta ismernek. Én nem fogok beállni a sorba.

– Morgase... – kezdte Elaida, de a királynő félbeszakította.

– Nem állok be a sorba. Amikor elfoglaltam a trónt, megesküdtem, hogy kisemberekkel és nagyurakkal egyformán igazságos leszek, és ehhez akkor is tartani fogom magam, ha én leszek az utolsó Andorban, aki még emlékszik az igazságra. Rand al'Thor, megesküszöl a Fény nevében, hogy az apád, aki juhász a Folyóközben, adta neked ezt a gémjelű kardot?

Randnek némi küzdelem árán sikerült elég nyálat összegyűjtenie kiszáradt szájában, hogy meg tudjon szólalni.

– Esküszöm. – Hirtelen eszébe jutott, kivel beszél, sietve hozzátette – királynőm. – Gareth nagyúr fölvonta vastag szemöldökét, de Morgase, úgy látszik, nem bánta.

– És hogy csak azért másztál föl a kert falára, hogy megnézhesd a hamis Sárkányt?

– Igen, királynőm.

– Rosszat forralsz Andor trónja ellen, vagy a lányom, netán a fiam ellen? – A hangján hallani lehetett, az utolsó kettő veszélyeztetéséért még az elsőénél is rosszabb elbánásra számíthatna.

– Senki ellen nem forralok rosszat, királynőm. Ön és az önéi ellen a legkevésbé.

– Akkor igazságot teszek, Rand al'Thor. Először is, mert nekem megvan az az előnyöm Elaidával és Garethtel szemben, hogy hallottam folyóközi beszédet fiatalkoromban. Nem úgy nézel ki, mint az ott lakók, de amennyire emlékszem, a nyelved folyóközi módra forog. Másodszor a te hajszíneddel és szemeddel senki nem merné állítani, hogy folyóközi, ha nem az lenne az igazság. Az, hogy az apád adta neked a kardod, ugyancsak túl hihetetlenül hangzik, hogysem hazugság legyen. Harmadrészt, a hang, ami azt súgja nekem, hogy a legjobb hazugság éppen az, ami túl hihetetlen, hogy hazugságnak vegyék... nos ez a hang még nem bizonyíték. Betartom a törvényeket, amelyeket magam hoztam. Visszaadom a szabadságod, Rand al'Thor, de azt javaslom, gondold meg, mielőtt újra olyan helyre tennéd a lábad, ahová nem lenne szabad. Ha megint a palota területén találnak, már nem leszek ilyen kegyes.

– Köszönöm, királynőm – felelte rekedten.

Elaida bosszúsága tűzként sütötte a bőrét.

– Tallanvor – mondta Morgase –, kísérd ki ezt a... kísérd ki a lányom vendégét a palotából, mégpedig a vendégnek kijáró udvariassággal. Mindannyian elmehettek. Nem, Elaida, te maradj. És te is, Gareth nagyúr, ha lennél szíves. El kell döntenem, mitévő legyek ezekkel a fehérköpenyekkel itt a városban.

Tallanvor és a többi őr kelletlenül csúsztatták a hüvelyébe a kardjukat. Továbbra is készen álltak bármelyik pillanatban előrántani. Rand ennek ellenére örült, amikor négyzetet alkottak körülötte, és Tallanvor vezetésével elindultak. Elaida csak félig figyelt a királynőre. Érezte, az ő hátára tapad a szeme. Vajon mi történt volna, ha Morgase nem tartja maga mellett az aes sedai-t? Ettől a gondolattól hirtelen arra vágyott, bár mennének gyorsabban a katonák.

Meglepetésére Elayne és Gawyn az ajtón kívülre érve váltott néhány szót, majd felzárkózott mellé. Tallanvor is meghökkent. A fiatal tiszt rájuk nézett, majd visszafelé, a csukódó ajtóra.

– Az anyám azt parancsolta – mondta Elayne –, hogy kísérd ki a palotából, Tallanvor. A vendégnek kijáró udvariassággal. Akkor meg mire vársz?

A tiszt dühösen az ajtóra nézett, ami mögött a királynő most már a tanácsadóival tárgyalt.

– Semmire, hölgyem – felelte savanyúan, azzal teljesen szükségtelenül parancsot adott a kíséretnek, hogy induljanak előre.

A palota csodái látatlanul siklottak el Rand mellett. Túl zavarodott volt. Rövid gondolattöredékek kavarogtak az agyában, túl gyorsan, hogysem meg tudta volna ragadni őket. Nem úgy nézel ki. Ez az ember áll a középpontjában.

A kíséret megállt. Pislogott, meglepetten vette észre, hogy a palota előtti nagy udvarra értek. A magas, aranyozott, csillogó kapuk előtt álltak. Ezeket a kapukat nem nyitják ki egyetlen ember kedvéért, különösen nem egy birtokháborítóért, még ha a leányörökös vendégjogot kért is neki. Tallanvor szótlanul kireteszelt egy kiskaput, egy kis ajtónyílást az egyik nagy kapuszárnyban.

– Az a szokás – mondta Elayne –, hogy a vendéget a kapuig kell kísérni, de nem illik nézni, amint elmegy. A vendég ott tartózkodásának örömére kell emlékezni, nem a távozása szomorúságára.

– Köszönöm, hölgyem – mondta Rand. Megérintette a fején körbetekert kendőt. – Mindent köszönök. A folyóközi szokás azt diktálja, a vendég hozzon apró ajándékot. Attól félek, nálam nincs semmi. Bár – tette hozzá fanyarul –, a jelek szerint tanítottam önnek valamit a folyóközi emberekről.

– Ha azt mondtam volna anyának, hogy jóképű vagy, biztos börtönbe zárt volna. – Elayne kábító mosollyal ajándékozta meg. – Jó utat, Rand al'Thor.

Tátott szájal nézte, amint elvonul, Morgase szépségének, felséges megjelenésének fiatalabb változata...

– Ne is próbálj szócsatát vívni vele – nevetett Gawyn. – Mindig ő fog győzni.

Rand szórakozottan bólintott. Jóképű? Fény, és ezt Andor trónjának leányörököse mondja! Megrázta magát, hátha attól kitisztul a feje.

Gawyn mintha várt volna valamire. Rand pár pillanatig csak nézett rá.

– Uram, amikor azt mondtam, a Folyóközből jöttem, meglepődött. És mindenki más is, az anyja, Gareth nagyúr, Elaida Sedai – végigfutott a hátán a hideg –, egyikük sem... – Nem tudta befejezni. Azt sem tudta, miért vágott ebbe bele. Tam al'Thor fia vagyok, akkor is, ha nem a Folyóközben születtem.

Gawyn bólintott, mintha éppen erre várt volna. Rand nyitotta a száját, hogy visszavonja a kimondatlan kérdést, de a fiatal herceg már megszólalt:

– Tekerj egy shoufát a fejed köré, Rand, és máris igazi aiel vagy. Furcsa, mert anya, úgy látszik, úgy gondolja, a beszéded alapján legalábbis folyóközinek tűnsz. Bánom, hogy nem tudtuk jobban megismerni egymást, Rand al'Thor. Jó utat.

Igazi aiel.

Rand csak állt, és nézte a távolodó Gawynt, amíg Tallanvor türelmetlen köhhentése rá nem ébresztette, hol van. Átbújt a kiskapun. A tiszt rögtön bevágta mögötte, épp csak nem csukta a sarkára. Hangosan zuhant helyére belül a keresztrúd.

A palota előtti ovális tér időközben kiürült. Nyoma sem volt a katonáknak, a tömegnek, a harsonáknak, a doboknak. Minden csendes volt. Csak némi szemetet sodort a kövezeten a szél. Itt-ott egy-egy gyalogos ment sietve a dolga után. Nem tudta kivenni, fehéret viselnek vagy pirosat.

Aiel.

Összerezzent. Rájött, hogy még mindig a palota kapuja előtt áll, ahol Elaida könnyen megtalálhatja, amint a királynőnél végzett. Összehúzta a köpenyét, futólépésben átvágott a téren, majd végigsietett a belváros utcáin. Gyakran visszanézett, nem követi-e valaki, de a kanyarulatoktól nem látott túl messze. De nagyon is jól emlékezett még Elaida szemeire. Azt képzelte, most is őt figyeli. Mire az újvárosba vezető kapuhoz ért, már futott.

Tizenkilencedik fejezet

Régi barátok, új veszélyek

A Királynő Áldásába visszaérve Rand lihegve a bejárati ajtó félfájának dőlt. Egész úton futott. Nem törődött vele, észreveszi-e valaki, hogy pirosat visel, nem veszik-e esetleg a futását elég ürügynek, hogy üldözni kezdjék. Úgy érezte, ezúttal egy Enyész sem tudta volna utolérni.

Amikor lélekszakadva a fogadó elé ért, Langwin az ajtó mellett ült egy padon, karjában tarka macskával. Látva, hogyan érkezik, a férfi felállt, hátha veszély közeledik. Közben azért nyugodtan vakargatta tovább a macska füle tövét. Minthogy semmit nem látott, visszaült, de óvatosan, meg ne ijessze az állatot.

– A bolondok nemrég megpróbáltak ellopni néhány macskát – mondta. Megszemlélte az öklét, mielőtt folytatta volna a vakargatást. – Manapság jó pénzt érnek.

A két fehért viselő férfi még mindig ott volt az utca túloldalán. Egyikük szeme alatt fekete monokli látszott, állkapcsa meg volt dagadva. Savanyú, gyűlölködő képpel nézett feléjük, komoran elszántsággal dörzsölgette kardja markolatát.

– Hol van Gill mester? – kérdezte Rand.

– Könyvtár – felelte Langwin. A macska dorombolni kezdett, mire elvigyorodott. – A macskák semmin nem rágódnak sokáig, még azon sem, ha valaki zsákba akarta dugni őket.

Rand besietett, átvágott a nagytermen. Most a szokásos forgalomnak megfelelő számú pirosat viselő ember üldögélt az asztalok körül. A sörük fölött a hamis Sárkányról beszélgettek, meg arról, kevernek-e majd bajt a fehérköpenyek, mikor északra viszik. Az senkit sem érdekelt, Logainnek mi lesz a sorsa, de tudták, a leányörökös és Gawyn nagyúr is vele együtt utazik majd, márpedig az itt lévők közül senki nem tűrte volna, ha ők ketten veszélybe kerülnek.

Gill mestert a könyvtárban találta. Loiallal játszott követ. Kövér nőstény macska ült az asztalon, maga alá húzott lábakkal. A kezüket nézte, ahogy ide-oda mozog a négyzethálós tábla fölött.

Az ogier újabb követ helyezett a táblára, vastag ujjai ellenére meglepően kecses mozdulattal. Gill mester a fejét rázta, majd Rand megjelenését ürügyül használva elfordult az asztaltól. Loial kőben szinte mindig nyert.

– Már kezdtem aggódni, hova lettél, kölyök. Azt hittem, meggyűlt a bajod néhány fehéret villogtató árulóval, netán belefutottál abba a koldusba, vagy valami.

Rand egy percig csak állt, tátott szájjal. Arról a koszos rongyhalomról egészen megfeledkezett.

– Találkoztam a koldussal – mondta végül –, de az semmi. A királynővel is, és Elaidával is, az a baj.

Gill mester felhorkant, elnevette magát.

– A királynővel, mi? Ne is mondd. Nálunk meg Gareth Bryne járt a nagyteremben, egy órája talán. A Gyermekek úrkapitány-parancsnokával szkanderozott. Na de a királynő... az már valami.

– Vér és hamu – morogta Rand. – Ma mindenki azt hiszi, hogy hazudok. – Köpenyét egy szék hátuljára dobta, majd maga is levetette magát egy másikra. Túl feszült volt, hogy kényelmesen hátradőljön. Inkább az ülőke elülső szélén egyensúlyozott. Elővett egy zsebkendőt, megtörölte az arcát. – Láttam a koldust, és ő is látott. Azt gondoltam... De ez nem fontos. Fölmásztam egy kert falára, ahonnan ráláttam a palota előtti térre, ahová Logaint vitték. Aztán leestem, de belülre.

– Még a végén elhiszem, hogy nem csak viccelsz – mondta lassan a fogadós.

– Ta'veren – mormolta Loial.

– Ó, tényleg megtörtént a dolog – így Rand. – A Fény segítsen meg, megtörtént.

Gill mester kételkedése lassan alábbhagyott, ahogy tovább mesélte az eseményeket. Hamarosan csendes riadalomnak adta át a helyét. Egyre jobban és jobban előrehajolt, míg végül már ugyanúgy a széke ülőkéje peremén egyensúlyozott, mint Rand. Loial egykedvűen hallgatta, attól eltekintve, hogy gyakran megdörgölte széles orrát, máskor a füle bojtjai rezzentek meg kissé.

Rand mindent elmesélt, kivéve, amit Elaida suttogott neki. És amit Gawyn mondott a palota kapujánál. Az elsőre gondolni sem akart, a másodiknak semmi köze nem volt semmihez. Tam al'Thor fia vagyok, még ha nem is a Folyóközben születtem. Igenis, az vagyok! Folyóközi vérből származom, és Tam az apám.

Hirtelen ráébredt, hogy elhallgatott. Úgy elmerült a gondolataiban. Mindketten őt nézték. Egy rémisztő pillanatig nem volt benne biztos, nem mondott-e többet, mint szeretett volna.

– Nos – mondta Gill mester, – innentől nincs több várakozás a barátaidra. El kell hagynotok a várost, mégpedig gyorsan. Legkésőbb két napon belül. Lábra tudod állítani annyi idő alatt Matet, vagy küldjek Grubb anyáért?

Rand meghökkenten nézett rá.

– Két napon belül?

– Elaida Morgase királynő tanácsadója, közvetlenül Gareth Bryne kapitány-tábornok alatt van rangban. Talán még fölötte is. Ha utasítást ad a gárdának, hogy keressenek... Gareth nagyúr nem fog beleszólni, amíg ez nem akadályozza a gárdát egyéb kötelességei teljesítésében. Márpedig ők két nap alatt át tudnak kutatni minden fogadót Caemlynben. Már ha a balszerencse nem hozza ide őket már az első napon, vagy az első órában. Talán ad valami időt, ha a Korona és Oroszlánban kezdik a kutatást, de semmiképpen nem szabad elvesztegetnünk.

Rand némi gondolkodás után bólintott.

– Ha nem tudom kikelteni Matet az ágyból, küldjön Grubb anyáért. Maradt még egy kis pénzem. Talán elég lesz.

– Grubb anyáról majd én gondoskodom – mondta a fogadós mogorván. – És azt hiszem, kölcsön tudok adni nektek egy-egy lovat. Ha megpróbáltok gyalog menni Tar Valonig, félúton elkopik, ami a csizmátokból maradt.

– Maga igazán jó barát. Úgy látszik, nem hoztunk magának mást, csak bajt és gondot, de maga ennek ellenére még mindig hajlandó segíteni. Igazán jó barát.

Gill mester zavarba jött. Megvonta a vállát, megköszörülte a torkát, majd lesütötte a szemét. Ettől pont a kőjáték táblájára nézett, mire újra elkapta a pillantását. Loial egyértelműen nyerésre állt.

– Ja, hát, Thom mindig is jó barátom volt. Ha ő annyi mindent hajlandó volt megtenni a kedvetekért, hát én is tehetek egy kicsit az érdeketekben.

– Szeretnék veletek menni, amikor elmentek, Rand – mondta hirtelen Loial.

– Azt hittem, ezt már letárgyaltuk, Loial. – Egy pillanatig habozott. Gill mester még mindig nem tudott a veszély teljes nagyságáról. – Tudod mi vár Matre és rám, mi üldöz minket.

– Árnybarátok – felelte az ogier türelmesen morajló hangon –, aes sedai-ok, és még a Fény tudja, mi nem. Vagy maga a Sötét Úr. Tar Valonba mentek, ott pedig van egy csinos liget, amit, úgy hallottam, az aes sedai-ok szépen rendben tartanak. Különben sem csak ligetekből áll a világ. Te tényleg ta'veren vagy, Rand. A Minta köréd szövi magát, te állsz a közepén.

Ez az ember áll majd a középpontjában. – Rand megborzongott.

– Nem állok semminek a középpontjában! – csattant föl.

Gill mester pislogni kezdett. Láthatóan még Loial is meghökkentette a kitörése. A fogadós és az ogier egymásra néztek, majd lesütötték a szemüket. Rand nagy nehezen elsimította az arcvonásait. Mély levegőket vett. Csodák csodájára végre sikerült megtalálnia az űrt, ami az utóbbi időben oly gyakran elérhetetlen volt a számára. Megnyugodott. Nem érdemlik ki a haragját.

– Jöhetsz, Loial. Nem tudom elképzelni, miért akarnál, de hálás lennék a társaságodért. Tudod... tudod milyen állapotban van Mat.

– Tudom. Még mindig nem mehetek ki az utcára úgy, hogy trallokot kiáltó csőcselék ne verődne össze. Mat legalább csak beszél. Ő mégsem próbál megölni.

– Hát persze. Mat nem olyan. – Olyan messzire azért mégsem menne. Nem, ő nem olyan.

Kopogtak az ajtón, majd az egyik felszolgálólány, Gilda, dugta be a fejét a szobába. Feszesen összeszorította a száját, aggodalmas tekintettel nézett rájuk.

– Gill mester, jöjjön gyorsan, legyen szíves. Fehérköpenyek vannak a nagyteremben.

Gill káromkodva pattant fel. A macska leugrott az asztalról, magasba tartott farokkal, sértetten vonult ki a szobából.

– Megyek. Szaladj, mondd meg nekik, hogy jövök, aztán tartsd távol magad tőlük. Hallod, te leány? Tartsd magad távol tőlük. – Gilda nagyot bólintott, majd eltűnt. – Te legjobb, ha itt maradsz – fordult Loialhoz.

Az ogier felhorkant. Mintha lepedőket téptek volna ketté.

– Nem vágyom újra találkozni a Fény Gyermekeivel.

Gill mester pillantása a kőjáték táblájára esett, amitől kissé javulni látszott a hangulata.

– Úgy tűnik, kénytelenek leszünk később újra kezdeni a játékot.

– Arra nincs szükség – Loial kinyújtotta a karját, levett egy könyvet a polcról. A vászonkötésű kötet szinte eltűnt a kezében. – Nyugodtan folytathatjuk ebből az állásból. Addig nem tesszük el a táblát. A te köröd jön.

Gill mester elhúzta a száját.

– Szegény embert még az ág is húzza – morogta, azzal sietve kiment.

Rand követte, de csak lassan. Neki sem volt nagyobb kedve Loialnál a Gyermekek ügyeibe keveredni. Ez az ember áll majd a középpontjában. A nagyterem ajtajában megállt, ahonnan láthatta, ami bent történik, de hátrahúzódva, hogy őt lehetőleg ne vegyék észre.

A teremben halálos csend uralkodott. Öt fehérköpeny állt a közepén. Az asztaloknál ülők kínosan nem vettek tudomást róluk. Egyikük köpenyén altiszti ezüst villám díszelgett az arany nap alatt. Langwin a bejárati ajtó mellett támasztotta a falat. Elmerülten tisztítgatta a körmeit egy faszilánkkal. Négy további, Gill mester által felfogadott őr állt elszórtan a fal mellett, Langwin közelében. Mindegyiket az kötötte le, hogy semmiképp ne vegyék észre a fehérköpenyeket. Ha a Fény Gyermekei mindebből észrevettek is valamit, nem adták jelét. Egyedül az altiszten látszott bármilyen érzelem. Utóbbi türelmetlenül csapkodta a tenyerébe acélhátú kesztyűit. A fogadóst várta.

Gill mester gyorsan átvágott a termen, odaállt elé. Arcán gondosan semleges kifejezés.

– A Fény ragyogja be önöket – mondta kimért meghajlás kíséretében. Nem volt túl mély, de annyira apró sem, hogy az már sértő legyen. Igaz, épp csak. – És a mi jó Morgase királynőnket. Miben segí...

– Nincs időm az ostoba locsogására, fogadós – csattant fel az altiszt. – Húsz fogadóban jártam már, egyik nagyobb disznóól volt, mint a másik, és még húszat be kell járnom, mielőtt leszáll a nap. Árnybarátokat keresek. Egy fiú a Folyóközből...

Gill mester arca minden szóval egyre jobban elsötétült. Egészen felfújta magát, félő volt, mindjárt felrobban. És aztán fel is robbant, ezúttal ő vágott a fehérköpeny szavába.

– Az én intézményemben nincsenek árnybarátok! Itt minden egyes ember a királynő igaz híve!

– Igen, és ugye mind tudjuk, Morgase melyik oldalon áll – az altiszt fintorogva ejtette ki a királynő nevét –, meg az ő Tar Valoni boszorkánya, nem igaz?

Nagy zajjal lökődtek hátra a székek a teremben. Hirtelen mindenki felpattant. Mozdulatlanul álltak, mint a szobrok, de egytől egyig zordan meredtek a fehérköpenyekre. Az altisztnek látszólag fel sem tűnt a dolog, de négy embere azért idegesen pillantgatott körül.

– Jobb elbánásra számíthat tőlem, fogadós – mondta az altiszt –, ha együttműködik. Manapság igencsak rossz szemmel néznek az emberek arra, aki árnybarátokat rejteget. Nem hinném, hogy egy fogadó, aminek sárkányagyar van az ajtaján, túl sok forgalmat bonyolíthatna le. Még talán ki is gyulladhat, ha olyasmi van a bejáraton.

– Na most aztán takarodjatok innen – mondta halkan Gill mester –, vagy a Királynő Gárdájáért küldetek, hogy hordják el innen, ami megmarad belőletek, a trágyadombra.

Fém súrlódott fémen; Langwin kardja előkerült a hüvelyéből. Sorban hangzott fel ugyanez a hang a terem minden irányából, kardok és tőrök jelentek meg a kezekben. A felszolgálólányok iszkoltak az ajtók felé.

Az altiszt dühödten, hitetlenkedve nézett körül.

– A sárkányagyar...

– Rajtatok, ötötökön már nem segít – fejezte be helyette a mondatot Gill mester. Felemelte ökölbe szorított kezét, kinyújtotta a mutatóujját. – Egy.

– Megőrült, fogadós? A Fény Gyermekeit meri fenyegetni?

– A fehérköpenyeknek Caemlynben nincsenek hatósági jogai. Kettő.

– Tényleg azt hiszi, hogy ilyen simán megúszhatja?

– Három.

– Még visszajövünk! – fröcsögte az altiszt, azzal gyorsan hátraarcot parancsolt az embereinek. Próbált úgy tenni, mintha fegyelmezetten, a saját akaratukból távoznának. A beosztottjai azonban elrontották az összképet, ugyanis igencsak szedték a lábukat az ajtó felé. Nem futottak, de nem csináltak belőle titkot, hogy szeretnének már kívül lenni.

Langwin elállta az ajtót, karddal a kézben. Csak Gill mester vad integetésére állt félre. Mikor a fehérköpenyek elmentek, a fogadós súlyos puffanással egy székre zuhant. A homlokát dörgölte, majd meglepetten nézett a kezére, amiért az nem lett tiszta izzadság. A teremben mindenfelé leültek lassan az emberek. Nevetve tárgyalták a történteket, és a saját részüket benne. Néhányan odamentek Gill mesterhez, vállon veregették.

Rand láttán a fogadós feltápászkodott a székről, majd odasétált hozzá.

– Ki gondolta volna, hogy valahol mélyen egy hőst rejtegetek magamban? – tűnődött. – A Fény ragyogjon rám. – Aztán megrázta magát, a hangja újra majdnem teljesen visszanyerte normális hangszínét. – El kell tűnnöd szem elől, amíg ki tudlak juttatni benneteket a városból. – Óvatosan visszanézett a nagyterembe, majd beljebb tolta Randet a folyosón. – Ez a bagázs még vissza fog jönni, vagy ha nem, hát néhány kém, aki csak erre az alkalomra pirosat visel majd. Ezután a kis színjáték után szerintem már nem is érdekli őket, itt vagy-e vagy sem, eleve úgy állnak hozzá, mintha itt lennél.

– De hát ez képtelenség – tiltakozott Rand. A fogadós intésére lejjebb vette a hangját. – A fehérköpenyeknek nincs okuk, hogy keressenek.

– Nem tudom, mi okuk rá, de mégis utánad és Mat után kutatnak, az biztos. Mégis, mibe keveredtél, de tényleg? Elaida és a fehérköpenyek!

Rand tiltakozva emelte föl a kezeit, aztán leejtette őket. Nincs értelme, de hát hallotta a fehérköpenyeket.

– Na és magával mi lesz? A Gyermekek akkor is zaklatni fogják, ha nem találnak meg minket.

– Afelől ne aggódj, fiam. A Királynő Gárdája továbbra is betartatja a törvényeket, még ha engedik is, hogy az árulók nyugodtan peckeskedjenek a fehérjükben. Ami az éjszakákat illeti... nos, Langwin és a barátai egy ideig talán nem sokat alszanak, de szinte előre sajnálom, aki megpróbál bármit is az ajtómra mázolni.

Gilda jelent meg mellettük. Meghajtotta a térdét Gill mester felé.

– Uram, van itt egy... egy hölgy. A konyhában. – A hangjából úgy tűnt, igencsak szörnyülködik ezen a kombináción. – Rand mestert keresi, uram, és Mat mestert, név szerint.

Rand meglepetten nézett össze a fogadóssal.

– Te legény – mondta Gill mester. – Ha sikerült valahogy idecsábítanod Elayne úrhölgyet a palotából a fogadómba, mindannyian a bakó előtt kötünk ki. – Gilda a leányörökös nevének említésére aprót sikkantott, majd elkerekedett szemekkel nézett Randre. – Na sipirc, te lány – mondta a fogadós éles hangon. – És amit most hallottál, arról tartsd a szádat. Senkinek semmi köze hozzá. – Gilda megint mélyet bókolt, majd elinalt a folyosón. A válla fölött még visszanézett Randre. – Öt percen belül – sóhajtott Gill mester –, azt meséli majd a többi nőnek, hogy tulajdonképpen álruhás herceg vagy. Estére az egész újváros tudni fogja.

– Gill mester – így Rand. – Matről szót sem ejtettem Elayne-nek. Csak nem... – Hirtelen hatalmas mosoly áradt szét az arcán. Futva indult a konyha felé.

– Várj! – kiáltott utána a fogadós. – Várj, amíg biztosan tudod. Várj, te bolond!

Rand kivágta a konyhába nyíló ajtót. Igen, ott voltak. Moiraine rajta nyugtatta higgadt tekintetét. Egy cseppet sem látszott meglepettnek. Nynaeve és Egwene nevetve rohantak oda hozzá, hogy átöleljék, Perrin is ott volt a sarkukban. Mindhárman a vállát veregették, mintha meg akarnának bizonyosodni, hogy tényleg életben van. Az istállóudvarra vezető ajtóban Lan támaszkodott. Egyik térdét felhúzta, a talpát az ajtófélfán nyugtatta. Felváltva figyelte a konyhát és az udvart.

Rand megpróbálta egyszerre megölelni a két nőt és megrázni Perrin kezét. Hangos nevetés kíséretében bogozódtak össze a karok. A csomót tovább bonyolította, hogy Nynaeve közben megpróbálta megfogni az arcát, nincs-e láza. Mindannyian kissé megviseltnek tűntek – Perrin arcán például véraláfutások voltak, és lesütve tartotta a szemét, noha azelőtt sosem – de életben voltak, és újra együtt. Úgy összeszorult a torka, alig tudott beszélni.

– Attól féltem, sosem látlak benneteket többé – sikerült végül kinyögnie. – Attól tartottam, mindannyian...

– Én tudtam, hogy életben vagy – dünnyögte Egwene a mellkasába. – Mindig tudtam. Mindig.

– Én nem – mondta Nynaeve. A hangja egy pillanatra éles volt, de a következőben máris újra megenyhült. Fölmosolygott rá. – Jól nézel ki, Rand. Túltápláltnak éppen nem lehet nevezni, de azért hála a Fénynek.

– Nos – szólalt meg Rand mögött Gill mester –, úgy sejtem, mégis csak ismered ezeket az embereket. Ők azok a barátok, akiket kerestél?

Rand bólintott.

– Igen, a barátaim. – Mindenkit bemutatott. Furcsa érzés volt a valódi nevén nevezni Lant és Moiraine-t. Mindketten szúrósan néztek rá, amikor így tett.

A fogadós mindenkit nyílt mosollyal üdvözölt, de azért kellőképpen le volt nyűgözve, hogy egy őrzővel találkozhatott. Moiraine esetében pedig különösen. Őt nyíltan bámulta – egy dolog tudni, hogy egy aes sedai segített a fiúknak, egész más a konyhájában találkozni vele – majd mélyen meghajolt.

– Örömmel üdvözlöm a Királynő Áldásában, aes sedai, mint megbecsült vendégemet. Bár, gondolom, a palotában fog megszállni Elaida Sedai-jal és a többi aes sedai-jal, akik a hamis Sárkánnyal érkeztek.

Megint meghajolt, majd gyors, aggodalmas pillantást vetett Randre. Szép-szép, hogy nem mond rosszat az aes sedai-okról, és másoknak sem engedi, de azt azért nem állította, hogy arra vágyna, a házában aludjon egy.

Rand bátorítóan bólintott, próbálta szavak nélkül a tudtára adni, minden rendben lesz. Moiraine nem olyan, mint Elaida, nem rejtőzik minden pillantása, minden szava mögött fenyegetés. Biztos vagy te ebben? Bármi történt is eddig, biztos lehetsz benne?

– Azt hiszem, inkább itt maradok – mondta Moiraine. – Arra a kis időre, amit Caemlynben töltök. És meg kell engednie, hogy fizessek.

Vörös macska őgyelgett be a folyosóról. A fogadós lábán kezdte élesíteni a karmát. Alig kezdett bele, amikor egy borzas szürke ugrott elő az asztal alól, felpúpozta a hátát, és ráfújt. A vörös fenyegetően morogva kuporodott le, mire a szürke kiszaladt Lan mellett az istállóudvarra.

Gill mester egyszerre próbált elnézést kérni a macskák miatt és tiltakozni, hogy számára megtiszteltetés, ha Moiraine-t vendégül láthatja, és tényleg biztos-e benne, hogy nem a palotát választaná inkább, amit teljesen megértene, de akkor legalább fogadja el a legjobb szobáját tisztelete jeléül, ajándékba. Ebből aztán meglehetősen össze-vissza hebegés-habogás lett, amire Moiraine oda sem figyelt. Ehelyett lehajolt megsimogatni a narancssárga-fehér macskát. Az azonnal otthagyta Gill mester lábát, inkább az övén folytatta, amit megkezdett.

– Ezeken kívül már négy macskát láttam itt eddig – mondta. – Gondjai vannak az egerekkel? Netán a patkányokkal?

– A patkányokkal, Moiraine Sedai – sóhajtott a fogadós. – Szörnyű gondjaim. Nem mintha nem tartanám tisztán a boltot. Csak ez a rengeteg ember. Az egész város tele van emberekkel és patkányokkal. De a macskáim elintézik a dolgot. Semmi nem fogja zavarni a nyugalmát, ígérem.

Rand egy másodpercnyi időre összenézett Perrinnel, de a kovácslegény rögtön lesütötte a tekintetét. Volt valami furcsa a szemével. És olyan szótlan volt. Sosem volt bőbeszédű, de most egyszerűen folyton hallgatott.

– Valószínűleg a sok ember miatt lehet – mondta.

– Engedelmével, Gill mester – szólalt meg Moiraine, de hallani lehetett, kétsége sincs, hogy az engedelmet eleve megkapja – meglehetősen egyszerűen távol lehet tartani a patkányokat ettől az utcától. Egy kis szerencsével a kártevők még csak azt sem veszik majd észre, hogy távol vannak tartva.

Gill az utolsó mondat hallatán aggodalmasan húzta össze a szemöldökét, de meghajolt, elfogadta a nő ajánlatát.

– Amennyiben biztos benne, hogy nem akar inkább a palotában megszállni, aes sedai.

– Hol van Mat? – kérdezte hirtelen Nynaeve. – Ő – intett a fejével Moiraine felé – azt mondta, ő is itt van.

– Fent – mondta Rand. – Nem... nem érzi jól magát.

Nynaeve fölkapta a fejét.

– Beteg? Azt hiszem, a patkányokat rá hagyom, én megyek, gondoskodom róla. Vigyél hozzá, Rand, most rögtön.

– Mindannyian menjetek föl – mondta Moiraine. – Pár perc múlva én is megyek. Elálljuk az utat Gill mester konyhájában, amellett jobb, ha mindannyian minél csendesebb helyen maradunk egy ideig. – Hangszíne egyértelmű üzenetet hordozott. Kerüljétek a feltűnést. A rejtőzködésnek még nincs vége.

– Gyertek – így Rand. – Hátul megyünk fel.

Az emondmezeiek egy csoportba tömörülve követték a hátsó lépcsőhöz. Az aes sedai és az őrző a konyhában maradt Gill mesterrel. Rand nem tudta túltenni magát azon, hogy újra együtt van mindenki. Majdnem olyan érzés volt, mintha hazatért volna. Egyszerűen nem bírta abbahagyni a vigyorgást.

A többieket is ugyanez a szinte gyönyörteli megkönnyebbülés hatotta át. Magukban kuncogtak, folyton odanyúltak, megfogták a karját. Perrin hangja megtörtnek tűnt, és továbbra is lehajtva tartotta a fejét, de végre beszélni kezdett, miközben fölfelé mentek a lépcsőn.

– Moiraine mondta, hogy meg tud találni téged és Matet, és meg is talált. Amikor a városba értünk, mi többiek egyszerűen nem tudtuk megállni – már persze Lan kivételével –, hogy ne bámuljuk meg ezt a rengeteg embert, a házakat, meg mindent. – Hitetlenkedve rázta meg a fejét. Dús, göndör fürtjei ide-oda röpködtek. – Az egész olyan nagy. Csak úgy nyüzsögnek az emberek. Néhányan minket is megbámultak, és folyton azt kiabálták: „piros vagy fehér?”, mintha ennek bizony bármi értelme is lenne.

Egwene megérintette Rand kardját, megtapogatta a piros vásznat rajta.

– Mit jelent?

– Semmit – felelte ő. – Semmi fontosat. Úgyis megyünk tovább, Tar Valonba, hiszen tudod?

Egwene fürkésző pillantással nézett rá, de levette a kezét a kardról, és folytatta, ahol Perrin abbahagyta.

– Moiraine sem nézett meg jobban bármit, mint Lan. Föl alá vezetett minket ezen a rengeteg utcán, oda-vissza, oda-vissza, mint egy nyom után kutató kutya. Annyi ideig cikáztunk így, hogy már azt hittem, kizárt, hogy a városban legyetek. Aztán egyszer csak hirtelen befordult egy keresztutcára, és mire kettőt néztem, már át is adtuk a lovainkat a lovászoknak, és jöttünk be a konyhába. Még csak meg sem kérdezte, hogy itt vagytok-e. Csak odaszólt egy nőnek, aki éppen tésztát kevert, hogy menjen, szóljon Rand al'Thornak és Mat Cauthonnak, hogy valaki látni akarja őket. És aztán már itt is voltál – vigyorgott – úgy pattantál elő a semmiből, mint mutatványos kezébe a labda.

– A mutatványos hol van? – kérdezte Perrin. – Veletek van még?

Rand gyomra összerándult, a jókedve, amiért újra barátok között lehet, elmúlt.

– Thom meghalt. Legalábbis azt hiszem. Egy Enyész... – nem volt képes tovább folytatni. Nynaeve megcsóválta a fejét, halkan dünnyögött.

Hallgatás ereszkedett a társaságra. Egyre sűrűbb lett a csend. Már nem kuncogtak, nem repestek a boldogságtól. Aztán már fel is értek a lépcsőn.

– Mat nem beteg, nem igazából – mondta ekkor. – Épp csak... majd meglátjátok. – Odaértek kettejük szobájához. Kitárta az ajtót. – Nézd csak, ki van itt, Mat!

A barátja még mindig összegömbölyödve feküdt az ágyán, pontosan úgy, mint akkor, amikor otthagyta. Felemelte a fejét, rájuk meredt.

– Honnan tudhatnád, hogy tényleg azok, akiknek kinéznek? – kérdezte rekedten. Egészen vörös volt az arca, feszült rajta az izzadságtól fényes bőr. – Honnan tudhatnám, hogy te az vagy-e egyáltalán, akinek látszol?

– Még hogy nem beteg? – nézett Nynaeve megvetően Randre, azzal odébb tolta, előrement Mat ágyához. Közben már csúsztatta is le a válláról az orvosságos zsákját.

– Mindenki megváltozik – mondta reszelős hangon Mat. – Hogy lehetnék biztos? Perrin? Te vagy az? Megváltoztál, ugye? – nevetése inkább köhögéshez hasonlított. – Ó, igen, megváltoztál.

Rand meglepetésére Perrin a másik ágy szélére zöttyent, kezébe temette a fejét, és a padlót kezdte bámulni. Mat fuldokló kacagása mintha fájdalmat okozott volna neki.

Nynaeve Mat ágya mellé térdelt. Megtapintotta a fiú arcát. Feltolta a szemére húzott sálat. A legény megvető pillantással nézett rá. Szemei üvegesen csillogtak.

– Csak úgy süt belőled a forróság – mondta a javasasszony – de ilyen lázzal elvileg nem izzadhatnál. – Nem tudta leplezni a hangjában az aggodalmat. – Rand, menjetek Perrinnel, hozzatok tiszta rongyokat, és annyi hideg vizet, amennyit csak elbírtok. Először a hőmérsékletedet hozom rendbe, Mat, aztán...

– Szép Nynaeve – Mat dühödten köpte a szavakat. – Egy javasasszony nem gondolhat magára nőként, igaz? Mint szép nőre. De te azért gondolsz, ugye? Ejnye-ejnye. Képtelen vagy megfeledkezni róla, hogy csinos nő vagy, és ez megrémít. Mindenki megváltozik. – Nynaeve elsápadt. Hogy dühében, vagy valami más miatt, Rand nem tudta volna megmondani. Mat rosszindulatúan nevetett, majd Egwene-re siklott lázas pillantása. – Szép Egwene – károgta. – Szép, mint Nynaeve. És most már más közös is van bennetek, igaz? Közösek az álmaitok. Most éppen miről álmodsz? – Egwene hátrébb lépett az ágytól.

– Pillanatnyilag biztonságban vagyunk a Sötét Úr szemeitől. – jelentette ki a szobába belépő Moiraine. Lan egy lépéssel lemaradva követte. Matre pillantva felszisszent, mintha forró kályhához ért volna. – Ne érjen hozzá! Jöjjön onnan!

Nynaeve nem mozdult, épp csak a fejét fordította hátra. Meglepetten nézett az aes sedai-ra. Moiraine két gyors lépéssel mellette termett, megragadta a vállát, és úgy húzta odébb a padlón, mint egy zsák gabonát. A javasasszony küzdött, tiltakozott, de Moiraine nem engedte el, amíg tisztes távolságba nem értek az ágytól. Nynaeve felállt, megigazgatta a ruháit, és közben folyamatosan, felháborodottan pörölt, de Moiraine tudomást sem vett róla. Egyedül Matet tartotta szemmel, úgy figyelte minden mozdulatát, mintha mérges kígyó lenne.

– Senki ne menjen a közelébe – mondta. – És maradjatok csöndben.

Mat legalább olyan szúrósan nézte a nőt, mint az őt. Hangtalanul vicsorgott rá. Még jobban összegömbölyödött, de egy pillanatra sem vette le az aes sedai-tól a szemét. Moiraine lassan közelítette felé a kezét, megfogta egyik, mellkasához húzott térdét. A fiú összerándult érintésétől, egész testében remegett az undortól. Egyszer csak előkapta addig rejtetten maradt kezét, és a nő arca felé vágott a rubinos markolatú tőrrel.

Lan egyik pillanatban még az ajtóban állt, a következőben már az ágy mellett, mintha a közbeeső terület létezését egyszerűen figyelmen kívül hagyta volna. Elkapta Mat csuklóját. A fiú keze mintha kősziklának ütközött volna. Továbbra is összegömbölyödve maradt. Csak a tőrt tartó kezét próbálta mozdítani, reménytelenül küzdött az őrző rezzenetlen, acélos szorítása ellen. Mindeközben végig Moiraine-en tartotta a szemét. Csak úgy lángolt benne a gyűlölet.

Moiraine sem mozdult. Össze sem rezzent, noha a penge alig néhány centiméternyire állt meg az arcától. Mint ahogy akkor sem, amikor Mat előkapta a kezét.

– Hogy került ez hozzá? – kérdezte maró hangon. – Megkérdeztem, adott-e valamit nektek Mordeth. Megkérdeztem; figyelmeztettelek benneteket, és ti azt mondtátok, nem adott semmit.

– Nem is adott – felelte Rand. – Csak... Mat egyszerűen elhozta a kincseskamrából. – Moiraine ránézett, csaknem olyan izzó pillantással, mint Mat őrá. Már majdnem hátralépett, amikor a nő visszafordította a fejét az ágy felé. – Nem tudtam róla. Csak akkor tudtam meg, amikor már elváltunk. Nem tudtam.

– Szóval nem tudtad – mondta Moiraine. Közben Matet tanulmányozta. A fiú még mindig állig felhúzott lábakkal feküdt, továbbra is hangtalanul vicsorgott rá, és még mindig küzdött Lan szorítása ellen, próbálta elérni a tőrrel az aes sedai-t. – Csoda, hogy ilyen messzire eljutottatok, úgy, hogy ez nála volt. Amint ránéztem, megéreztem a belőle áradó gonoszságot, Mashadar rontását. Egy Enyész mérföldekről megérzi. Azt nem tudja megmondani, merről jön, de tudja, hogy valahonnan közelről. Mashadar valósággal vonzza a lelkét, miközben a teste viszont emlékezik, hogy ugyanez a gonosz erő egy egész hadsereget elnyelt egyszer. Rémurakat, Enyészeket, trallokokat, mindent. Valószínűleg némelyik árnybarát is érzi. Akik már igazán eladták a lelküket. Az ilyenek meglepődhetnek a hirtelen furcsa érzéstől, mintha maga a levegő viszketne körülöttük. Természetesen ilyenkor nyilván azonnal nekiállnak keresni, mi okozhatja, honnan eredhet. Úgy vonzhatta őket, mint mágnes a vasreszeléket.

– Voltak árnybarátok – mondta Rand –, többször is, de sikerült elmenekülnünk előlük. Meg egy Enyész is volt, az utolsó éjszaka, mielőtt elértük Caemlynt, de nem vett észre minket. – Megköszörülte a torkát. – Egyes pletykák szerint különös alakok vannak a városon kívül az éjszakában. Lehet, hogy trallokok azok.

– Nem lehet, biztos. Bizony trallokok járnak a környéken, birkapásztor – mondta savanyúan Lan. – És ahol trallokok vannak, ott vannak Enyészek is. – A kézhátán kiálltak az inak az erőfeszítéstől, ahogy Mat csuklóját tartotta, de a hangján nem hallatszott, hogy erőlködne. – Megpróbálták elrejteni a nyomaikat, de én már két napja rendszeresen láttam az átvonulásukra utaló jeleket. És hallottam tanyasi gazdákat is, falusiakat is az éjszakában mozgó dolgokról dünnyögni. A Myrddraaloknak valahogy sikerült észrevétlenül eljutnia a Folyóközbe, de most minden nappal egyre közelebb jönnek azokhoz, akik katonákat tudnak kiküldeni az üldözésükre. Ennek ellenére, most már nem adják fel, birkapásztor.

– De hát Caemlynben vagyunk – mondta Egwene. – Nem jöhetnek értünk egyenesen a...

– Tényleg nem? – torkolta le az őrző. – Az Enyészek lassan egyre nagyobb erőket vonnak össze a város körüli földeken. Ez teljesen világosan látszik a jelekből, ha tudja az ember, mit keressen. Már most bőven elég trallokuk van, hogy minden, a városból kivezető utat figyeljenek. Legalább egy tucat ököl. Ennek csak egy oka lehet. Ha kellő nagyságú hadsereget gyűjtöttek össze, bejönnek értetek a városba. Annak ugyanaz lenne a következménye, hogy a dél hadseregeinek a fele a Határvidékre vonulna, de láthatólag hajlandóak vállalni ezt a kockázatot. Túl sokszor sikerült már kicsúsznotok a markukból. Úgy tűnik, új Trallok háborút hoztatok Caemlynbe, birkapásztor.

Egwene levegőért kapkodva zokogott föl. Perrin a fejét rázta, mintha tagadni akarná. Rand gyomra összerándult, mikor maga elé képzelte, hogy trallokok özönlik el Caemlyn utcáit. És ez a rengeteg ember mind egymás ellen fenekedik. Nem is tudják, hogy a valódi veszély a falon kívül gyülekezik. Mit csinálnának, ha hirtelen Enyészeket és trallokokat találnának maguk között, akik sorra gyilkolják le őket? Már szinte látta, ahogy égnek a tornyok, lángok törnek át a kupolákon, miközben félállati szörnyetegek fosztogatják a belváros kanyargós utcáit, sétányait. Magát a palotát, lángokban. Elayne-t, Gawynt és Morgase-t... holtan.

– Még nem – mondta szórakozottan Moiraine. Még mindig Mat kötötte le a figyelmét. – Ha sikerül kijutnunk Caemlynből, a Félembereket a továbbiakban nem fogja érdekelni a város. Ha. Ez a rengeteg ha.

– Jobb lenne, ha mind meghalnánk – szólalt meg hirtelen Perrin. Rand összerezzent, amikor hangosan kimondva hallotta a saját gondolatát. Perrin még mindig a padlót bámulta – most dühödten – a hangja keserűen csengett. – Bármerre megyünk, fájdalmat, szenvedést viszünk magunkkal. Mindenkinek csak jobb lenne, ha meghalnánk.

Nynaeve felé pördült, arcán felerész düh, felerész aggodalmas félelem ült, de Moiraine megelőzte.

– Szerinted mit érnél el vele, akár magadnak, akár másoknak, ha meghalnál? – kérdezte az aes sedai. Nem emelte meg a hangját, de minden szavából mintha sav csöpögött volna. – Ha a Sír Ura már olyan szabadon érinti a Mintát, amennyire sejtem, most már könnyebben elér benneteket holtan, mint élve. Holtan senkin nem tudtok segíteni, még azokon sem, akik nektek segítettek, mint ahogy a Folyóközben maradt barátaitoknak sem. Az Árnyék egyre erősebben vetül a világra, és holtan egyikőtök sem tudja megállítani.

Perrin felemelte a fejét, hogy az aes sedai-ra nézzen, mire Rand riadtan rándult össze. A barátja szemének írisze inkább sárga volt, mint barna. A borzas hajával, az átható tekintetével volt benne valami... Nem tudta volna megmondani, micsoda, pedig már a nyelvén volt.

Perrin halkan, színtelen hangon beszélt, ettől azonban nagyobb súlya lett a szavainak, mintha kiabált volna.

– De hát élve sem tudjuk megállítani, vagy igen?

– Később talán lesz időm vitatkozni veled – mondta Moiraine, – de most a barátodnak van rám szüksége. – Oldalt lépett, hogy mind jól láthassák Matet. A fiú még mindig gyűlölettel teli tekintettel nézett rá. Azóta sem mozdult, pontosan ugyanabban a testhelyzetben maradt. Arcát verítékcsöppek lepték el, ajkai egészen vértelenek voltak az állandó, hangtalan, feszes vicsortól. Úgy tűnt, minden erejét a karjába ömleszti. Még mindig próbálta elérni Moiraine-t a tőrrel, de Lan szorításában mozdulni sem tudott. – Vagy talán megfeledkeztetek róla?

Perrin elszégyellte magát. Megrántotta a vállát, szótlanul tárta szét a kezét.

– Mi baja van? – kérdezte Egwene. Nynaeve hozzátette:

– Fertőző? Attól még kezelhetem. Egyszerűen sosem kapok el semmit, bármilyen veszélyes legyen is.

– Ó, igen, fertőző. És a maga... védelme ettől nem menti meg. – A rubinos markolatú tőrre mutatott, de vigyázott, hogy véletlenül se érjen hozzá az ujja. A penge remegett, ahogy Mat minden erejével próbálta beledöfni.

– Shadar Logothból való. Abban a városban nincs egy kavics, amin ne lenne rontás, amit ne lenne veszélyes a falakon kívülre hozni. Ez pedig nem egyszerű kavics. Az a gonosz erő van benne, ami elpusztította Shadar Logothot. És most már Matbe is átjutott. Gyanakvás és gyűlölet; olyan erős, hogy még a hozzá legközelebb állókat is ellenségnek látja az ember. Oly mélyen beássa magát az áldozat velejébe, hogy végül egyetlen gondolat marad csak benne: ölni. Azzal, hogy a falon kívül hozta a tőrt, kiszabadította ezt a gonoszságot, legalábbis ezt a magját. Itt már nem köti helyhez semmi. Lassan egyre erősödhetett benne. Bizonyára voltak időszakok, amikor visszaszorult, ahogy a valódi személyiségének magja, a legbelső öntudata küzdött az ellen, amivé Mashadar fertőzése tenni akarta, de a csata most már csaknem véget ért, már majdnem teljesen vereséget szenvedett. Hamarosan, ha előbb bele nem hal, mindenütt terjeszteni fogja ezt a gonoszságot, amerre csak jár. A penge egyetlen karcolása elég, hogy megfertőzze és elpusztítsa az áldozatát, de hamarosan néhány, Mattel töltött perc pontosan ugyanolyan halálos lesz.

Nynaeve elfehéredett.

– Tud ellene tenni valamit? – suttogta.

– Remélem – sóhajtott Moiraine. – Az egész világ érdekében remélem, hogy még nem késtem el. – Az övén lógó tasakba nyúlt, előhúzta a selyembe csomagolt angrealt. – Hagyjatok magamra. Maradjatok együtt, keressetek valami helyet, ahol nem vagytok szem előtt. De most menjetek. Megteszem, amit tudok.

Huszadik fejezet

Emlékezés álmokra

Rand megtört társaságot vezetett le a lépcsőn. Most egyikük sem akart beszélgetni vele. Sem egymással. Ő maga sem volt valami beszédes kedvében.

A nap már égi pályája vége felé közeledett. A hátsó lépcsőn meglehetős félhomály uralkodott, de a lámpákat még nem gyújtották meg. Napfény és árnyék csíkozta a lépcsőfokokat. Perrin arca épp olyan zárkózott volt, mint a többieké, de míg mindenki más homlokát aggodalom ráncolta, az övé sima maradt. Rand szerint ő inkább rezignáltnak tűnt. Kíváncsi lett volna, miért, meg is akarta kérdezni, de ahányszor Perrin sötétebb árnyékcsíkon haladt keresztül, a szeme mintha begyűjtötte volna a lépcsőház derengő fényét, és halványan világítani látszott, mint a csillogó borostyán, s ez visszatartotta.

Megborzongott, megpróbált a környezetére koncentrálni, a diófa lapokkal borított falakra, a tölgyfa korlátra, a szilárd, kézzelfogható, hétköznapi dolgokra. Többször is a zekéjébe törölte a kezét, de mindig újra megizzadt a tenyere. Most már minden rendben lesz. Újra együtt vagyunk, és... Fény, Mat.

A hátsó úton vitte a könyvtárba a kis csapatot, azon, ami a konyha mellett haladt el. Így nem kellett átvágniuk a nagytermen. Nem sok utazó használta a könyvtárat. Az olvasni tudók nagyrészt a belváros elegánsabb fogadóiban szálltak meg. Gill mester sokkal inkább a maga gyönyörűségéré tartotta fenn, mint annak a néhány vendégnek a kedvéért, akik néha bementek egy kis olvasnivalóért. Rand bele sem mert gondolni, miért akarhatta Moiraine, hogy ne legyenek szem előtt. De folyton eszébe jutott a fehérköpeny altiszt hangja, amint azt mondja, még visszajön, meg Elaida szeme, amikor megkérdezte, hol száll meg. Ezek már önmagukban is bőségesen elegendő indokot jelentettek, hogy meghúzzák magukat, akármi volt is Moiraine célja.

Vagy öt lépést tett már a könyvtárban, mire észrevette, hogy mindenki más az ajtóban maradt, egy csoportban, és egytől egyig tátott szájjal bámulnak. A kandallóban vígan ropogott a tűz. Loial a hosszú kanapén heverve olvasott. A hasán fehér papucsos fekete macska szunyókált összegömbölyödve. Mikor észrevette, hogy ott vannak, az ogier becsukta a könyvet, csak hatalmas ujját hagyta benne könyvjelzőnek, óvatosan letette a macskát a földre, majd szertartásosan meghajolt.

Rand úgy hozzászokott már a jelenlétéhez, hogy egy pillanatig eltartott, amíg megértette, a többiek Loialt bámulják olyan nagyon.

– Ők a barátaim, akikre vártam, Loial – mondta. – Ez itt Nynaeve, a falum javasasszonya. Ő Perrin. És Egwene.

– Ó igen – morajlotta Loial. – Egwene. Rand rengeteget beszélt rólad. Igen, Loial vagyok.

– Tudjátok, ő egy ogier – magyarázta ő, majd nézte, hogyan esnek a többiek egyik döbbenetből a másikba. Még azok után is elképesztő érzés volt egy élő legendával találkozni, hogy már többször is láttak hús-vér trallokokat és Enyészeket is. Eszébe jutott, ő hogyan reagált, amikor először meglátta Loialt, és szomorúan elvigyorodott. Ők még mindig jobban megállják a helyüket.

Loial fel sem vette, hogy tátott szájjal bámulják. Valószínűleg még mindig sokkal jobb, mint egy „trallok”-ot ordítozó csőcselék.

– És az aes sedai? – kérdezte az ogier, felé fordulva.

– Fönt van, Matnél.

Loial elgondolkozva húzta föl egyik bozontos szemöldökét.

– Tehát mégiscsak beteg. Javaslom, mindannyian foglaljunk helyet. A hölgy is lejön majd?

– Igen.

– Hát akkor nincs más dolgunk, mint hogy várjunk.

A leülés aktusa mintha gátakat nyitott volna meg az emondmezeiekben, mintha egy jól kitömött fotel, a kandallóban ropogó tűz, és egy macska, most már a kandallópárkányon összegömbölyödve, elég lenne, hogy otthon érezzék magukat. Amint elhelyezkedtek, izgatottan kérdezgetni kezdték az ogiert. Meglepetésére Perrin tette fel az első kérdést.

– A stedding, Loial. Tényleg menedék, ahogy a történetekben mesélik? – Izgatott volt a hangja, mintha valami konkrét oka lenne ezt kérdezni.

Loial szívesen mesélt a steddingekről, akárcsak arról, hogyan került a Királynő Áldásába, vagy az utazásai alatt látottakról. Rand hamarosan hátradőlt, csak félig figyelt oda. Ő mindezt mind hallotta már, részletesen is. Loial szeretett beszélni, mégpedig minél hosszabban, és erre ki is használt minden alkalmat. Úgy tűnt, meggyőződése, hogy bármilyen történet megértéséhez előbb a kapcsolódó történelmi hátteret is ismerni kell, legalább két-háromszáz év mélységig. Nagyon különös időérzéke volt, teljesen logikusnak tűnt neki, hogy minden mese vagy magyarázat átlagosan háromszáz évet öleljen fel. A steddingről is mindig úgy beszélt, mintha csak egy-két hónappal ezelőtt hagyta volna el, de aztán végül csak kiderült, hogy már több mint három éve úton van.

Rand gondolatai Matre terelődtek. Egy tőr. Egy rohadt kés, és már pusztán azzal megölheti, hogy magánál hordja. Fény! Nem akarok több kalandot. Ha Moiraine meg tudja gyógyítani, mindannyiunknak el kéne menni... haza nem. Haza nem lehet. Valahová. Mindannyian elmegyünk valahová, ahol sosem hallottak még aes sedai-okról, sem a Sötét Úrról. Valahová.

Kinyílt az ajtó, és egy pillanatig azt hitte, még mindig csak fantáziál. Mat állt ott, pislogva, állig begombolt zekében, a homlokán körbetekert, szemébe lógó sállal. Aztán Moiraine-t is meglátta. Mat vállán tartotta a kezét. Lan is ott volt mögöttük. Az aes sedai gondosan figyelte a fiút, ahogy olyan valakit szokás, aki nemrég kelt csak ki a betegágyból. Lan, mint mindig, mindent szemmel tartott, miközben úgy tett, mintha semmit sem.

Mat olyan egészségesnek nézett ki, mintha soha nem is lett volna beteg. Első, tétova mosolya mindenkinek szólt, bár Loial láttán aztán leesett az álla, mint ha most látná először. Megvonta a vállát, megrázta magát, majd visszafordult a barátai felé.

– Én... ööö... szóval... – Mély levegőt vett. – Úgy... ööö... úgy tűnik, hogy az utóbbi időben meglehetősen... ööö... furcsán viselkedtem. Igazából alig emlékszem valamire az egészből. – Kényelmetlen pillantást vetett Moiraine-re. A nő biztatóan mosolygott vissza, mire folytatta. – Fehérhíd után minden olyan ködös. Thom, és a... – Megborzongott, sietve témát váltott. – Minél messzebb történt valami Fehérhídtól, annál ködösebb. A Caemlynbe érkezésre már egyáltalán nem is emlékszem. – Görbe szemmel nézett Loialra. – Legalábbis nem igazán. Moiraine Sedai azt mondja, hogy én... fönt a szobában... ööö... – elvigyorodott, majd hirtelen igazán a régi Mat lett. – Mégsem lehet olyasmiért hibáztatni az embert, amit az őrültsége alatt csinált, nem igaz?

– Te mindig őrült voltál – mondta Perrin, és egy pillanatig ő is olyan volt, mint régen.

– Nem – mondta Nynaeve. Könnyek csillogtak a szemében, de mosolygott. – Egyikünk sem hibáztat.

Ekkor Rand és Egwene egyszerre kezdtek beszélni. Biztosították Matet, mennyire örülnek, hogy rendbe jött; hogy milyen jól néz ki. Egy-egy olyan megjegyzést is közbeszúrtak, nevetve, hogy remélik, többet nem lesz kedve megtréfálni másokat, miután vele ilyen csúnya tréfát űztek. Mat ugratásra ugratással, évődésre évődéssel felet, aztán régi, peckes járásával keresett magának szabad fotelt. Miközben leült, még mindig vigyorogva, szórakozottan megérintette a zekéjét, mintha meg akarna győződni, valami, amit az öve mögé tűzött, még ott van. Randnek elállt a lélegzete.

– Igen – mondta halkan Moiraine. – Még mindig nála van a tőr. – A többi emondmezei még mindig nevetgélt és beszélgetett, de az aes sedai észrevette, hogy ő hirtelen levegőért kapott, mint ahogy azt is, miért. Közelebb sétált a foteléhez, így nem kellett megemelnie a hangját ahhoz, hogy Rand jól hallja. – Nem tudom elvenni tőle, anélkül, hogy megölném. Túl sokáig voltak összekötve, túl erős lett a kapcsolat. Ezt már csak Tar Valonban lehet felbontani. Ez a feladat meghaladja a képességeimet. Egymagában egyetlen aes sedai sem lenne képes rá, még angreallal sem.

– De hát már nem is néz ki betegnek. – Egyszer csak eszébe jutott valami, felnézett a nőre. – Amíg nála van a tőr, az Enyészek mindig tudni fogják, hol vagyunk. Meg az árnybarátok is, legalábbis némelyik. Maga mondta.

– Ezt a problémát megoldottam, lényegében. Most is megérzik, de csak olyan közelről, hogy akkor már amúgy is a nyakunkon vannak. Megtisztítottam a rontástól, sőt, amit tudtam, megtettem, hogy lassítsam az újbóli visszatérését, de vissza fog térni, idővel, ha nem kap segítséget Tar Valonban.

– Jó, hogy éppen oda megyünk, igaz? – Véleménye szerint talán a hangjából kihalló rezignáltság, és a reménykedő felhang, hogy talán arra mégsem lesz szükség, okozhatta, hogy a nő összehúzott szemmel nézett rá, mielőtt elfordult.

Loial felállt, meghajolt Moiraine felé.

– Loial vagyok, Halan fia Arent fia, aes sedai. A stedding mindig menedéket ad a Fény Szolgáinak.

– Köszönöm, Loial, Arent fia – felelte fanyarul Moiraine –, de én nem lennék ilyen elhamarkodott ezzel az üdvözléssel a helyedben. Olyan húsz aes sedai lehet ebben a pillanatban Caemlynben, és rajtam kívül mind a Piros ajahhoz tartozik. – Loial bölcsen bólintott, mintha értené. Rand csak zavartan rázta a fejét. Őt ugyan a Fény vakítsa meg, ha ő is értette, hogy ezzel meg mit akart mondani a nő. – Különös, hogy itt talállak – folytatta az aes sedai. – Nem sok ogier hagyta el a steddingeket az utóbbi években.

– Engem a régi történetek fogtak meg, aes sedai. A régi könyvek színes álmokkal tömték tele azt a mihaszna fejem. Látni akarom a ligeteket. És a városokat is, amiket építettünk. Úgy tűnik, mára egyikből sem maradt meg sok, de ha az épületek látványa gyenge vigasz is a fák helyett, azért azokat is érdemes megnézni. A Vének furcsának tartanak, amiért utazni akarok. Pedig mindig is akartam. Ők meg mindig is annak tartottak. Egyikük sem hiszi, hogy a steddingen kívül bármit is érdemes lenne megnézni. Talán, miután visszatértem, és elmeséltem nekik, mit láttam, meggondolják magukat. Remélem. Idővel.

– Talán úgy lesz – felelte Moiraine udvariasan. – Nos, Loial, meg kell bocsátanod nekem, amiért kissé hirtelen és nyers leszek. Ez az egész emberi nem közös rossz tulajdonsága, tudom. A társaimnak és nekem sürgősen meg kell tárgyalnunk a továbbutazásunkat. Lennél olyan kedves?

Most Loialon volt a meglepődés sora. Rand sietett a segítségére.

– Velünk jön. Megígértem neki, hogy jöhet.

Moiraine csak állt, és az ogiert nézte, mintha nem hallotta volna, amit mondott, de végül bólintott.

– A Kerék sző, a Minta jő – mormogta. – Lan, gondoskodj róla, hogy ne lephessenek meg minket. – Az őrző azonnal eltűnt a szobából, a becsukódó ajtó kattanásától eltekintve hangtalanul.

Lan távozása mintha jel lett volna, mindenki elhallgatott. Moiraine a kandallóhoz sétált. Mire visszafordult a szoba felé, minden szem rá szegeződött. Hiába volt kistermetű, a jelenléte uralta a helyiséget.

– Nem maradhatunk sokáig Caemlynben. Itt, a Királynő Áldásában sem vagyunk biztonságban. A Sötét Úr szemei már a városban vannak. Szerencsére még nem találták meg, amit keres, különben nem fürkésznének már. Ez a mi előnyünkre szolgál. Védőköröket állítottam, hogy távol tartsam őket. Mire a Sötét Úr rájön, hogy a patkányai egy ideje nem lépnek be a város egy kisebb területére, mi már nem leszünk itt. De egy olyan védelem, ami embereket is visszatart, jelzőtűz lenne a Myrddraaloknak, pedig a Fény Gyermekei is Caemlynben vannak, és Perrint és Egwene-t keresik. – Rand meglepetten hümmögött, mire Moiraine felhúzta az egyik szemöldökét.

– Azt hittem, Matet és engem keresnek – mondta.

Ettől a magyarázattól az aes sedai mindkét szemöldöke felemelkedett.

– Ezt meg miből gondoltad?

– Hallottam az egyiket, amikor azt mondta, a Folyóközből keresnek valakit. Árnybarátokat, azt mondta. Mi mást gondolhattam volna? Mindazok után, ami történt, örülök, hogy még gondolkodni tudok egyáltalán.

– Zavaros volt az egész, tudom – jegyezte meg Loial –, de ennél azért több eszed lehetne. A Gyermekek gyűlölik az aes sedai-okat. Elaida soha nem...

– Elaida? – csattant fel Moiraine. – Mi köze van Elaida Sedai-nak ehhez az egészhez?

Olyan szúrósan nézett Randre, hogy a fiú legszívesebben hátrahajolt volna.

– Börtönbe akart vettetni – mondta lassan. – Pedig én csak Logaint akartam megnézni, de ő nem volt hajlandó elhinni, hogy teljesen véletlenül kerültem a palotakertbe Elayne és Gawyn társaságába. – Hirtelen mindenki őt nézte, mintha harmadik szemet növesztett volna, Loialt kivéve. – De Morgase királynő elengedett. Azt mondta, nincs bizonyíték, hogy bármi rosszban törtem a fejem, és ő tartani akarja magát a törvényhez, bármit gyanít is Elaida. – Megrázta a fejét, eszébe jutott, milyen ragyogó volt Morgase jelenléte. Egy pillanatra még arról is megfeledkezett, hogy mindenki őt figyeli. – El tudjátok képzelni, milyen volt? Találkoztam egy királynővel! Olyan gyönyörű volt, mint a történetek királynői. És Elayne is ugyanolyan szép. Gawyn pedig... kedvelnéd Gawynt, Perrin. Perrin? Mat? – Még mindig csak bámulták. – Vér és hamu, én csak azért másztam fel a falra, hogy lássam a hamis Sárkányt. Semmi rosszat nem csináltam.

– Én is mindig azt mondom – jegyezte meg Mat szelíden, bár közben szélesen vigyorgott. Egwene gyanúsan közömbös hangon kérdezte meg:

– Ki ez az Elayne?

Moiraine mogorván dünnyögött valamit.

– Egy királynő! – rázta a fejét Perrin. – Neked aztán voltak kalandjaid. Mi csak néhány kolompárral és fehérköpennyel találkoztunk. – Olyan feltűnően kerülte, hogy Moiraine-re kelljen néznie, hogy azt még Rand is észrevette. A kovácslegény megérintette a zúzódásokat az arcán. – Egészében véve a kolompárokkal énekelni azért csak kellemesebb volt, mint a fehérköpenyek társasága.

– Az utazónép a dalaiért él – mondta Loial. – Igazság szerint minden dalért. Legalábbis a keresésükért. Néhány évvel ezelőtt találkoztam néhány tuatha'annal, akik meg akarták tanulni a dalokat, amiket a fáknak énekelünk. Sajnos a fák ma már nem túl sokra hallgatnak, ezért kevés ogier tanulja meg a dalokat. Nekem is van ebből a Tehetségből egy szikrányi, így Vén Arent rábeszélt, hogy tanuljam meg őket. Megtanítottam hát a tuatha'anoknak, amit el tudtak sajátítani, de a fák emberre sosem hallgatnak. Az utazónépnek ezek csak énekek voltak, és úgy is fogadták őket, mert egyik sem az a dal volt, amit keresnek. Minden csapatuk vezetőjét úgy hívják, hogy kereső. Néha ellátogatnak Stedding Shangtaiba. Ritkán látunk embert rajtuk kívül.

– Ha lennél kedves, Loial – mondta Moiraine, de az ogier gyorsan megköszörülte a torkát, mintha félne, hogy a nő megállíthatja.

– Épp csak eszembe jutott valami, aes sedai, valami, amit mindig meg akartam kérdezni egy aes sedai-tól, ha valaha találkozom eggyel, minthogy önök sokat tudnak, és nagyszerű könyvtáraik vannak Tar Valonban, és most itt van ön, persze, és... szabad?

– Ha rövidre fogod – mondta kurtán a nő.

– Rövidre – mondta az ogier, mintha azon tűnődne, mit jelenhet az. – Igen. Jó. Röviden. Nemrég egy férfi jött Stedding Shangtaiba. Ez önmagában még nem volt meglepő akkoriban, minthogy számos menekült jött a Világ Gerincéhez az elől, amit maguk, emberek, Aiel háborúnak neveznek. – Rand elvigyorodott. Nemrég. Közel húsz éve. – A halál szélén állt, bár semmilyen seb vagy sérülés nem látszott rajta. A Vének szerint aes sedai-ok csinálhattak vele valamit. – Bocsánatkérően nézett Moiraine-re. – Ugyanis amint a steddingbe ért, gyorsan rendbejött. Néhány hónap alatt. Egy éjszaka szó nélkül távozott, egyszerűen ellopakodott egy holdtalan éjszakán. – Moiraine arcát látva megint megköszörülte a torkát: – Igen. Röviden. Mielőtt elment, elmesélt egy különös történetet, amit állítólag Tar Valonba akart juttatni. Azt mondta, a Sötét Úr meg akarja vakítani a Világ Szemét, és meg akarja ölni a Nagy Kígyót. Magát az Időt. A Vének azt mondták, az elméje épp olyan egészséges, mint a teste, mégis ezt állította. A kérdésem pedig az lenne, hogy képes erre a Sötét Úr? Elpusztítani magát az Időt? És a Világ Szemét? Meg tudná vakítani a Nagy Kígyó szemét? Mit akar ez jelenteni?

Rand sokféle reakciót el tudott volna képzelni Moiraine-től, kivéve azt, amit látott. A nő, ahelyett, hogy válaszolt volna, vagy azt mondta volna, nincs rá ideje, csak állt, és egyszerűen keresztülnézett az ogieren. Töprengve ráncolta a homlokát.

– A kolompárok is pont ezt mondták nekünk – jegyezte meg Perrin.

– Igen – tette hozzá Egwene. – Az aiel történet.

Moiraine lassan feléjük fordította a fejét. Egyébként minden porcikája mozdulatlan maradt.

– Milyen történet?

Kifejezéstelen tekintettel nézett rájuk, Perrin mégis mély levegőt vett tőle. De amikor megszólalt, azért most is olyan körültekintően fogalmazott, mint mindig.

– Néhány kolompár, akik a Pusztán keltek át éppen – azt mondták, ők bántatlanul megtehetik –, aieleket találtak, akik egy trallokokkal vívott csata után haldokoltak. Mielőtt az utolsó is, egy nő – a történet szerint mind nők voltak –, meghalt volna, azt mondta a kolompároknak, amit az előbb Loial. A Sötét Úr – ők Szemégetőnek nevezték – meg akarja vakítani a Világ Szemét. Ez csak három évvel ezelőtt történt, nem húsz. Jelent valamit?

– Talán mindent – mondta Moiraine. Az arca mozdulatlan maradt, de Randnek volt egy olyan érzése, hogy közben sötét szemei mögött csak úgy kattog az agya.

– Ba'alzamon – mondta hirtelen Perrin. Ettől a névtől minden zaj megszűnt a szobában. Úgy tűnt, senki még csak levegőt sem vesz. Perrin Randre nézett, aztán Matre. Furcsán nyugodt volt a szeme és sárgább, mint valaha. – Annak idején nem emlékeztem, hol hallottam ezt a nevet az előtt... a Világ Szemét. Most már emlékszem. Ti nem?

– Én nem akarok emlékezni semmire – felelte Mat kimérten.

– Meg kell mondanunk neki – folytatta a kovácslegény. – Most fontos. Nem tarthatjuk tovább titokban. Ugye egyetértesz, Rand?

– Mit kell nekem megmondani? – Moiraine hangja harsány volt, úgy nézett ki, mintha iszonyú rossz hírre próbálná megacélozni magát. Randen állt meg a tekintete.

Ő nem akart válaszolni. Semmivel sem akart jobban emlékezni az egészre, mint Mat, de azért persze emlékezett. És tudta, Perrinnek igaza van.

– Voltak néha álmaim... – A barátaira nézett. Mat kelletlenül, de bólintott. Perrin elszántan. De lényeg az, hogy megtették. Nem kell egyedül Moiraine elé állnia a dologgal. – Voltak néha... álmaink. – Megdörgölte az ujján a pontot, ahol a tüske egyszer megszúrta. Emlékezett, vérzett, amikor felébredt. Remegő gyomorral jutott eszébe, amikor egyszer úgy érezte, leégett a napon az arca. – Csak éppen talán nem is igazán voltak álmok. Ba'alzamon volt bennük. – Tudta, miért használta ezt a nevet Perrin. Mégiscsak könnyebb volt kimondani, mint bejelenteni, hogy a Sötét Úr járt az ember álmában, bent volt a fejében. – Az mondta... egy csomó mindenfélét mondott, de egyszer azt mondta, a Világ Szeme sosem fog engem szolgálni. – Egy percre olyan száraz lett a szája, mint a pergamen.

– Nekem is ugyanezt mondta – erősítette meg Perrin. Mat nagyot sóhajtott, majd bólintott. Rand újra talált nyálat a szájában. – Nem dühös ránk? – kérdezte Perrin meglepetten, és tényleg, konstatálta Rand, Moiraine nem látszott mérgesnek. Őket tanulmányozta, de a tekintete tiszta volt, és nyugodt. De azért fürkésző.

– Inkább magamra, mint rátok. De az elején egyszer azért megkértelek benneteket, hogy szóljatok, ha furcsa álmaitok vannak. Csak egyszer, de szóltam. – A hangja nyugodt maradt, de a szemében egy pillanatra harag villant. Aztán rögtön el is tűnt. – Ha az első után rögtön tudomást szerzek a dologról, talán meg tudtam volna... Közel ezer éve nem volt Tar Valonban álomjáró, de legalább megpróbálhattam volna. Most már késő. Ahányszor csak megérint benneteket a Sötét Úr, legközelebb mindig könnyebben sikerül neki. Talán a jelenlétem még megvédhet benneteket valamennyire, de akkor is... Emlékeztek a történetekre, amikben a Kitaszítottak embereket kötöttek magukhoz? Erős embereket, olyanokat, akik a kezdetek kezdetétől harcoltak a Sötét Úr ellen. Ezek a történetek igazak, és egyik kitaszítottnak sincs tizedannyi ereje sem, mint az uruknak. Még Aginornak vagy Lanfearnak sincs, sem Balthamelnek vagy Demandrednek, sőt, még magának Ishamaelnek, a Remény Árulójának sem.

Nynaeve és Egwene őt nézték, vette észre Rand, őt, Matet, és Perrint, mindhármukat egyszerre. A nők vértelen arcán félelem és borzadály keveredett. Vajon féltenek minket, vagy tőlünk félnek?

– Mit tehetünk? – kérdezte. – Lennie kell valami megoldásnak.

– Ha a közelemben maradtok – felelte Moiraine –, az segít. Valamit. Ne felejtsétek el, az Igazi Forrás érintése által nyújtott védelem egy kicsit a közvetlen környezetemre is kihat. De nem lehettek mindig közel hozzám. Magatokat is meg tudjátok védeni, ha meg van hozzá az erőtök, de ezt az erőt és az elszántságot csak önmagatokban találhatjátok meg. Én ebben nem segíthetek.

– Azt hiszem, én már megtaláltam a védelmemet – mondta Perrin, de inkább beletörődően, mint örömmel.

– Igen. Azt hiszem, te meg. – A fiúra nézett, míg az le nem sütötte a szemét, de még azután is töprengve fürkészte. Végül a többiek felé fordult. – Vannak bizonyos korlátai a Sötét Úr hatalmának, amíg az álmaitokban tartózkodik. Elég, ha csak egy pillanatra engedtek neki, és máris pányvát vetett a szívetekre: olyan kötelék alakul ki közöttetek, amit könnyen lehet, hogy sosem lesztek képesek elszakítani. Ha megadjátok magatokat, az övé lesztek. Ha viszont megtagadjátok, elveszíti fölöttetek az erejét. Nem könnyű ez, amikor az álmotokat érinti, de nem lehetetlen. Félembereket persze azután is küldhet ellenetek, meg trallokokat, és draghkarokat, vagy más sötét lényeket, de az uralma alá nem hajthat, ha nem engeditek.

– Hát az Enyészek is épp elég rosszak – jegyezte meg Perrin.

– Én nem akarom, hogy még egyszer a fejembe jusson – morogta Mat. – Nem lehet valahogy megakadályozni?

Moiraine megrázta a fejét.

– Loialnak nincs mitől félnie, sem Egwene-nek, vagy Nynaeve-nek. Az emberiség hatalmas tömegéből a Sötét Úr csak véletlenül tud megérinteni egy bizonyos személyt, kivéve, ha az maga keresi. De legalábbis egy időre, ti hárman a Minta középpontjában álltok. Egy Sorsháló szövődik, és minden szál egyenesen hozzátok vezet. Mi mást mondott még a Sötét Úr?

– Már nem valami jól emlékszem – felelte Perrin. – Volt valami azzal kapcsolatban, hogy valamelyikünk kiválasztott, vagy ilyesmi. Emlékszem, egyszer nevetett – mondta tompa hangon –, hogy ki választott ki minket. Azt mondta, vagy szolgálom – szolgáljuk – vagy meghalunk. De akkor is szolgálni fogjuk.

– Azt is mondta, az Amyrlin Trón megpróbál majd kihasználni minket – tette hozzá Mat, aztán elhalt a hangja, amikor eszébe jutott, kivel is beszél éppen. Nagyot nyelt, majd folytatta. – Azt mondta, ugyanúgy, ahogy Tar Valon már másokat is felhasznált a céljaira azelőtt. Itt neveket sorolt fel. Davian volt az egyik, azt hiszem. Én sem túl jól emlékszem már.

– Raolin Darksbane – mondta Perrin.

– Igen – mondta Rand homlokráncolva. Eddig megpróbálta egészen elfelejteni ezeket az álmokat. Nem volt túl kellemes most hirtelen mégis felidézni őket. – Kőíj Yurian is köztük volt, meg Guaire Amalasan. – Hirtelen elhallgatott. Remélte, Moiraine nem vette észre, mennyire hirtelen.

– Egyikükről sem hallottam még.

De egyikükről hallott, döbbent rá, most, hogy így előkotorta őket az emlékezete mélyéről. Épp csak ki nem csúszott a száján. Logain. A hamis Sárkány. Fény! Thom azt mondta, veszélyes nevek. Erre gondolt volna Ba'alzamon? Moiraine hamis Sárkánynak akar használni valamelyikünket? Az aes sedai-ok vadásznak a hamis Sárkányokra, nem használják őket. Vagy mégis? Fény segíts meg, lehet, hogy mégis?

Moiraine őt nézte, de semmit nem tudott kiolvasni a nő arcából.

– Ismeri őket? – kérdezte az aes sedai-t. – Van valami jelentőségük?

– A Hazugság Atyja név jól illik a Sötét Úrra – felelte Moiraine. – Mindig kedvelt módszerei közé tartozott konkolyt hinteni. Ha pedig egyszer valakiben gyökeret vert a kétkedés, folyamatosan rágja az elméjét, mint az üszög. Ha hiszel a Hazugság Atyjának, megtetted az első lépést a megadás felé. Ne felejtsd el, ha megadod magad a Sötét Úrnak, az övé leszel.

Az aes sedai-ok sosem hazudnak, de az igazság, amit mondanak, nem biztos, hogy ugyanaz, amit hallani vélsz. Ezt mondta annak idején Tam. A nő igazából nem válaszolt a kérdésére. Rand gondosan vigyázott, hogy kifejezéstelen maradjon az arca. A kezét mozdulatlanul tartotta a térdén, noha alig bírta megállni, hogy a nadrágjába ne törölje a tenyeréről az izzadságot.

Egwene halkan sírdogált. Nynaeve vigasztalóan karolta át, de ő maga is úgy nézett ki, mint akinek sírni volna kedve. Rand szinte azt kívánta, bárcsak ő maga is tudna.

– Mind ta'verenek – mondta hirtelen Loial. Szemmel láthatólag fellelkesítette a dolog, alig várta, hogy nézhesse, hogyan szövi magát köréjük a Minta. Rand hitetlenkedve nézett rá, mire az ogier kissé szégyenlősen vonta meg a vállát, de továbbra is izgatott maradt.

– Pontosan – mondta Moiraine. – Hárman, amikor én csak egyre számítottam. Egyáltalán, rengeteg dolog történt, amire nem számítottam. Ez a Világ Szemével kapcsolatos hír is sok mindent megváltoztat. – Szünetet tartott, a homlokát ráncolta. – A Minta egy ideig valóban körülöttetek fog kavarogni, pontosan, ahogy Loial mondta, és ez az örvény még egyre csak nőni fog, mielőtt újra csökkenni kezdene. Ta'verennek lenni néha azt jelenti, hogy a Minta kénytelen úgy alakulni, ahogy ti akarjátok, máskor a Minta kényszerít benneteket a szükséges útra. A Háló még mindig számtalan módon szövődhet, és némelyik változat végzetes lenne. Nektek éppúgy, mint a világnak.

– Caemlynben nem maradhatunk, de bármilyen úton hagyjuk is el, a Myrddraalok és a trallokok nyakunkon lesznek, mielőtt tíz mérföldet megtehetnénk. És pont ezen a ponton szerzünk tudomást a Világ Szemét fenyegető veszélyről, mégpedig nem is csak egy forrásból, hanem mindjárt három látszólag egymástól függetlenből. A Minta nem hagy választást, ránk kényszeríti a követendő utat. Még mindig hármótok köré szövődik, de vajon most milyen kéz állította be a vezetőfonalat? És a vetélőt ki irányítja? Meggyengülhetett vajon a Sötét Úr börtöne annyira, hogy ekkora befolyással bírjon?

– Miért kell ilyeneket mondani?! – háborodott fel Nynaeve. – Csak megrémíti őket.

– Magát nem? Engem például nagyon is megrémít. Nos, talán igaza van. Nem hagyhatjuk, hogy a félelem irányítson minket. Akár csapda ez, akár időben jött figyelmeztetés, tennünk kell a dolgunkat, ami most az, hogy minél gyorsabban a Világ Szeméhez érjünk. Figyelmeztetnünk kell a Zöld Embert a veszélyre.

Rand összerezzent. A Zöld Embert? A többiek is döbbenten bámultak, Loialt kivéve. Az ő széles arca inkább aggodalmasnak tűnt.

– Még csak azt sem kockáztathatom, hogy megálljak Tar Valonban, segítségért. Nem engedi az idő. Még ha akadálytalanul ki is tudnánk lovagolni a városból, hosszú hetekig tartana, amíg a Fertőig érnénk. Attól félek, nincsenek már heteink.

– A Fertőig?! – Rand felkiáltását egész kórus visszhangozta, de Moiraine nem törődött velük. – A Minta krízist mutat, de ugyanakkor rögtön egy megoldási lehetőséget. Ha nem tudnám, hogy lehetetlen, hajlamos lennék azt hinni, hogy a Teremtő keze befolyásolja az eseményeket. Igen, van kiút. – Elmosolyodott, mintha valami viccet mondott volna, amit csak ő maga ért, majd Loial felé fordult. – Volt itt Caemlynben egy ogier liget és egy Átjárókapu. Az újváros bekebelezte a liget valamikori területét, tehát, a kapunak a falakon belül kell lennie. Tudom, hogy manapság nem sok ogier tanulja meg az Átjárók tudományát, de akinek van egy Tehetsége, és ismeri a Növesztés régi dalait, azt az ilyen tudás bizonyára vonzza, még ha úgy gondolja is, hogy sosem fogja tudni használni. Ismered az Átjárókat, Loial?

Az ogier kényelmetlenül feszengett.

– Igen, aes sedai, de...

– El tudnál találni Fal Darába az Átjárók közt?

– Sosem hallottam Fal Daráról – mondta Loial. Kifejezetten megkönnyebbültnek tűnt a hangja.

– A Trallok háborúk korában Mafal Dadaranell néven volt ismert. Ezt a nevet már ismered?

– Ismerem – vallotta be kelletlenül Loial –, de...

– Akkor meg tudod találni nekünk az utat. Különös fordulat, az biztos. Mikor sem maradni nem maradhatunk, sem nem távozhatunk semmilyen hagyományos módon, pont akkor szerzek tudomást a Világ Szemét fenyegető veszélyről, és ugyanott rögtön találok is valakit, aki napok alatt oda tud juttatni minket. Lett légyen bár a Teremtő, vagy a végzet, vagy akár a Sötét Úr, a Minta most előre kijelölte az utunkat.

– Nem! – zúdult fel Loial. Felháborodásában mennydörgésként zengett a hangja. Mindenki felé fordult, mire pislogni kezdett zavarában, de nagyon is határozottan szólalt meg. – Ha belépünk az Átjárókba, mind meghalunk – vagy elnyel minket az Árnyék.

Huszonegyedik fejezet

Döntések és jelenések

Úgy látszott, az aes sedai tudja, miről beszél Loial, de egy szót sem szólt. Az ogier a padlót bámulta, vastag ujjával az orra alatt dörgölte a bőrt, mintha elszégyellte volna magát a kitöréséért. Senkinek nem volt kedve megszólalni.

– Miért? – kérdezte végül Rand. – Miért halnánk meg? Mik azok az Átjárók egyáltalán?

Loial Moiraine-re pillantott. A nő elfordult, a kandalló elé húzott egy fotelt. A kis macska nagyot nyújtózkodott, élesítgette egy kicsit a karmát a kandalló kövén, majd lomhán az aes sedai-hoz sétált, a lábához dörgölte a fejét. Az egy ujjal megvakargatta a füle mögött. A macska dorombolása különös ellenpontja volt a az aes sedai egyenletes, érzelemmentes hangjának.

– Ez a te tudásod, Loial. Az Átjárók jelentik az egyetlen kiutat a számunkra, az egyetlen útvonalat, amin megelőzhetjük a Sötét Urat, még ha csak egy időre is. De neked kell elmondanod.

Az ogiert láthatólag nem nyugtatta meg túlzottan, amit mondott. Kínosan fészkelődött a fotelében, mielőtt belekezdett a mondókájába.

– Az Őrület Idején, amikor még folyamatban volt a Világtörés, a föld állandóan rengett, és az emberiség szétszóródott, mint homok a szélben. Mi, ogierek is szétszóródtunk, kénytelenek voltunk elmenekülni a steddingekből a Száműzetésbe és a Hosszú Vándorlásba, amikor a szívünkbe vésődött az Epedés. – Megint Moiraine-re nézett a szeme sarkából. Hosszú szemöldökei csúcsban végződve lógtak lefelé. – Megpróbálok rövid lenni, de ez nem olyasmi, amit pár szóban el lehetne mondani. Most a többiekről kell beszélnem, arról a néhány ogierről, akik kitartottak a steddingjeikben, míg körülöttük romokba dőlt a világ. És az aes sedai-okról – most kerülte Moiraine szemét –, a férfi aes sedai-okról, akik lassan haldokoltak, miközben a világot pusztították őrületükben. Azoknak a férfi aes sedai-oknak, akiknek addig sikerült elkerülniük az őrületet, a steddingek felajánlották, hogy menedéket adnak nekik. Sokan elfogadták, mert a stedding területén védve maradtak a Sötét Úr rontásától, ami a többiekkel sorban végzett. Csakhogy az Igazi Forrástól is el voltak vágva. Nem csak egyszerűen nem tudták használni az Egyetlen Hatalmat, vagy érinteni a Forrást. Még csak nem is érezték többé a létezését. Végül egyikük sem bírta elviselni ezt az elszigeteltséget, egyenként lassan mind elhagyták a steddingeket. Remélték, hogy addigra elmúlt már a rontás hatása. De sosem múlt el.

– Tar Valonban néhányan az állítják – mondta halkan Moiraine –, hogy az ogierek által nyújtott menedék miatt csak még hosszabb lett a Világtörés, még súlyosabbak lettek a következményei. Mások szerint viszont ha hagyták volna, hogy az a rengeteg férfi mind egyszerre őrüljön meg, semmi nem maradt volna a világból. Én a Kék ajahhoz tartozom; a Piros ajahhal ellentétben mi az utóbbi nézetet valljuk. A menedék megmentette, amit meg lehetett menteni. Folytasd, kérlek.

Loial hálásan bólintott. Megkönnyebbülten, döbbent rá Rand.

– Amint mondtam – folytatta az ogier –, az aes sedai-ok, a férfiak, elmentek. De előtte még ajándékot adtak az ogiereknek, amiért menedéket nyújtottak nekik. Az Átjárókat. Lépj be egy Átjárókapun, gyalogolj egy napig, és egy másik kapun száz mérföldre a kiindulási pontodtól hagyhatod el az Átjárókat. Vagy ötszáz mérföldre. Az idő és a távolság furcsán, szokatlanul viselkedik az Átjárókban. Több út, több híd is vezet a különböző helyekre, és hogy mennyi ideig tart, amíg oda érsz, nagymértékben függ attól, hogy melyik útvonalat választod. Csodálatos ajándék volt ez, és idővel csak még inkább azzá vált, mert az Átjárók nem az általunk látható világban húzódnak, talán egyetlen világhoz sem tartoznak, csak önmagukhoz. Az így megajándékozott ogiereknek, ha egy másik steddingbe akartak jutni, nemcsak hogy nem kellett a külvilágon keresztül utazniuk, ahol az emberek akkoriban állatként harcoltak egymással a túlélésért, de az Átjárókon belül még a Világtörésnek sem volt hatása. A föld két stedding között meghasadhatott, mély szakadékokat alkothatott, vagy magas hegységekké torlódhatott fel, de a közöttük vezető Átjáró semmit sem változott.

– Mikor az utolsó aes sedai-ok is elhagyták a steddinget, egy kulcsot adtak a Véneknek, egy talizmánt, amivel további Átjárókat lehet növeszteni. Ezek ugyanis bizonyos szempontból olyanok, mint az élőlények, az Átjárók csakúgy, mint az Átjárókapuk. Fogalmam sincs, hogyan működnek; az ogiereknek sosem volt, és mára már az aes sedai-ok is elfelejtették, úgy hallom. Teltek-múltak az évek, és egy idő után véget ért a Száműzetésünk. Amint az ogierek, akiket az aes sedai-ok megajándékoztak, rátaláltak egy olyan steddingre, ahová a népünk a Hosszú Vándorlásból visszatért tagjai gyűltek össze, növesztettek hozzá egy Átjárót. Aztán amikor a Száműzetés alatt tanult kőműves tudásunk segítségével városokat építettünk az embereknek, mindig ligeteket is ültettünk a közelükbe, ahol az építkezésen részt vevő ogierek megpihenhettek, megnyugodhatott a lelkük, hogy ne vegyen erőt rajtuk az Epedés. A ligetekhez Átjárókat is növesztettünk. Mafal Dadaranellnél is volt egy liget, és egy Átjárókapu is, de a várost a Trallok háborúk alatt porig rombolták. Kő kövön nem maradt, a fákat pedig kivágták, a trallokok tábortüzeihez használták fel. – Nem hagyott kétséget a felől, melyik volt a súlyosabb rémtett.

– Az átjárókapukat szinte lehetetlen elpusztítani – mondta Moiraine –, akárcsak az emberiséget. Ma is vannak emberek Fal Darában, noha már nem az a nagyszerű város, amit az ogierek építettek, és a kapu is áll még.

– De hogy csinálták? – kérdezte Egwene. Értetlen pillantását fel-alá jártatta Moiraine és Loial között. – Az aes sedai-ok, a férfiak. Ha a steddingben nem tudják használni az Egyetlen Hatalmat, hogy tudták megépíteni az Átjárókat? Vagy nem is használták az Egyetlen Hatalmat hozzá? Hiszen az Igazi Forrás általuk használt felét beszennyezte a Sötét Úr. Ma is rontás ül rajta. Persze nem sokat tudok még az aes sedai-okról, hogy mire képesek és mire nem. Lehet, hogy ez buta kérdés volt.

Loial adott választ.

– Minden stedding határán áll egy Átjárókapu, de kívül. Egyáltalán, nem buta a kérdésed. Rátaláltál a dolgok gyökerére, hogy miért nem merünk már rajtuk keresztül utazni. A születésem óta egyetlen ogier sem használta az Átjárókat, de már azelőtt sem egy ideje. A Vének rendelete alapján, az összes stedding összes vénjéé alapján, senki nem is használhatja, legyen ember vagy ogier.

– Az Átjárókat ugyanis férfiak készítették, akik a Sötét Úr által beszennyezett Hatalmat használták. Körülbelül ezer évvel ezelőtt, abban az időszakban, amit az emberek a Százéves háborúnak neveznek, lassan elkezdtek megváltozni. Eleinte olyan lassan, hogy senkinek nem tűnt fel igazán, nyirkosodni és homályosodni kezdtek. Sötétség ereszkedett a hidakra. Volt, aki bement, és sosem látták többé. Az utazók panaszkodtak, hogy úgy érezték, mintha figyelnék őket a sötétből. Az eltűntek száma egyre nőtt. Néhányan, akik kijöttek, eszelősen a Machin Shinről, a Fekete Szélről zagyváltak. Az aes sedai Gyógyítók néhányukon segíteni tudtak, de még azután sem lett többé egyik sem a régi. És soha nem emlékeztek semmire a történtekből. Ennek ellenére mintha az Árnyék a csontjaikba ette volna magát. Soha többé nem nevettek, és rettegtek a szél hangjától.

Pár pillanatig mindenki hallgatott, csak a macska dorombolása hallatszott Moiraine széke mellől, meg a tűz pattogása. Aztán Nynaeve tört ki dühösen:

– És elvárná, hogy bemenjünk magával arra a helyre?! Maga megőrült!

– Akkor mit választana inkább – kérdezte halkan Moiraine. – A fehérköpenyeket Caemlynben, vagy a trallokokat a városon kívül? Ne felejtse el, hogy a jelenlétem önmagában is bizonyos védelmet jelent a Sötét Úr üzelmei ellen.

Nynaeve elkeseredett sóhajjal dőlt hátra.

– De még mindig nem magyarázta meg – mondta Loial –, hogy miért kellene megszegnem a Vének rendeletét. Amellett nem is vágyok belépni az Átjárókba. Bármilyen sárosak is néha, az emberek útjai nagyon jól megtették nekem, amióta elhagytam Stedding Shangtait.

– Emberek és ogierek, minden, ami él, egyként háborúban áll a Sötét Úrral – így Moiraine. – A világ legnagyobb része még csak nem is tud róla, azon kevesek pedig, akik tudják, jelentéktelen csetepatékat vívnak, és azt hiszik róluk, csaták. A világ a létezésében sem hajlandó hinni, a Sötét Úr pedig közben könnyen lehet, hogy a győzelem szélén áll. A Világ Szemében elég hatalom van, hogy megnyissa a börtönét. Ha sikerült valahogy módját találnia, hogy fel tudja használni a Szemet...

Rand jobban örült volna, ha égnek a lámpák a szobában. Lassan belopódzott Caemlynbe az este, és a kandalló tüze nem adott elég fényt. Azt szerette volna, ha egyetlen árnyékos sarok sem lenne a szobában.

– De hát mit tehetnénk? – tört ki Mat. – Miért vagyunk olyan fontosak? Miért kell a Fertőbe mennünk? A Fertőbe!

Moiraine nem emelte meg a hangját, de az mégis betöltötte az egész szobát, parancsolóan zengett. A kandalló mellett álló fotel, amiben ült, hirtelen trónnak tűnt. Most még Morgase is elhalványult volna a jelenlétében.

– Egy dolgot tehetünk. Megpróbálhatjuk. Ami véletlennek tűnik, az gyakran valójában a Minta. Három fonal találkozott itt, és mindegyik figyelmeztetést hozott: a Szem. Ez már nem lehet véletlen, csakis a Minta. Ti hárman nem magatok választottátok, titeket választott ki a Minta. És most itt vagytok, ahol fény derült a veszélyre. Persze elháríthatjátok magatoktól a kötelességeteket, talán végzetbe sodorva a világot. De hiába futtok, bujkáltok, a Minta elől nem menekülhettek. Vagy megpróbálhattok felnőni a feladathoz. Elmehettek a Világ Szeméhez. Három ta'veren, a Háló három középpontja, lenne a veszély helyszínén. Ott aztán elég, ha hagyjátok, hogy a Minta körétek szövődjön, és ezzel esetleg megmenthetitek a világot az Árnyéktól. Ti döntetek. Én nem kényszeríthetlek, hogy gyertek.

– Én megyek – mondta Rand. Próbált eltökéltnek hangzani. Bármilyen elszántan kereste is az űrt, folyton képek villantak át az agyán. Tam és a tanyaház, a legelő nyáj. Jó élet volt, igazából sosem vágyott többre. Némi vigaszt jelentett – nem túl sokat –, hogy Perrin és Mat is csatlakoztak hozzá, ők is beleegyeztek. Úgy hangzott, nekik is pont olyan kiszáradt a szájuk, mint neki.

– Hát, gondolom, ezek után nekem és Egwene-nek sincs sok választásunk – mondta Nynaeve.

Moiraine bólintott.

– Maga és ő is része a Mintának valamilyen módon. Maga és ő talán nem ta'verenek – talán –, de mindenképpen nagy hatásuk van. Már Baerlonban tudtam, hogy így van. És mostanra kétségkívül az Enyészek is tudják. Ahogy Ba'alzamon is. Ettől függetlenül maguk is pont úgy maguk dönthetnek, mint a fiatalemberek. Itt is maradhatnak, aztán, ha mi már elmentünk, tovább mehetnek Tar Valonba.

– Még hogy maradjunk! – tört ki Egwene. – Hagyjuk, hogy nélkülünk menjenek a többiek a veszélybe, mi meg közben bújjunk az ágy alá? Na nem, én aztán nem! – Elkapta az aes sedai pillantását, amitől kissé megcsappant az önbizalma, de azért továbbra is kihívóan nézett. – Én aztán nem! – motyogta makacsul.

– Attól tartok, ez azt jelenti, hogy mindketten magukkal megyünk. – Nynaeve hangja rezignált volt, de aztán mindjárt felvillantak a szemei, amikor hozzátette: – Még mindig szüksége van a gyógynövényeimre, aes sedai, ha ugyan közben nem szerzett valami új képességet hirtelen, amiről nem tudok. – A hangjában kihívás bujkált, amit Rand nem igazán értett, de Moiraine egyszerűen bólintott, majd az ogier felé fordult.

– Nos, Loial, Halan fia Arent fia?

Loial kétszer kinyitotta a száját, mielőtt végre megszólalt. Bojtos fülei remegtek.

– Hát, jó. A Zöld Ember. A Világ Szeme. A könyvekben persze említés esik róluk, de nem hiszem, hogy egyetlen ogier is látta volna őket, hát, legalábbis elég hosszú ideje. Gondolom... De muszáj az Átjárókon? – Moiraine bólintott, mire hosszú szemöldökszőrei lekonyultak, olyannyira, hogy hozzá is értek az arcához. – Na jól van. Azt hiszem, kénytelen leszek odavezetni magukat. Vén Haman azt mondaná, nem is érdemlek jobbat, amiért folyton olyan elhamarkodott vagyok.

– Akkor tehát mindannyian döntöttünk – így Moiraine. – Ezek után már csak azt kell megbeszélnünk, pontosan mit is akarunk csinálni, és hogyan.

Éjszakába nyúlóan tervezgettek. Legnagyobb részt Moiraine; de Loial is tanácsolt időnként ezt-azt az Átjárókkal kapcsolatban. Az aes sedai minden javaslatot, tanácsot meghallgatott, bárki adta is. Amint teljesen besötétedett, Lan is csatlakozott hozzájuk. Néha ő is hozzászólt, mindig tömören, velősen. Nynaeve listát készített a szükséges felszerelésről és készletekről. Biztos kézzel mártogatta a tollat a tintatartóba, annak ellenére, hogy közben folyamatosan morgolódott a bajsza alatt.

Rand szeretett volna olyan gyakorlatias lenni, mint a javasasszony. Ő egyfolytában fel-alá járkált, képtelen volt abbahagyni. Mintha ha megállna, elégne, vagy felrobbanna a fölösleges energiától. Tudta, hogy nem volt választása, hogy a rendelkezésére álló információk alapján nem dönthetett másképp, de ettől még cseppet sem lett kellemesebb a dolog. A Fertő. Shayol Ghul is a Fertőben van valahol, az Átokföldeken túl.

Látta, Matet is hasonló gondolatok emésztik. A sajátjához hasonló félelem sugárzott az arcáról. A barátja összekulcsolt kézzel ült le. Olyan erővel szorította össze a két kezét, hogy elfehéredtek az ujjai. Ha nem tenné, valószínűleg a Shadar Logothi tőrt szorongatná helyette, gondolta Rand.

Perrin arcán viszont nyoma sem volt aggodalomnak. Nála még sokkal rosszabb volt a helyzet: a fáradt beletörődés maszkját viselte. Úgy nézett ki, mintha az utolsó csepp erejéig harcolt volna valami ellen, és most már csak várná, mikor végzi ki. De néha azért...

– Muszáj megtennünk, Rand – mondta. – A Fertő... – Egy pillanatra mintha tűz villant volna sárga szemeiben, mintha önálló, a nagydarab kovácssegédtől független életet élnének. – A Fertőben jól lehet vadászni – suttogta. Aztán megremegett, mintha csak akkor tudatosulna benne, mit mondott. Ilyenkor aztán újra beletörődő lett az arckifejezése.

És Egwene. Rand egyszer félrevonta, a kandallóhoz, ahol az asztal mellett tervezgetők nem hallhatták őket.

– Egwene, én... – A lány szemei, hatalmas, sötét tavak, amelyekben örökre el tudott volna merülni, megállították. Nagyot nyelt. – A Sötét Úr engem üldöz, engem, Matet és Perrint. Nem érdekel, mit mond Moiraine Sedai. Reggel Nynaeve-vel együtt elindulhattok haza, vagy Tar Valonba, vagy ahová akartok. Senki nem fog megállítani benneteket. Sem a trallokok, sem az Enyészek, sem bárki más. Amíg nem velünk vagytok, senki. Menj haza, Egwene. Vagy menj Tar Valonba. Csak menj el.

Arra számított, a lány most majd ráripakodik, hogy neki is van annyi joga magának eldönteni, hova megy, mint neki, Randnek; hogy nincs joga parancsolgatni neki. Meglepetésére ehelyett elmosolyodott, és megérintette az arcát.

– Köszönöm, Rand – mondta lágyan. A fiú pislogott, majd, amikor a lány folytatta, becsukta tátva maradt száját. – De hát te is tudod, hogy nem lehet. Moiraine Sedai elmondta, mit látott Min, Baerlonban. Szólnod kellett volna erről a Minről... Na mindegy, lényeg az, hogy azt mondta, én is a része vagyok a dolognak. Meg Nynaeve is. Talán nem vagyok ta'veren – az utolsó szót csak némi nehézségek árán sikerült kimondania – de úgy látszik, a Minta engem is a Világ Szeméhez küld. Ami téged érint, az engem is érint.

– De Egwene...

– Ez az Elayne, ez kicsoda?

Rand néhány pillanatig csak bámult rá, aztán megmondta az egyszerű igazságot.

– Ő Andor trónjának leányörököse.

Egwene szemei fellángoltak.

– Ha képtelen vagy egy percnél tovább komolyan beszélni, Rand al'Thor, akkor inkább nem állok szóba veled.

Rand hitetlenkedve nézte, ahogy a lány feszesen kihúzott háttal az asztalhoz vonul. Ott aztán Moiraine mellé könyökölt, úgy hallgatta, amit az őrző éppen mondott. Beszélnem kell Perrinnel, gondolta. Ő tudja, hogyan kell bánni a nőkkel.

Gill mester többször is bejött a szobába. Először, hogy meggyújtsa a lámpákat, majd saját maga hozott nekik ennivalót, később pedig jelentette, mi történik odakint. Az utca felől mindkét irányból fehérköpenyek kezdték figyelni a fogadót, tisztes távolságból. A belváros kapujában zendülés tört ki, a Királynő Gárdája fehér és piros kokárdásokat egyaránt őrizetbe vett. Valaki a bejárati ajtóra akarta kaparni a sárkányagyart. Gyorsan távozott, Langwin csizmája adta meg neki a kezdőlökést.

Ha a fogadós furcsának is találta, hogy Loial is velük van, nem adta jelét. Amikor híreket hozott, Moiraine mindig feltett neki néhány kérdést. Ezekre válaszolt, de egyszer sem próbálta meg kideríteni, mit tervezgetnek. Ahányszor bejött, előbb mindig kopogott, és megvárta, hogy Lan kinyissa neki az ajtót, mintha nem is a saját fogadójában, a saját könyvtárában lenne. Az utolsó látogatásakor Moiraine odaadta neki a Nynaeve gyöngybetűivel borított pergament.

– Nem lesz könnyű, ilyenkor, éjszaka – csóválta a fejét a listát vizsgálgatva. – De azért mindet elintézem.

Moiraine elővett egy kis szarvasbőr zacskót. Amikor a zsinórjánál fogva a fogadós kezébe adta, halkan megcsörrent. – Nagyszerű. És gondoskodjon róla, hogy napkelte előtt felkeltsenek bennünket. A megfigyelők akkor lesznek a legkevésbé éberek.

– Teszünk róla, hogy reggeltől üres dobozt őrizzenek, aes sedai – vigyorgott Gill mester.

Rand nagyokat ásított, amikor végül a többiekkel együtt elhagyta a szobát. Mindenki ment fürödni, majd lefeküdni. Miközben lesikálta magát, egyik kezében durva ronggyal, másikban nagy sárga szappandarabbal, a Mat dézsája mellett álló zsámolyra tévedt a szeme. Barátja gondosan összehajtogatott zekéje alól a Shadar Logoth-i tőr vége kandikált elő. Lan is rá-rápillantott időnként. Rand eltűnődött, vajon tényleg olyan biztonságos-e, hogy így a közelükben van, mint Moiraine állítja.

– Szerinted apám elhiszi ezt valaha is? – nevetett Mat, miközben egy hosszú nyelű kefével dörzsölte a hátát. – Hogy megyek megmenteni a világot? Én, Matrim Cauthon? A húgaim nem fogják tudni eldönteni, nevessenek, vagy sírjanak.

Olyan volt, mint a régi Mat. Rand csak azt kívánta, bár meg tudna feledkezni a tőrről.

Mikor végül a felső szinten lévő szobájukba jutottak Mattel, kint koromsötét volt, még a csillagokat is eltakarták a felhők. Mat, hosszú idő óta először, levetkőzött, mielőtt az ágyba bújt. De azért, csak úgy mintegy mellékesen, a tőrt is a párnája alá dugta. Rand elfújta a gyertyát, majd ő is az ágyába mászott. Tisztán érezte a szoba másik oldala felől áradó romlottságot. Nem Matből jött. A párnája alól. Még akkor is ezen rágódott, amikor végül elnyomta az álom.

Az elejétől kezdve tudta, hogy álom, az olyanok egyike, amik nem igazán azok. A faajtó előtt állt. A sötét, repedezett felület egyenetlen volt, szálkás. A levegő hideg és nyirkos. Az enyészet bűze terjengett. A távolban víz csepegett. A cseppenések hosszasan visszhangoztak a kőfolyosókon.

Tagadd meg. Tagadd meg, és elveszíti fölötted az erejét.

Becsukta a szemét, és a Királynő Áldására koncentrált, az ágyára, magára, amint ott alszik rajta. A visszhangzó cseppenések a szívdobogása ütemére hangzottak fel, mintha a pulzusa számolni próbálná azokat. Megpróbálta felidézni a lángot és az űrt, ahogy Tamtól tanulta. Sikerült is belső nyugalmat találnia, de kívül semmi nem változott. Lassan kinyitotta az ajtót, majd belépett.

Minden olyan volt, ahogy emlékezett rá. A szobát most is mintha úgy égették volna ki a puszta sziklából. Magas, boltíves ablakok nyíltak a korlát nélküli erkélyre. A háttérben felhőrétegek áramlottak áradó folyóként. A fekete fémlámpák lángjába nem lehetett nézni, olyan fényesek voltak. A lámpák fémje csillogott, valahogy egyszerre volt fekete és ragyogó ezüstszín. A félelmetes kandallóban harsogott a tűz, de meleget nem adott. Most is minden kő szenvedő arcra hasonlított kissé.

Minden olyan volt, mint azelőtt, egyetlen dolog kivételével. A fényes asztallapon három apró figura állt, durva, alig megmunkált emberalakok, mintha a szobrász sietve, néhány mozdulattal gyúrta volna formára az agyagot. Az egyik mellett farkas állt, finom művű részletességét a mellette lévő emberalak kidolgozatlansága csak még jobban kiemelte. Egy másik apró tőrt fogott. A markolaton piros pötty csillogott a fényben. Az utolsó kivont kardot tartott. Libabőrös lett. Közelebb lépet. Így látta a leheletfinom vonalakkal az apró pengére vésett gémet is.

Rémülten kapta el a fejét. Ettől egyenesen a magányos tükörbe nézett. A tükörképe most is homályos folt volt csupán, de már nem olyan ködös, mint azelőtt. Majdnem ki tudta venni az arcvonásait. Ha azt képzelte, hunyorog, majdnem felismerhető volt, hogy ő az.

– Túl sokáig rejtőzködtél előlem.

Megpördült. Elszoruló torokkal, nehezen lélegzett. Az előbb még egyedül volt, de most Ba'alzamon állt az ablakok előtt. Mikor megszólalt, lángokkal teli barlangokká változott szeme-szája.

– Túl sokáig, de most már nem sokáig.

– Megtagadlak – mondta Rand rekedten. – Megtagadom, hogy bármiféle hatalmad lenne fölöttem. Megtagadom, hogy létezel.

Ba'alzamon nevetett. Mély, öblös kacaj volt. Lángok harsogása színezte.

– Azt hiszed, ilyen könnyű? De hát mindig is azt hitted. Ahányszor csak így álltunk, szemtől szembe, mindig azt hitted, dacolhatsz velem.

– Hogy érted ezt, hogy „ahányszor csak”? Megtagadlak!

– Mint mindig. Ez a kettőnk közti küzdelem számtalanszor megtörtént már. Minden alkalommal más az arcod, más a neved, de mindig te vagy az.

– Megtagadlak – suttogta kétségbeesetten.

– Minden alkalommal megpróbálsz ellenem szegülni a nevetséges kis erőddel, de a végén mindig megtudod, melyikünk az úr. Minden egyes korban elém térdelsz végül, vagy úgy halsz meg, hogy azt kívánod, bár lenne még erőd térdelni. Szegény bolond, sosem győzhetsz ellenem.

– Hazug! – ordította. – Hazugságok Atyja. Bolondok Atyja, ha nem tudsz ennél jobbat kitalálni! A legutóbbi korban, a Legendák Korában megtaláltak az emberek, és visszazártak oda, ahová való vagy.

Ba'alzamon megint nevetett, gúnyos kacajroham, gúnyos, harsogó kacajroham után, míg Rand már legszívesebben befogta volna a fülét. Kényszerítette a kezét, hogy az oldala mellett maradjon. Űr ide vagy oda, egész testében remegett, mire a nevetés végül elhallgatott.

– Te féreg, nem tudsz te semmit. Olyan tudatlan vagy, mint egy kő alatt rejtőző rovar, és épp olyan könnyű eltaposni is. Ez a küzdelem a teremtés pillanata óta folyik. Az emberek mindig azt hiszik, hogy egy új háború, pedig csak ugyanazt a háborút fedezték fel újra. Csakhogy most új szelek fújnak. Változások jönnek. Ezúttal nem lesz visszatérés. Ha! Azok az öntelt aes sedai-ok, akik azt hiszik, kiállíthatnak téged ellenem. Láncra verem őket, és meztelenül kell majd ugraniuk minden utasításomra. Vagy éppen a Végzet Vermébe lököm a lelküket, ahol az örökkévalóságig sikoltozhatnak. Kivéve azokat, akik már most is engem szolgálnak. Ők egy lépcsővel állnak majd csak alattam. Ha akarod, te is köztük lehetsz. Az egész világ a lábad előtt hever majd. Még egyszer felajánlom, utoljára. Állhatsz mindenki fölött, minden hatalom és uralkodó fölött, engem kivéve. Voltak idők, amikor ezt választottad, amikor megérted, hogy megismerhesd a hatalmat.

Tagadd meg! Rand megragadta, amit legkönnyebben tagadhatott.

– Egyetlen aes sedai sem szolgál! Még egy hazugság!

– Neked ezt mondták, igaz? Kétezer évvel ezelőtt a világ minden sarkába eljutottam a trallokjaim élén, és még az aes sedai-ok között is találtam olyat, aki már megismerte a kétségbeesést, aki már rájött, hogy Shai'tannak nem állhat ellen a világ. Kétezer éven át élt a Fekete ajah a többi között, észrevétlenül, árnyékba húzódva. Talán még azok is, akik azt állítják, segíteni akarnak neked.

Rand megrázta a fejét, megpróbálta kirázni belőle a feltörő rossz érzéseket, az összes Moiraine-nel kapcsolatos kétségét, a gyanakvását, hogy mire készülhetnek vele az aes sedai-ok, hogy mit tervezhet vele kapcsolatban a nő.

– Mit akarsz tőlem? – kiáltotta. Tagadd meg! Fény, segíts megtagadni!

– Térdelj le! – mutatott Ba'alzamon maga elé a padlóra. – Térdelj le, és ismerj el uradul. Végül úgyis el fogsz. A szolgám leszel, vagy meghalsz.

Az utolsó szó visszhangzani kezdett a szobában. Egyre erősödött és erősödött, még Rand végül maga elé kapta a kezét, mintha egy ütést akarna kivédeni. Hátratántorodott. Beleütközött az asztalba. Felüvöltött, megpróbálta túlkiabálni a fülében lüktető hangot.

– Neeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeem!

Ordítás közben megpördült, lesöpörte a szobrocskákat az asztalról. Valami megszúrta a kezét, de nem törődött vele. Alaktalan masszává taposta a három agyagdarabot a padlón. De amikor végül kifogyott a szuszból, a visszhang még mindig hallatszott, egyre erősebben:

– ...meghalsz meghalsz meghalsz meghalsz meghalsz Meghalsz Meghalsz Meghalsz Meghalsz Meghalsz MEGHALSZ MEGHALSZ MEGHALSZ MEGHALSZ MEGHALSZ MEGHALSZ.

A hang örvényként szívta magába, elnyelte, apró darabokra szaggatta az elméjében az űrt. Elhomályosodott a fény, beszűkült a látása. Egy alagutat látott csupán, a végén, a fénykörben Ba'alzamon állt. Egyre zsugorodott, tenyérnyire, körömnyire, végül eltűnt. A visszhang körülötte pörgött, lehúzta a feketeségbe, a halálba.

A puffanás ébresztette fel, ahogy a földre zuhant. Egy ideig még küzdött, amíg fölúszott az álombeli feketeség mélyéből. A szobában is sötét volt, de közel sem annyira. Görcsösen próbált a lángra összpontosítani, belelapátolni az összes félelmét, de az űr nyugalmát nem tudta elérni. Meg-megremegett keze-lába, de ő csak kapaszkodott a magányos láng képébe, amíg el nem múlt a füléből a lüktetés.

Mat fészkelődött, forgolódott az ágyán, nyöszörgött álmában.

– ...megtagadlak, megtagadlak, megtagadlak... – mondta, majd a motyogása újra érthetetlen nyöszörgéssé halkult.

Kinyúlt felé, hogy felrázza. Alig ért hozzá, Mat fojtott nyögéssel ült föl. Egy percig csak zaklatottan jártatta körbe a szemét, majd hosszú, reszkető sóhaj után a kezébe temette az arcát. Hirtelen csípőből hátratekeredett, a párnája alá nyúlt, majd a tőrt két kézre fogva, a mellkasához szorítva dőlt hanyatt újra az ágyon. Felé fordította a fejét. Arcát árnyékok takarták.

– Visszajött.

– Tudom. – Mat bólintott. – Volt három kis szobrocska...

– Én is láttam őket.

– Tudja, ki vagyok, Rand. Felvettem azt, amelyiknél tőr volt, mire azt mondta, „szóval az vagy te”. És mikor megint ránéztem, a szobor arca az én arcom volt. A saját arcom, Rand! Úgy nézett ki, mintha hús-vér lenne. Tapintásra is olyan volt. Fény, segíts, éreztem, ahogy a saját kezem markol, mintha én lettem volna a szobrocska is.

Rand egy ideig csak hallgatott.

– Ki kell tartanod. Továbbra is meg kell tagadnod, Mat.

– Megtagadtam, mire nevetett. Folyton valami örökös háborúról beszélt. Azt mondta, ezerszer is találkozott már velem, és... Fény, Rand, a Sötét Úr ismer.

– Nekem is ugyanezt mondta. Szerintem nem igaz – tette hozzá elgondolkodva. – Szerintem nem tudja, melyikünk... – Melyikünk micsoda?

Ahogy feltápászkodott, fájdalom döfött a kezébe. Az asztalhoz botorkált. Három próbálkozás után még a gyertyát is sikerült meggyújtania. A fénybe dugta nyitott tenyerét. Vastag, sötét szálka ment bele, egyik oldalán sima, fényes faszilánk. Visszafojtott lélegzettel bámulta. Aztán egyszer csak lihegve, kapkodva próbálta kitépni a bőréből.

– Mi a baj? – kérdezte Mat.

– Semmi.

Végül sikerült megfognia. Egy éles rántással eltávolította. Undorral teli nyögés kíséretében dobta a földre, de a torkára fagyott a hang. Amint a szilánk elhagyta az ujját, eltűnt.

A seb viszont továbbra is ott volt, sőt, vérzett is. A mosdóállvány kőkancsójában volt némi víz. A lavórba töltötte. Annyira remegett a keze, hogy az asztalra is jutott. Gyorsan kezet mosott, majd addig masszírozta a tenyerét, amíg újra vérezni nem kezdett, hogy aztán újra megmossa. A puszta gondolattól elborzadt, hogy esetleg egy apró darabka a kezében maradhatott.

– Fény – mondta Mat – én is piszkosnak éreztem magam tőle. – De azért továbbra is fekve maradt, ahogy volt, a tőrt két kézre fogva.

– Igen – felelte Rand. – Piszkosnak. – Ügyetlenül elvett egyet a lavór mellett feltornyozott törölközők közül. Kopogtak az ajtón. Összerándult a zajra. Újra kopogás. – Igen? – mondta.

Moiraine dugta a fejét a szobába.

– Már felébredtetek. Nagyszerű. Öltözzetek fel gyorsan, aztán gyertek le. El kell indulnunk, mielőtt világosodni kezdene.

– Máris? – nyögött fel Mat. – Hiszen egy órát sem aludtunk még.

– Egy órát? Négyet is. Na gyerünk, siessetek, nincs sok időnk.

Rand zavartan nézett össze Mattel. Tisztán emlékezett az álom minden egyes másodpercére. Amint becsukta a szemét, elkezdődött, és csak néhány percig tartott.

A kettejük közt lezajló néma párbeszédből Moiraine-hez is eljuthatott valami. Szúrósan nézett rájuk, egészen belépett a szobába.

– Mi történt? Megint egy álom?

– Tudja, ki vagyok – mondta Mat. – A Sötét Úr ismeri az arcomat.

Rand szótlanul tartotta fel a kezét, tenyérrel a nő felé. Még az egyetlen gyertya fényében is jól látszott a vér.

Az aes sedai odalépett hozzá, megfogta a kezét, a sebre tette hüvelykujját. Csontig hatoló hideg járta át, annyira fagyos, hogy begörcsölt tőle a keze, alig bírta nyitva tartani a tenyerét. Amint a nő elengedte, a hidegség is elmúlt.

Döbbenten fordította meg a kezét. Lekaparta a vékony vérkérget. A sebnek nyoma sem volt. Lassan felemelte a fejét, az aes sedai szemébe nézett.

– Siessetek – mondta az lágyan. – Nagyon fogytán az idő.

Rand tudta, hogy most nem az indulásig hátralévő időről beszél.

Huszonkettedik fejezet

A sötétség az átjárókban

A közvetlenül hajnal előtti sötétségben Rand Moiraine-t követte a folyosón. A végénél Gill mester és a többiek vártak rájuk. Nynaeve és Egwene épp olyan aggodalmasan, mint Loial, Perrin közel olyan nyugodtan, mint az őrző. Mat szorosan Rand sarkában maradt, mintha most már egy pillanatra sem merne egyedül maradni, még csak néhány lépésnyire sem akarna eltávolodni a többiektől. A szakácsnő és segédjei felegyenesedtek, amikor a társaság csendesen a konyhába vonult. A helyiséget máris fényesen kivilágították, forróság volt; készült a reggeli. A személyzet nem volt hozzászokva, hogy a fogadó vendégei ilyen korán keljenek. Gill mester csitítgatására a szakácsnő sértetten húzta fel az orrát, majd jól az asztalra csapta a tésztát, amit éppen gyúrt. De mielőtt Rand az istállóudvarra vezető ajtóhoz ért volna, már mind a serpenyőkkel vagy a tésztagyúrással foglalkoztak újra.

Kint az éjszaka még mindig koromfekete volt. A tárgyakból legfeljebb még a környezetüknél is sötétebb árnyakat látott. Vakon követte a fogadóst és Lant. A szó szoros értelmében vakon. Csak remélni merte, hogy Gill mester kellően ismeri a saját udvarát, és az őrző ösztönei anélkül vezetik át őket, hogy bárki eltörné a lábát. Loial például többször is megbotlott.

– Nem értem, miért ne gyújthatnánk legalább egy lámpát – morogta az ogier. – Mi nem szoktunk a sötétben rohangálni a steddingen. Ogier vagyok, nem macska. – Rand hirtelen szinte maga előtt látta, ahogy Loial bojtos fülei idegesen remegnek.

Az istálló hirtelen tornyosult föléjük, fenyegető tömegként, amíg nyikorogva ki nem nyílt az ajtaja, amitől vékony fénycsík vetült az udvarra. A fogadós épp csak olyan szélesre nyitotta, hogy egyesével bemehessenek, majd Perrin után gyorsan bevágta, majdnem a kovácslegény sarkára. Rand belépve pislogni kezdett a hirtelen fényességben.

A lovászokat nem lepte meg a felbukkanásuk, mint a szakácsnőt. A lovaik már felnyergelve vártak rájuk. Mandarb öntelten húzta ki magát, mindenkin keresztülnézett, Lant kivéve. Aldieb viszont előrenyújtotta az orrát, megszaglászta Moiraine kezét. Volt egy teherhordó ló is, nagy málháskosarakkal megrakva, és egy hatalmas hátas, bozontos csüdszőrrel. Még az őrző csődörénél is magasabb volt. Ezt Loialnak szánták. Egyedül el tudott volna húzni egy roskadásig rakott szénásszekeret, de az ogierhez képest póninak tűnt.

Loial kétkedő pillantásokkal méregette a termetes lovat.

– A saját lábam is mindig nagyon jól megfelelt – dünnyögte.

Gill mester odaintett Randnek. A fogadós kölcsönadott neki egy pejt. Majdnem olyan színű volt, mint a saját haja. Magas volt, mély mellkasú, de örömmel látta, közel sincs meg az a tűz a lépteiben, ami Felhőében volt. Gill mester azt mondta, Vörösnek hívják.

Egwene egyenesen Belához ment, Nynaeve pedig a maga hosszú lábú kancájához.

Mat Rand mellé vezette sárga lovát.

– Perrin idegesít – dünnyögte. Rand szúrósan nézett rá. – Hát, meglehetősen különösen viselkedik. Te még nem vetted észre? Esküszöm, hogy nem csak képzelődöm, és nem is a... nem a...

Rand bólintott. Nem a tőr vesz megint erőt rajta, hála a Fénynek.

– Igen, különösen, de nyugodj meg. Moiraine tud róla... akármi is ez. Nincs semmi baja.

Bárcsak ő maga is el tudná hinni. Matet, úgy látszott, megnyugtatta, legalábbis valamelyest.

– Hát persze – vágta rá a barátja. Közben azért megint Perrint figyelte a szeme sarkából. – Mondtam én, hogy van?

Gill a főlovásszal tárgyalt. A cserzett bőrű, arcban meglehetősen a lovakra hasonlító férfi a homlokát ráncolta, majd sietős léptekkel eltűnt az istálló távolabbi vége felé. A fogadós Moiraine felé fordult, kerek arcán elégedett mosollyal.

– Ramey azt mondja, szabad az út, aes sedai.

Az istálló hátsó fala szilárdnak, erősnek tűnt, súlyos, teli szerszámállványok álltak mellette. Ramey és egy másik lovász elpakolták a villákat, gereblyéket, lapátokat, majd az állványok mögé nyúltak, rejtett kallantyúkat hoztak működésbe. A fal egy szakasza hirtelen benyílt. Olyan jól álcázták a zsanérjait, hogy Rand nem volt benne biztos, hogy akár így, nyitott állapotában is meg tudná találni azokat. Az istállóból kivetülő fény alig több mint egy méternyire emelkedő téglafalat világított meg.

– Épp csak egy keskeny köz az épületek között – mondta a fogadós. – A jelenlévőkön kívül senki nem tudja, hogy ez a kijárat létezik. Fehérköpenyek vagy fehér kokárdások, senki nem fogja látni, amikor elmennek.

Az aes sedai biccentett.

– Ne felejtse el, jó fogadós, ha attól fél, bármilyen bajba kerülhet emiatt, írjon Sheriam Sedai-nak, a Kék ajahból, Tar Valonba. Ő majd segít. Attól félek, a nővéreimnek és nekem máris sok mindent kell majd rendeznünk azoknak, akik segítettek nekem.

Gill mester nevetett. Nem egy aggódó ember nevetése volt ez.

– Ugyan már, aes sedai, hiszen máris kaptam öntől egy ajándékot. Enyém lett az egyetlen fogadó Caemlynben, ahol egyetlen patkány sincs. Mi mást kérhetnék még ezek után? Ez önmagában is elég, hogy megduplázzam a forgalmam. – Elhalványult a vigyora, elkomolyodott. – Akármilyen ügyben járnak is, a királynő Tar Valon mellett áll, én pedig a királynő mellett, ezért minden jót kívánok maguknak. A Fény világítsa meg, aes sedai. A Fény világítsa meg mindannyiukat.

– A Fény világítsa meg magát is, Gill mester – hajtott fejet Moiraine. – De ha azt akarjuk, hogy ránk ragyogjon a Fény, jobb, ha sietünk. – Loial felé kapta a fejét. – Készen állsz?

Az ogier óvatos pillantást vetett a termetes ló fogai felé, majd megfogta a kantárszárat. Próbált olyan messze maradni az állat szájától, amennyire a gyeplő hossza csak megengedte, úgy vezette ki az istálló hátsó falán nyílt kijáraton. Ramey idegesen toporgott, alig várta, hogy újra becsukhassa. Kiérve Loial egy ideig lehajtott fejjel álldogált, mintha az arcába fújna a szél.

– Erre – mondta, majd befordult a keskeny közbe, elindult az egyik irányba.

Moiraine szorosan követte Loial lovát. Utána Rand következett, aztán Mat. Randnek jutott először a málhás ló vezetése. Nynaeve és Egwene alkotta a menetoszlop közepét, mögöttük Perrin, majd Lan zárta a sort. A rejtett ajtót sietősen bezárták, amint Mandarb kilépett a földes, kövezet nélküli közbe. A helyükre záródó kallantyúk kattanása Randnek természetellenesen hangosnak tűnt.

A kis sikátor tényleg nagyon keskeny volt, és ha lehet, még az istállóudvarnál is sötétebb. Mindkét oldalt magas, puszta tégla- és fafalak szegélyezték. A fekete égből épp csak egy vékony csík látszott a fejük fölött. A teherhordó lóra csatolt nagy, vesszőből font málhakosarak mindkét oldalt súrolták a falat. A kosarak az útra szánt készletektől duzzadtak, legnagyobbrészt olajjal teli agyagkorsóktól. Egy köteg farúd volt hosszában az állat hátára kötözve. Mindegyik végén lámpa himbálódzott. Az Átjárókban ugyanis Loial állítása szerint sötétebb van, mint a legsötétebb éjszaka.

A nem teljesen teletöltött lámpák az állat minden mozdulatára kotyogtak, és bádoghangon zörögtek. Nem volt túl hangos zaj, de ezen a hajnal előtti órán Caemlyn halotti csendbe burkolódzott. A tompa, fémes zaj olyan hangosnak tűnt, mintha mérföldekre elhallatszana.

Mikor a köz kiért egy utcára, Loial tétovázás nélkül, határozottan fordult be az egyik irányba. Úgy tűnt, most már pontosan tudja, hová megy, mintha egyre világosabban látná a követendő útvonalat. Rand nem értette, hogyan képes az ogier megtalálni az Átjárókaput, Loial pedig nemigen tudta megmagyarázni. Egyszerűen csak tudja, merre kell menni, állította. Érzi. Olyan ez, közölte, mint ha el kellene magyaráznia, hogyan kell lélegezni.

Az utcán felgyorsítottak. Rand visszanézett a sarok felé, ahonnan a Királynő Áldásához vezető utca nyílik. Langwin jelentése szerint még mindig vagy fél tucat fehérköpeny van arrafelé, a saroktól nem messze. Nyilván csak a fogadót figyelik, de ha zajt hallanának, biztosan megnéznék, honnan jön. Ezen az órán tisztességes ember nemigen jár az utcán. A patkók csattogása a kövezeten hangosnak tűnt, mint a harangzúgás. A lámpák úgy zörögtek, mintha a málhás ló szándékosan rázná őket. Csak amikor újabb sarkon fordultak be, akkor hagyta abba a folytonos hátrapillantgatást. A többi emondmezeitől is megkönnyebbült sóhajokat hallott.

Loial, úgy tűnt, a legrövidebb utat követi az Átjárókapuhoz, bármerre vezessen is az. Néha széles, kihalt sugárutakon ügettek, ahol csak egy-egy kutya lapult a sötétben. Máskor olyan szűk sikátorokon át haladtak, mint az istálló mögötti köz. Időnként undorító hangok kíséretében tapostak bele a feketeségben láthatatlan dolgokba. Nynaeve halkan panaszkodott az ilyenkor terjengő szagok miatt, de senki nem lassított.

Hamarosan nem volt már olyan koromsötét, kezdett kivilágosodni. A keleti háztetők fölött halványrózsaszínbe öltöztette az ég alját a hajnal. Most már megjelent néhány ember az utcákon. Felhúzott vállal, lehajtott fejjel siettek a hideg, kora reggeli szélben. Menet közben is az ágyukról álmodoztak. Legtöbbjük nem nézett sehova, csak a lába elé. Épp csak egy maroknyian voltak, akik rá is pillantottak az emberekből és lovakból álló oszlopra, az élén Loiallal, de ezek közül is csak egy látta igazából is őket.

Az illető, egy férfi, egy pillanatra feléjük kapta a szemét, akárcsak a többiek, aztán már merült is vissza gondolatai közé, amikor hirtelen megbotlott, majdnem elesett, majd visszafordult és rájuk bámult. A félhomályban csak körvonalakat lehetett látni, de az is túl sok volt. Az ogier, ha egyedül lett volna, és kellő távolságból látják, még talán elment volna magas embernek, aki közönséges lovat vezet, vagy normális méretű embernek, aki szokatlanul alacsony ló mellett sétál. De így, hogy a többiek is mögötte voltak, már volt mihez mérni, és pontosan akkorának látszott, amekkora volt. A férfi rájuk nézett, majd fojtott kiáltást hallatott, és lobogó köpennyel elszaladt.

Hamarosan többen lesznek az utcán. Nagyon hamar. Rand egy nőt figyelt, aki az úttest túloldalán sietett el az ellenkező irányba. Csak a lába elé figyelt, észre sem vette őket. De hamarosan egyre többen látják meg majd a csapatot. A keleti égbolt egyre világosabb lett.

– Ott van – jelentette be végre Loial. – Az alatt. – Egy boltra mutatott. Még zárva volt. A bejárat előtti asztalokon nem volt semmi, a ponyvatetőt szorosan feltekerték. Az ajtót erős roló takarta. A felső szinten a boltos lakásának ablakai még sötétek voltak.

– Alatta? – tört ki Mat hitetlenkedve. – Hogy a a Fényre tudnánk oda...

Moiraine felemelte a kezét, hogy hallgasson, majd intett, kövessék.

A bolt melletti sikátorba vezette a lovát. Lovak és emberek szorosan összetömörültek a rendelkezésre álló szűk helyen. A falak árnyékában sötétebb volt, mint kint az utcán, majdnem olyan, mintha újra leszállt volna az éjszaka.

– Kell lennie egy pincelejáratnak – dünnyögte Moiraine. – Á, igen.

Hirtelen fény gyulladt. Ökölnyi, kékesen izzó gömb jelent meg az aes sedai tenyere fölött, és ott is maradt, lebegve követte a kezét. Rand arra gondolt, jól mutatja, mennyi mindenen keresztülmentek már, hogy látszólag mindenki teljesen természetesnek vette a dolgot. A nő az ajtó elé emelte a fényt tartó kezét. Az ferdén, majdnem vízszintesen feküdt, fémpántokkal, retesszel, és egy akkora vaslakattal, mint Rand ökle. A lakaton vastagon állt a rozsda.

Loial megrángatta a lakatot.

– Le tudom tépni, pántostul, mindenestül, de az olyan zajjal fog járni, amire biztos felébred az egész szomszédság.

– Ne tegyük tönkre a jóember tulajdonát, ha nem muszáj. – Moiraine pár pillanatig elmerülten tanulmányozta a lakatot. Aztán hirtelen megkocogtatta a rozsdás vasat a botjával, mire az egy kattanással szépen kinyílt.

Loial gyorsan kiakasztotta, aztán kitárta az ajtószárnyakat, majd ki is támasztotta azokat. Moiraine lement az így láthatóvá vált rámpán. A fénygömbjével világította meg az utat. Aldieb óvatosan lépkedett utána.

– Gyújtsátok meg a lámpákat, és gyertek le – szólt vissza halkan. – Van hely bőven. Siessetek. Kint mindjárt kivilágosodik.

Rand gyorsan kibontotta a rudas lámpákat rögzítő kötelet a málhás ló hátán, de még mielőtt az elsőt meggyújtották volna, észrevette, hogy már tisztán látja Mat arcát. Perceken belül megtelnek emberekkel az utcák. Hamarosan lejön a boltos is, hogy kinyisson. Bizonyára érdekelni fogja, miért van dugig a sikátor lovakkal. Mat idegesen dünnyögött valamit, amiatt, hogy be kell vinniük a lovakat, de ő a maga részéről boldogan vezette le a sajátját a rámpán. A barátja is követte, morgolódva, de azért szaporán.

Rand lámpája ide-oda lengett a rúdja végén. Minden óvatlan mozdulatnál a plafonba ütötte, és sem Vörösnek, sem a teherhordó lónak nem tetszett a rámpa. Aztán végül csak leért. Ment egyenesen tovább, utat adott Matnek. Moiraine hagyta kihunyni lebegő fénygömbjét, de ahogy a többiek is megérkeztek, a sok lámpa együtt szépen kivilágította a tágas teret.

A pince pont olyan hosszú és széles volt, mint a fölötte elhelyezkedő épület. A legtöbb helyet téglaoszlopok foglalták el. Az alapjuk keskeny volt, de a plafon közelébe érve már ötször akkorára szélesedett. Az egész pince mintha boltívek soraiból állt volna. Bőven volt hely, Randnek mégis bezártság érzete volt. Loial feje a plafont súrolta. Amint azt a rozsdás lakat előre jelezte, a pincét jó ideje nem használták. A padló üresen állt, néhány töredezett, kacatokkal teli hordó kivételével. Mindent vastagon borított a por. Csillogva táncoltak a lámpák fényében a számos láb által fölkavart porszemek.

Lan érkezett utolsóként. Amint Mandarb is leért a rámpán, visszament, behúzta az ajtót.

– Vér és hamu – morogta Mat. – Miért pont egy ilyen helyre építették azt a kaput?

– Nem mindig volt ez a hely ilyen – mondta Loial. Morajló hangja visszhangzott a barlangszerűen tágas térségben. – Nem mindig. Dehogyis! – Az ogier mérges, döbbent rá Rand. – Valaha fák álltak itt. Mindenféle fa, ami csak megél ebben a környezetben, minden fajta, amit csak az ogierek, ha kellett, némi hízelgéssel, rá tudtak venni, hogy nőjön itt. És a Nagy Fák. Száz hossz magasra nyúlt a csúcsuk. Lombos ágak nyújtottak enyhet, árnyat, hűvös szellő hordozta a levelek, a virágok illatát, a stedding nyugalmának emlékét. És mindezt meggyilkolták, ezért! – Öklével az egyik oszlopra csapott.

Az oszlop mintha megremegett volna az ütés erejétől. Rand biztos volt benne, hogy hallotta, ahogy törnek a téglák. Száraz vakolat záporozott.

– Ami már egyszer a Szövetbe került, azt nem lehet visszacsinálni – mondta gyengéden Moiraine. – Ha a fejünkre omlasztod a házat, attól még nem nőnek ki újra a fák. – Loial lekonyuló szemöldökével bűntudatosabban nézett, mint amire egy emberi arc valaha is képes lett volna. – A segítségeddel, Loial, talán megakadályozhatjuk, hogy a még ma is álló ligetek az Árnyék uralma alá kerüljenek. Máris eljuttattál minket ahhoz, amit keresünk.

Amint a nő az egyik fal mellé lépett, Rand észrevette, hogy az nem olyan, mint a többi. A többi közönséges téglafal volt, ez viszont finoman megmunkált, díszes kő, tele bonyolultan kacskaringózó leveles indákkal. A vastag porréteg egészen elszürkítette. A téglák és a habarcs is igen öregnek tűntek, de ebben a kőben volt valami, ami azt súgta, réges régen itt állt már akkor is, amikor a téglákat kiégették. A későbbi építők, akik maguk is számos évszázad óta elporladtak már, belevették egy épületbe, aminek a maradványait aztán még sokkal később, mások egy pince részévé alakítottak.

A faragott kőfal egyik része, egész pontosan a közepe, díszesebb volt. Bármilyen szépen megmunkálták is a többi falszakaszt, ehhez képest durva másolatnak tűntek. Bár kemény kőből voltak, ezen a részen puhának látszottak a levelek, mintha a nyári szellő borzolta volna őket, amikor egyszer csak kővé váltak. Mindezek ellenére érezni lehetett, milyen ősrégiek, legalább annyival öregebbek a kőfal többi részénél, mint a kőfal a tégláknál. Sőt, még annál is többel. Loial úgy nézett rájuk, mintha bárhol máshol szívesebben lenne, még akár az utcán is, amint megint egy csőcselék üldözi.

– Avendesora – mormolta Moiraine, azzal egy háromosztatú levélre tette a kezét. Rand gyorsan végigfuttatta a szemét a faragványon: nem talált még egy ehhez hasonlót. – Az Élet Fája levele a kulcs – mondta az aes sedai, és a levél levált a domborműről, a kezében maradt.

Rand pislogott; a háta mögött levegőért kapkodtak a többiek. A háromosztatú levél eddig pontosan úgy a fal részének tűnt, mint bármelyik másik. A nő minden izgalom nélkül egy arasznyival lejjebb tette, megint a mintába illesztette. A három csúcsban végződő levél úgy illett óda, mintha direkt erre a célra tervezték volna a helyet. Újra az egész részévé vált. Amint a helyére került, a középen lévő kőfal teljes egészében megváltozott.

Egyszer csak biztos volt benne, hogy a leveleket valamilyen nem létező szél borzolja. Majdhogynem zöldellni látszottak a porréteg alatt. Mintha sűrű tavaszi aljnövényzet nőtt volna a pincefal középső szakaszának helyén. Egy, először szinte láthatatlan rés nyílt az ősi faragvány közepén. Aztán lassan kiszélesedett, a kő két fele a pincébe nyílt, majd a falra merőlegesen megállt. A kapuszárnyak másik oldalát pontosan ugyanolyan faragványok borították, mint az elülsőt, ugyanaz a csaknem élő indarengeteg. Mögötte, ahol földnek, vagy a szomszédos épület pincéjének kellett volna lennie, homályos, vibráló felületen tükröződött halványan a társaság képe.

– Azt hallottam – mondta Loial, egyszerre gyásszal és félelemmel teli hangon – hogy az Átjárókapuk annak idején tükörként csillogtak. Akkoriban, aki belépett, napfényben, a kék égben sétált. Azelőtt.

– Nincs időnk, nem várhatunk tovább – mondta Moiraine.

Lan elhaladt mellette, Mandarbot vezetve, rúdra erősített lámpával a kézben. Árnyékos tükörképe szembejött vele, homályos lovat vezetve. A csillogó felületnél ember és tükörképe egymásba látszottak lépni, majd mindketten eltűntek. A fekete csődör egy pillanatra megmakacsolta magát. Kantárszára mintha összenőtt volna a tükörképéével. A gyeplő megfeszült, majd a harci ló is eltűnt.

Egy ideig mindenki csak állt, és döbbenten bámulta a kaput.

– Siessetek – sürgette őket Moiraine. – Nekem kell utoljára maradnom. Nem hagyhatjuk csak úgy nyitva, hogy bárki véletlenül megtalálhassa. Gyerünk már.

Loial nagy sóhajjal a vibrálás felé indult. Termetes lova felkapta a fejét, megpróbált távol maradni a különös felülettől, de az ogier egyszerűen áthúzta. Mindketten nyom nélkül eltűntek, mint az őrző és Mandarb.

Rand tétován a kapuba dugta a lámpáját. Az a saját tükörképébe merült, míg mindkettő el nem tűnt. Kényszerítette magát, hogy előreinduljon. Idegesen figyelte, ahogy a rúd hüvelykről hüvelykre a semmibe vész. Aztán ő maga is belehatolt, belépett a kapun. Leesett az álla. Valami jeges érzés haladt végig a bőre mentén, mintha hideg vízből álló falba lépett volna. Tésztaként nyúlt meg az idő; a hidegség milliméterenként nyelte el, egyesével fagyasztotta meg a ruhájában a szálakat.

Aztán a dermesztő érzés buborékszerűen pattant ki. Megtorpant, megvárta, amíg egy kicsit visszanyeri a lélegzetét. Az Átjárókon belül volt. Közvetlenül előtte Lan és Loial várakozott türelmesen a lova mellett. Körülöttük mindenfelé végtelennek tűnő feketeség. A lámpáik kis fénykörrel vették körbe őket, de túl kicsivel, mintha valami visszaszorítaná a fényt, vagy felinná.

Hirtelen nyugtalan lett, megrántotta a kantárszárat. Vörös és a vezeték ló ugorva érkeztek, majdnem fellökték. Megbotlott, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Gyorsan az őrzőhöz és az ogierhez sietett. Az ideges lovakat maga után húzta. Az állatok halkan nyihogtak. Még Mandarbnak is láthatóan jól esett a többi ló társasága.

– Légy egy kicsit óvatosabb, amikor Átjárókapun haladsz át, Rand – figyelmeztette Loial. – Az Átjárókban a dolgok... másmilyenek, mint kívül. Nézd.

Visszanézett, amerre az ogier mutatott. Arra számított, ugyanazt a tompa csillogást fogja látni, mint kívülről. Ehelyett belátott a pincébe, mintha nagy füstüveg ablak lebegne a sötétségben. A környező sötétségnek azonban, úgy tűnt, mélysége van, mintha a nyílás a semmi közepén állna, se mellette, se fölötte, se mögötte nem lenne más, csak feketeség. Ezt hangosan is kimondta, kissé remegő nevetés kíséretében, de Loial komolyan vette.

– Körbe tudnád járni, és a másik oldalról nem látnál semmit. De nem javasolnám, hogy megtedd. A könyvek nemigen fogalmaznak világosan a kapu mögötti területtel kapcsolatban. Azt hiszem, könnyen eltévedhetnél ott, és sosem találnál vissza.

Rand megrázta a fejét, próbált magára az Átjárókapura koncentrálni, nem arra, ami mögötte lehet, de az épp olyan zavaró volt a maga módján. Ha bármi látnivaló is lett volna a sötétségben a kapun kívül, ha bármi másra is tudott volna nézni, inkább arra nézett volna. A pincében, a füstszerűen homályos felület túloldalán Moiraine és a többiek világosan látszottak, de álomszerű lassúsággal mozogtak. Minden pislogás megfontolt, eltúlzottan kihangsúlyozott mozdulatnak látszott. Mat úgy közeledett a kapu felé, mintha átlátszó zselében járna, lassan úszott előre lépés közben a lába.

– Az Átjárókban gyorsabban forog a Kerék – magyarázta Loial. Az őket körülvevő sötétségre nézett; behúzta a nyakát. – A ma élők legfeljebb töredékeket tudnak. Attól félek a legjobban, amit nem tudok az Átjárókról, Rand.

– A Sötét Urat – szólalt meg Lan –, kockázatvállalás nélkül nem lehet legyőzni. Gondolj arra, hogy élünk, és mindig előttünk az életben maradás reménye. Ne add meg magad, amíg le nem győznek, ogier.

– Nem lenne ilyen magabiztos, ha valaha is járt volna már itt. – Loial hangjának megszokott távoli mennydörgése most egészen eltompult. Úgy meredt a feketeségbe, mintha látna benne valamit. – Persze én sem jártam eddig, de láttam ogiereket, akik igen. Nem beszélne így, ha maga is látta volna őket.

Mat átlépett a kapun. Újra normális sebességgel kezdett mozogni. Egy pillanatig csak nézte a végtelennek tűnő sötétséget, majd odaszaladt hozzájuk. Lámpája vadul lengedezett a rúdja végén. A lova vágtába ugorva követte, majdnem fel is borította. Szép sorban a többiek is megérkeztek, Perrin, majd Egwene, majd Nynaeve. Mindegyikük elhűlten torpant meg, mielőtt csatlakozott volna a várakozó csoporthoz. Minden újabb lámpa megnövelte a fénykört, de nem annyira, mint elvileg kellett volna. Úgy látszott, a sötétség annál sűrűbbé válik, minél több a fény, mintha küzdött volna a világosság terjeszkedése ellen.

Ezt a gondolatmenetet Rand inkább nem követte tovább. Épp elég rossz itt lenni, nem kell még öntudatot is tulajdonítania a sötétségnek. Ettől függetlenül mindenki igen nyomasztónak találta azt. Mat most nem tett fanyar megjegyzéseket, Egwene pedig úgy nézett ki, mintha most már szívesen visszakozna, ha lenne még rá mód. Mindannyian csendben figyelték az Átjárókaput, az általuk ismert világra nyíló utolsó ablakot.

Végül csak Moiraine maradt a pincében. A helyiséget már csak az az egy lámpa világította meg halványan, amit az aes sedai időközben magának meggyújtott. Ő is álomszerű lassúsággal mozgott. A keze lassan az avendesora levél felé kúszott. Ezen az oldalon alacsonyabban volt a domborművön, ugyanott, ahová a nő kívül tette. Kiemelte a mintából, visszatette az eredeti helyére. Rand kíváncsi lett volna, vajon a túloldali is visszamozgott-e.

Az aes sedai átsétált, maga után vezetve Aldiebet, miközben a kőkapuk lassan, lassan csukódni kezdtek mögötte. Átérve csatlakozott hozzájuk. Lámpája fénye jóval előbb elhagyta a kapu környékét, mint az bezárult volna. Feketeség nyelte el a pince keskenyedő képét. A lámpáik nyomott fényében álltak, minden irányból körbevette őket a sötétség.

Egyszer csak úgy tűnt, mintha a lámpák lennének az utolsó fényforrás a világon. Rand azon kapta magát, hogy vállt vállnak vetve áll Perrin és Egwene között. Egwene elkerekedett szemmel nézett rá, és még közelebb húzódott, Perrin pedig nem mozdult, nem adott neki helyet. Volt valami megnyugtató egy másik emberi lény érintésében, amikor az egész világot épp elnyelte a sötétség. Úgy látszott, még a lovak is úgy érzik, hogy az Átjárók egyre szorosabb és szorosabb csomóba kényszerítik őket.

Moiraine és Lan látszólag teljesen nyugodtan szálltak nyeregbe. Az aes sedai előrehajolt, a nyerge magas kápáján keresztbefektetett botjára támaszkodott.

– Indulnunk kell, Loial.

Az ogier összerezzent, majd vadul bólogatni kezdett.

– Igen. Igen, aes sedai, igaza van. Éppen ideje. Jobb, ha egy perccel sem tart tovább, mint feltétlenül muszáj. – A lábuk alatt futó széles fehér sávra mutatott. Rand gyorsan lelépett róla. Akárcsak a többi folyóközi. A padló valamikor sima lehetett, de most már ragyák borították, mintha himlőt kapott volna. A fehér sáv több helyen is megszakadt. – Ez vezet az Átjárókaputól az első Útmutatóhoz. Onnan... – Loial aggodalmasan nézett körül, majd gyorsan a lova nyergébe mászott. Most nyoma sem volt rajta a korábbi kelletlenségének. A lovon a legnagyobb nyereg volt, amit a főlovász talált, de Loial így is a nyeregkápától az ülőke legvégéig kitöltötte. Lábai mindkét oldalt majdnem az állat térdéig lógtak. – Egy perccel se tovább, mint muszáj – dünnyögte. Némileg kelletlenül a többiek is lóra szálltak.

Moiraine és Lan az ogier két oldalán haladtak, úgy követték a fehér vonalat a sötétségben. Mindenki más mögéjük tömörült, olyan közel, amilyen közel csak tudtak. A lámpák a fejük fölött imbolyogtak. Elég fényt kellett volna adniuk egy egész ház kivilágításához, mégis három méterre véget ért a fénykör. A feketeség falként állította meg. A nyergek nyikorgása, a paták kopogása a kövön úgy tűnt, mintha csak a fényes terület széléig jutna el.

Rand keze folyton a kardjára tévedt. Nem mintha arra gondolt volna, hogy bármi is ólálkodna a sötétben, ami ellen használni tudná. Úgy tűnt, mintha nem is lenne körülöttük semmi, amiben bármi elbújhatna, egyáltalán létezhetne. A fénybuborék, amiben haladtak, ezzel az erővel akár kősziklával határolt barlang is lehetett volna, teljesen körbevéve, kijárat nélkül. A lovak taposómalomban is járhattak volna, amennyi változás a környezetükben volt. Megszorította a markolatot, mintha azzal, ha erősen szorítja, el tudná távolítani a vállára nehezedő súlyt. A kardot érintve vissza tudott emlékezni arra, amit Tamtól tanult. Egy rövid időre meg tudta találni az űr békéjét. De a súly mindig visszatért, összenyomta az űrt, míg az végül már csak egy barlang volt az agyában, és kezdhette elölről, érinthette meg újra a kardot, hogy emlékezzen.

Megkönnyebbülés volt, amikor valami végül csak megváltozott, még ha csak egy magas, álló téglalap alakú kőlap volt is az újdonság. Egyszer csak felbukkant előttük a sötétből. A fehér sáv az alapjánál ért véget. Hullámos görbéket alkotó fémberakások látszottak rajta. Kecses vonalakat alkottak, amelyek Randet kissé indákra és levelekre emlékeztették. Elszíneződött foltok, mélyedések borítottak fémet, követ egyaránt.

– Az Útmutató – mondta Loial, azzal kihajolt a nyeregből, homlokráncolva tanulmányozta a kacskaringós, folyóírásszerű fémberakást.

– Ogier írás – mondta Moiraine – de olyan töredezett, alig tudom kivenni, mit mond.

– Én sem nagyon – így Loial – de eléggé, hogy tudjam, erre megyünk. – Elfordította a lovát a kőlaptól.

A fénykörük szélén most további kőépítmények tűntek elő. Kőfallal határolt hídszerűségek íveltek a sötétségbe, lágyan lejtő rámpák vezettek föl és le, utóbbiak mindenféle korlát nélkül. A hidak és a rámpák között viszont mellmagasságig érő mellvéd futott körbe, mintha mégiscsak veszélyes lenne azért leesni. A mellvéd sima fehér kőből volt, egyszerű hullámokból és görbékből állították össze, amelyek azonban bonyolult mintázatokat alkottak. Ebben az egészben Randnek volt valami ismerős, de tudta, csak a képzelete játszhat vele. Hogy is találhatna itt bármi ismerőset, itt, ahol minden olyan furcsa.

Az egyik híd lábánál Loial megállt elolvasni az egyetlen sor írást a mellette álló kőoszlopon. Bólintott, majd rálovagolt a hídra.

– Ez az első híd az útvonalunkon – szólt hátra a válla fölött.

Rand azon tűnődött, mi tarthatja a hidat. A lovak patái csikorgó hangot hallattak, mintha minden lépésnél apró darabkák málnának le a kőről. Mindent sekély lyukak borítottak. Némelyik alig volt nagyobb tűszúrásnyinál, de volt sekély, ám lépésnyi átmérőjű kráter is, mintha valamikor saveső esett volna, vagy rohadna a kő. A korláton is törések, lyukak látszottak. Helyenként egészen el is tűnt, gyakran akár egy hosszra is. Amennyire ő tudta, a híd éppenséggel akár a föld közepéig is tömör kőből állhatott volna, de a látottak alapján csak remélni merte, hogy legalább addig nem omlik le, amíg elérik a másik végét. Bárhol van is az.

A híd egy idő után igenis véget ért, egy teljesen olyan helyen, mint ahonnan kiindult. Persze csak annyit látott belőle, amennyi a kis fényudvarukba került, de az volt a benyomása, nagy szabad terület lehet, mint mondjuk egy lapos tetejű domb, amiből körbe minden irányban hidak és rámpák indulnak ki. Loial Szigetnek nevezte. Ezen is volt egy folyóírással borított útmutató. Feltételezte, a sziget közepén, bár nem volt módja ellenőrizni. Loial elolvasta, majd az egyik fölfelé vezető rámpához vitte őket. Elindultak rajta. Egyre följebb és följebb értek, de az csak haladt tovább, körbe-körbe, egyre magasabbra.

Meghatározhatatlan idejű emelkedés után a rámpa újabb szigetre vezetett, pont olyanra, mint az előző. Rand megpróbálta elképzelni a feljáró által megtett ívet, de hamarosan feladta. Képtelenség, hogy ez a sziget pontosan az előző fölött legyen. Az lehetetlen.

Loial újabb ogier írással borított kőlapot tanulmányozott át, újabb jelzőoszlopot talált, majd újabb hídra vezette őket. Randnek már fogalma sem volt, milyen irányban haladhatnak.

A végtelen sötétségben összeszorult szűk fénykörökben minden híd teljesen egyformának tűnt, annyi volt mindössze a különbség, hogy némelyik korlátja helyenként leomlott, másoké nem. A szigeteket csak az útmutató sérültségének mértéke alapján lehetett megkülönböztetni. Hamarosan az időérzékét is elveszítette. Már abban sem volt biztos, hány hídon keltek már át, mennyi rámpán mentek végig. Az őrzőnek viszont óramű lehetett a fejében. Pont, amikor Rand az éhség első csendes moccanásait érezte, Lan halkan bejelentette, hogy dél van, majd leszállt a lováról, hogy kiossza a kenyeret, sajtot és szárított húst a teherhordó ló egyik málháskosarából. Éppen Perrin vezette az állatot. Egy szigeten tartózkodtak, Loial szorgosan betűzgette az útmutatón lévő instrukciókat.

Mat kezdett lemászni a nyergéből, de Moiraine így szólt:

– Az Átjárókban túl értékes az idő, semhogy elpazaroljuk. A miénk meg különösen az. Majd akkor állunk csak meg, amikor ideje aludni.

Rand étvágya hirtelen elmúlt, amikor arra gondolt, hogy az Átjárókban kell aludniuk. Igaz, itt mindig éjszaka van, de nem az az alvásra való éjszaka. Mindamellett evett tovább. Lovaglás közben, mint mindenki más. Meglehetősen nehézkesen ment, egyszerre kellett az étellel, a lámparúddal és a gyeplővel zsonglőrködnie, de minden képzelt étvágytalansága ellenére végül még az utolsó morzsákat és sajtdarabkákat is a szájába szórta a tenyeréből, és szívesen nekiállt volna még egy hasonló adagnak. Sőt, egyszer csak úgy érezte, mégsem olyan rossz hely ez az Átjárók, közel sem annyira, mint amilyennek Loial lefestette. Igaz, folyton olyan érzésük volt, mint a kitörni készülő vihar előtt, de semmi nem változott. Nem történt semmi. Az Átjárók szinte unalmas volt.

Aztán a csendet Loial döbbent hördülése törte meg. Rand felállt a kengyelben, hogy elásson az ogier fölött. Az eléje táruló látványtól nagyot nyelt. Egy híd közepén jártak éppen. Egy-két méterrel Loial előtt a híd szaggatott csonkban végződött.

Huszonharmadik fejezet

Követő az árnyékban

Lámpáik fénye épp csak elért a szakadék túloldaláig, a híd szemközti csonkjáig. Egy óriás törött fogához hasonlatosan meredt elő a sötétségből. Loial lova idegesen toppantott, mire egy meglazult kő az alulsó halotti feketeségbe zuhant. Ha földet ért is valahol, valaha, Rand nem hallotta a becsapódás hangját.

Közelebb léptette Vöröst a hézag pereméhez. Amilyen mélyre csak le tudta dugni a rúddal a lámpát, semmi nem látszott. Feketeség alul és feketeség felül, ami magába itta a fényt. Ha van is talaj, akár ezer méter mélységben is lehet. Vagy nincs is egyáltalán. A túloldalon viszont most láthatta, mi támasztja alá a hidat. Semmi. Kevesebb, mint egy hossz volt a vastagsága, alatta pedig csak a nagy semmi.

Hirtelen úgy érezte, papírvékony a lába alatti kő, a végtelen szakadék pedig magába akarta szívni. A lámpa és a rúd hirtelen elég súlyosnak tűnt, hogy egyszerűen kirántsa a nyeregből. Forogni kezdett vele a világ. Gyorsan elhátráltatta a pejt a mélység peremétől, nem kevésbé óvatosan, mint ahogy odament.

– Mibe rángatott már megint bele minket, aes sedai? – kérdezte Nynaeve. – Azért mentünk át ezen az egészen, hogy aztán kiderüljön, mégiscsak fordulhatunk vissza Caemlynbe?

– Nem kell visszamennünk – felelte Moiraine. – Legalábbis nem egészen Caemlynig. Az Átjárókban mindenhová számos különböző úton lehet eljutni. Csak annyi ideig kell visszafelé mennünk, amíg Loial egy másik, Fal Darába vezető útvonalat nem talál. Loial? Loial!

Az ogiernek láthatóan komoly erőfeszítésbe került elszakítani a tekintetét a mélységről.

– Mi? Ó. Igen, aes sedai. Keresek másik utat. Egyszerűen nem... – a szemei megint a szakadékra tévedtek, megremegtek a fülei. – Nem hittem volna, hogy idáig jutott már a rothadás. Ha már a hidak is leomlanak, lehet, hogy nem fogom tudni megtalálni az utat, amit akar. Lehet, hogy visszafelé sem találok már utat. Talán ebben a pillanatban is omlanak mögöttünk a hidak.

– Lennie kell kiútnak – mondta Perrin színtelen hangon. A szemei begyűjtötték a fényt, aranyfényben ragyogtak. Mint egy sarokba szorított farkas, gondolta döbbenten Rand. Pont úgy néz ki.

– Úgy lesz, ahogy a Kerék sző – mondta Moiraine. – De nem hinném, hogy olyan gyors lenne a rothadás. Nézz a kőre, Loial. Még én is meg tudom mondani, hogy ez régi törés.

– Igen – felelte lassan Loial. – Igen, aes sedai. Látom. Itt nincs eső, se szél, de ez a kő legalább tíz éve szabad levegőn van már. – Arcán megkönnyebbült vigyorral bólintott. Olyan boldoggá tette a felfedezés, hogy egy pillanatig látszólag még a félelméről is megfeledkezett. Aztán körbepillantott, és kényelmetlenül rázkódott össze. – De más utakat könnyebben meg tudnék találni, mint a Mafal Dadaranellbe vezetőt. Például Tar Valonba? Vagy Stedding Shangtaiba. Az csak három hídra van utolsó szigetről. Gondolom, a Vének mostanra szeretnének már beszélni velem.

– Fal Dara, Loial – mondta határozottan Moiraine. – A Világ Szeme Fal Darán túl található, nekünk pedig a Világ Szeméhez kell jutnunk.

– Akkor Fal Dara – egyezett bele kelletlenül az ogier.

A szigetre visszaérve Loial hosszasan, elmerülten tanulmányozta az írással teli kőlapot. Szemöldökei egészen lekonyultak; félig magában dünnyögött. Hamarosan teljesen egyértelműen magában kezdett beszélni, mert ogierre váltott. A dallamos, hajlításokkal teli nyelv mély hangú madárcsicsergésre emlékeztetett. Rand különösnek találta, hogy ekkora lényeknek ilyen zenei nyelvük legyen.

Az ogier végül bólintott. Miközben a megfelelő hídra vezette őket, elkámpicsorodva nézett egy másik mellett álló jelzőoszlop felé.

– Három átkelés Stedding Shangtai-ig. – Felsóhajtott. De megállás nélkül vezette tovább a társaságot. A három leágazással a steddingbe vezető után következő hídra fordult rá. Mikor elindultak rajta, még egyszer, szomorúan visszanézett, noha a hazájába vezető út már nem is látszott a sötétségben.

Rand az ogier mellé léptetett.

– Amikor ennek vége, Loial, te megmutatod nekem a steddingedet, én pedig Emondmezőt neked. De semmi Átjárók. Gyalog megyünk, vagy lovon, még ha az egész nyár rámegy is.

– Gondolod, hogy valaha is vége lesz, Rand?

Homlokráncolva nézett az ogierre.

– Azt mondtad, két napa alatt Fal Darában leszünk.

– Nem az Átjáróknak, Rand. Az egésznek. – Loial a válla fölött hátranézett az aes sedai-ra. Az éppen Lan oldalán lovagolt; halkan beszélgettek. – Miből gondolod, hogy valaha is vége lesz?

Föl-le, keresztül-kasul haladtak a rámpákon, a hidakon. Néha fehér vonal indult ki az útmutatótól és tűnt el a sötétben, olyan, amilyet a caemlyni Átjárókaputól követtek. Rand észrevette, hogy nem egyedül ő bámulja kíváncsian, kissé vágyakozóan a vonalakat. Nynaeve, Perrin, Mat, de még Egwene is kelletlenül hagyta ott mindegyiket. Hiszen a tulvégükön Átjárókapu nyílik a világba, ahol van nap, égbolt és szél. Most még a szélnek is örült volna. De azért mindig továbbmentek, az aes sedai szúrós tekintetétől hajtva. De nem Rand volt az egyedüli, aki szomorúan pillantgatott hátra, még akkor is, amikor a sötétség már rég elnyelt szigetet, útmutatót, vonalat egyaránt.

Már ásítozott, mire Moiraine végre az egyik szigeten bejelentette, hogy megállnak éjszakára. Mat az őket körülvevő végtelen feketeségre nézett, és hangosan, gúnyosan felhorkant, de ő sem szállt le lassabban, mint bárki más. Lan és a fiúk lenyergelték, majd megbéklyózták a lovakat, mialatt Nynaeve és Egwene kis olajtűzhelyet állított fel a teafőzéshez. Utóbbi úgy nézett ki, mint egy lámpa alsó fele. Lan azt mondta, az őrzők is ezt használják a Fertőben, ahol veszélyes lehet ottani fát égetni. Az őrző háromlábakat szedett elő a málháskosarakból, amit időközben leszedtek a teherhordó ló hátáról. Ezek segítségével körbeállították a lámparudakat a tábor körül.

Loial egy darabig vizsgálgatta az útmutatókövet, majd törökülésbe ereszkedett, és végighúzta az ujját a poros, himlőhelyes kövön.

– Valaha növények nőttek a szigeteken. – mondta szomorúan. – Ezt minden könyv megemlíti. Pihepuha zöld pázsiton lehetett aludni. Gyümölcsfák, hogy a magaddal hozott ételt egy kis almával, barackkal vagy harangbogyóval tehesd színesebbé. Ezek mindig édesek, ropogósak, levesek voltak, bármilyen évszak volt is a külvilágban.

– Nincs mire vadászni – morogta Perrin, majd meglepettnek tűnt, hogy egyáltalán megszólalt.

Egwene egy bögre teát vitt Loialnak. Az ogier a kezébe fogta, de nem ivott belőle, csak bámulta, mintha a mélyén megtalálhatná a gyümölcsfákat.

– Nem állít védőkört? – kérdezte Moiraine-t Nynaeve. – Itt biztos rosszabb dolgok is vannak, mint a patkányok. Még ha nem is látok egyet sem, azért érzem.

Az aes sedai undorodva dörzsölte az ujjait a tenyerébe.

– A rontást érzi, az Átjárókat létrehozó Hatalom romlását. Amíg ki nem értünk, nem áll szándékomban használni az Egyetlen Hatalmat, ha nem muszáj. A rontás már olyan erős, hogy bármit próbálnék is, biztosan nem úgy működne, ahogy kellene. Minden varázslat eleve szennyezetten jönne létre.

Ettől mindenki olyan hallgatag lett, mint Loial. Lan leült, módszeresen fogyasztani kezdte az ételét, mintha tüzet táplálna. Az evés öröménél sokkal fontosabb lehetett neki, hogy energiával lássa el a testét. Moiraine ugyancsak jó étvággyal evett, és olyan elegánsan, mintha nem is puszta kövön guggolnának, szó szerint a semmi közepén. Rand azonban csak csipegetett. Az apró olajláng épp csak annyi hőt adott, amin föl tudták forralni a vizet, de ő úgy hajolt felé, mintha magába tudná szívni a melegét. A válla Matével és Perrinével találkozott. Szoros kört alkottak a tűzhely körül. Mat a kezében tartotta a kenyerét, sajtját és a hússzeletét, de láthatólag egészen megfeledkezett róluk. Néhány falat után Perrin is letette óntányérját. Egyre nyomottabb és nyomottabb lett a hangulat. Mindannyian a földet bámulták, hogy ne lássák az őket körbevevő sötétséget.

Moiraine evés közben őket tanulmányozta. Végül félretette a tányérját, szalvétát nyomogatott a szájához.

– Egy dolgot tudok mondani nektek, amitől talán jobb kedvetek lesz. Nem hiszem, hogy Thom Merrilin meghalt volna.

Rand fürkészően nézett rá.

– De... az Enyész...

– Mat elmesélte, mi történt Fehérhídon. Amikor ott jártunk, az emberek említették, hogy járt ott egy mutatványos, de egy szóval sem mondták, hogy meghalt volna. Pedig ha egy mutatványos meghal a városukban, az szerintem mindenképpen beszédtéma lett volna. Fehérhíd nem olyan nagy, hogy az ilyesmi ne legyen nagy dolog. És Thom része a Mintának, ami hármótok köré szövődik. Túl fontos szál, véleményem szerint, hogy ilyen hamar elszakadhasson.

Túl fontos? – gondolta Rand. Honnan tudhatná Moiraine...? – Min? Látott valamit Thom körül?

– Rengeteg mindent látott – húzta el a száját Moiraine. – Mindannyiótokról. Bár a felét érteném, de hát még maga sem igen tudja, mit jelentenek a képek, amiket lát. Ősi korlátok dőlnek le. De akár új, akár régi, amit ő csinál, amit lát, igaz. A sorsotok össze van kötve. Egymással, és Thom Merrilinével is.

Nynaeve hitetlenkedve, megvetően hümmögött, majd újabb bögre teát öntött magának.

– Nem értem, hogy láthatott velünk kapcsolatban bármit – vigyorgott Mat. – Én úgy emlékszem, egyfolytában Randet bámulta.

Egwene felhúzta a szemöldökét.

– Ó? Ezt nem mesélte nekem, Moiraine Sedai.

Rand rápillantott. A lány nem nézett rá, de a hangszíne feltűnően közömbös volt.

– Egyszer beszéltem vele – mondta. – Úgy öltözik, mint egy fiú, és olyan rövid a haja, mint az enyém.

– Beszéltél vele. Egyszer – bólogatott lassan Egwene. Továbbra sem nézett rá. Szájához emelte a bögréjét.

– Min egyszerűen csak egy lány volt, aki a baerloni fogadóban dolgozott – mondta Perrin. – Nem úgy, mint Aram.

Egwene félrenyelte a teáját, köhögni kezdett.

– Túl forró – dünnyögte.

– Ki az az Aram? – kérdezte Rand. Perrin elmosolyodott. Nagyon is olyan volt ez a mosoly, mint Maté, amikor annak idején, a régi szép időkben valami csínytevésre készült. A kovácslegény a bögréje mögé bújt.

– Egy kolompár – mondta Egwene olyan hangsúllyal, mintha nem lenne ebben semmi különös, de az arcán piros folt virított.

– Egy kolompár – mondta Perrin nyájasan –, aki úgy táncol, mint a madár. Nem ezt mondtad egyszer, Egwene? Hogy olyan volt, mint egy madárral repülni?

Egwene látványos mozdulattal letette a bögréjét.

– Nem tudom, fáradt-e még rajtam kívül valaki, de én a magam részéről megyek aludni.

Mikor a lány a takaróiba burkolódzott, Perrin oldalba bökte Randet, és rákacsintott. Rand azon kapta magát, hogy visszavigyorog. Nézd már, csak nem én kerekedtem felül végre egyszer? Bárcsak úgy értenék a nőkhöz, mint Perrin.

– Rand – szólalt meg Mat ravaszul csillogó szemmel –, szerintem mesélned kellene Egwene-nek Grinwell gazda lányáról, Else-ről.

Egwene felemelte a fejét; először Matre meredt, aztán rá.

Rand felpattant, gyorsan a takaróiért ment.

– Azt hiszem, én is lefekszek.

Ezek után az összes emondmezei lefekvéshez kezdett készülődni, akárcsak Loial. Moiraine ülve maradt, tovább iszogatta a teáját. Lan is. Az őrző nem úgy nézett ki, mintha aludni akarna egyáltalán, vagy akár szüksége lenne ilyesmire.

Még így, betakaródzva, alvásra készülve sem akartak távol kerülni egymástól. Szűk, pokróc borította halmokból álló kört alkottak, közvetlenül a tűzhely körül. Majdhogynem egymáshoz értek.

– Rand – suttogta Mat. – Tényleg volt valami közted és Min között? Nekem összesen talán egy-két futó pillantást volt alkalmam vetni rá. Csinosnak tűnt, de legalább annyi idős lehet, mint Nynaeve.

– Na és ez az Else? – tette hozzá Perrin a túloldaláról. – Csinos?

– Vér és hamu – motyogta Rand. – Hát már beszélni sem lehet egy lánnyal? Ti is olyanok vagytok, mint Egwene.

– Mint a javasasszony mondaná – korholta gúnyosan Mat –, vigyázz a nyelvedre. Na, ha nem akarsz beszélni róla, alszom egy kicsit.

– Nagyszerű – morogta. – Ma ez az első értelmes megjegyzésed.

Az álom azonban nem jött könnyen. A kő kemény volt, bárhogy helyezkedett is. A pokrócán keresztül is érzett minden egyes mélyedést. Képtelen volt bárhová máshová képzelni magát, mint oda, ahol volt, az Átjárókba, amit olyan férfiak teremtettek, akik romokba döntötték a világot; akiket megrontott a Sötét Úr. Lelki szemei előtt folyton a törött hidat látta, és az alatta tátongó semmit.

Oldalra fordult. Mat éppen őt nézte. Pontosabban keresztülnézett rajta. Amint eszükbe jutott az őket körülvevő sötétség, mindjárt elfelejtettek minden piszkálódást. A másik oldalára fordult. Perrin szeme is nyitva volt. A kovácslegény arcáról nem sugárzott úgy a félelem, mint Matéről, de azért a kezét a mellkasán nyugtatta, és idegesen ütögette össze a hüvelykujjait.

Moiraine körbejárta őket. Mindegyikük fejénél letérdelt, és halkan sugdosott valamit. Rand nem hallotta, mit mond Perrinnek, de a fiú hüvelykujja megállt. Mikor Rand fölé hajolt, az aes sedai így szólt, halk, megnyugtató hangon:

– A végzeted még itt is megvéd. Még a Sötét Úr sem tudja teljesen megváltoztatni a Mintát. Biztonságban vagy tőle, amíg a közeledben vagyok. Az álmaid is biztonságban vannak. Csak egy ideig, de biztonságban.

Miközben a nő továbblépett Mathez, Rand azon töprengett, tényleg azt hiszi-e az aes sedai, hogy ilyen egyszerű. Hogy elég azt mondania neki, hogy biztonságban van, ő meg majd csak úgy elhiszi. De valahogy tényleg biztonságban érezte magát – legalábbis már nem félt annyira. Ezen merengve aludt el. Nem álmodott.

Lan ébresztette fel őket. Rand kíváncsi lett volna, aludt-e az őrző egyáltalán. Nem tűnt fáradtnak, még annyira sem, mint ők, akik órákig feküdtek a kemény kövön. Moiraine hagyott nekik annyi időt, amíg teát főztek maguknak, de fejenként csak egy bögrével engedélyezett. A nyeregben reggeliztek. Loial és Lan vezette a csapatot. Most is ugyanazt ették, mint eddig mindig, kenyeret, húst és sajtot. Rand már mindhármat kezdte erősen unni.

Alig ette meg az utolsó morzsát is, amikor Lan halkan így szólt:

– Valaki követ minket. Vagy valami. – Épp egy híd közepén jártak. Egyik vége sem látszott.

Mat kirántott egy nyilat a tegezéből, és mielőtt bárki megakadályozhatta volna, kilőtte hátrafelé, a sötétbe.

– Tudtam, hogy nem lett volna szabad belemennem ebbe az egészbe – morogta Loial. – Sose állj szóba aes sedai-jal a steddingen kívül.

Lan lenyomta az íjat, mielőtt Mat újra felhúzhatta volna.

– Hagyd abba, te falu bolondja. Nem tudhatjuk, ki lehet az.

– Csak ott vagy tőlük biztonságban – folytatta az ogier.

– Mi más járna egy ilyen helyen, mint valami gonosz? – csattant fel Mat.

– A Vének mindig ezt mondták. Hallgatnom kellett volna rájuk.

– Itt vagyunk például mindjárt mi – mondta az őrző gúnyosan.

– Talán csak egy másik utazó – jegyezte meg Egwene reménykedő hangon. – Esetleg egy ogier.

– Az ogiereknek több eszük van, mint hogy az Átjárókat használják – morogta Loial. – Kivéve Loialt, akinek egy csepp esze sincs. Vén Haman is mindig ezt mondta, és igaza volt.

– Mit érzel, Lan? – kérdezte Moiraine. – Olyan lény, ami a Sötét Urat szolgálja?

Az őrző lassan csóválta a fejét.

– Nem tudom. – Úgy tűnt, ez meglepi. – Nem tudom megmondani. Talán az Átjárók, a rontás miatt. Mindenből rossz érzés árad. De akárki, vagy akármi is, nem próbál utolérni minket. A legutóbbi szigeten majdnem belénk futott, de gyorsan visszairamodott a hídon. De ha lemaradok, talán sikerül meglepnem, és kiderítenem, ki, vagy mi az.

– Ha lemarad, őrző – jelentette ki határozottan Loial –, az élete hátralevő részét az Átjárókban tölti. Még ha tudna is ogierül olvasni, nem hallottam még olyan emberről, aki akár az első szigetről jó irányba tudott volna indulni ogier vezető nélkül. Tud olvasni ogierül?

Lan megrázta a fejét. Moiraine így szólt:

– Amíg a kísérőnk nem okoz gondot nekünk, mi sem bántjuk őt. Nincs időnk. Egy percünk sincs.

Mikor a hídról a következő szigetre értek, Loial szólalt meg:

– Ha jól emlékszem az előző útmutatóra, indul innen egy út Tar Valonba. Legfeljebb félnapi járás. Nem olyan hosszú, mint a Mafal Dadaranellbe vezető. Biztos vagyok benne, hogy...

Ekkor a lámpáik fényébe ért az útmutató, mire torkán akadt a szó. A kőlapot a teteje közelében mély, éles és szögletes vésetek csúfították el. Hirtelen jól láthatóvá vált, mennyire feszülten figyel Lan. Továbbra is kihúzott háttal, lazán ült a nyeregben, de Randnek egyszer csak az a benyomása támadt, az őrző mindent érez maga körül, még azt is, hogy mikor melyikük vesz levegőt. Lan körbe-körbe kezdte léptetni a csődörét az útmutató körül, táguló spirálban. Úgy lovagolt, mintha bármelyik pillanatban támadásra számítana, vagy ő lenne kész támadni.

– Ez sok mindent megmagyaráz – mondta halkan Moiraine. – És meglehetősen ijesztő. Megrémít. Nagyon megrémít. Sejthettem volna.

– Mit sejthetett volna? – tört ki Nynaeve. Ugyanabban a pillanatban Loial azt kérdezte:

– Mi ez? Ki tette ezt? Soha nem láttam ilyesmit, de még csak nem is hallottam róla.

Az aes sedai nyugodt arccal fordult feléjük.

– Trallokok. – Rémült nyögéseiket elengedte a füle mellett. – Vagy Enyészek. Ezek trallok rúnák. A trallokok rájöttek, hogyan közlekedhetnek az Átjárókon át. Biztosan így jutottak a Folyóközbe is észrevétlenül. A manethereni Átjárókapun át. Legalább egy kapuról biztosan lehet tudni, hogy a Fertőben van. – Lan felé pillantott, mielőtt folytatta volna. Az őrző időközben annyira eltávolodott, hogy csak a lámpája fénye látszott belőle. – Manetheren elpusztult, de egy Átjárókaput szinte semmi nem tud elpusztítani. Így tudtak az Enyészek egész kis hadsereget összevonni Caemlyn körül, anélkül, hogy minden országban riadóztatták volna a haderőket a Fertőtől Andorig. – Szünetet tartott, elgondolkodva érintette meg az ajkait. – De még nem ismerhetnek minden útvonalat, különben bejutottak volna Caemlynbe is, ugyanazon a kapun, amit mi is használtunk. Igen.

Rand megborzongott. Elképzelte, hogy belépnek az Átjárókapun, csak azért, hogy ott trallokokat találjanak, akik rájuk várnak a sötétségben, százával, talán ezrével is. A torz óriások félállati arca rájuk vicsorít, majd rájuk vetik magukat a feketeségből, hogy öljenek. Vagy valami még annál is rosszabbat műveljenek.

– Még vannak nehézségeik azért az Átjárók használatában – kiáltotta Lan. A lámpája nem volt messzebb húsz hossznál, de az útmutató körül állóknak csak homályos, halvány folt látszott belőle, mintha nagyon messze lenne. Moiraine vezetésével vonultak oda. Rand, amikor meglátta, mit talált az őrző, hirtelen jobban örült volna, ha üres a gyomra.

Az egyik híd lábánál trallokok teste állt, mozdulat közben megdermedve. Kampós fejszékkel, kaszaszerű kardokkal hadonásztak maguk körül, mielőtt mintha megállt volna számukra az idő. Szürkék voltak, és kimart mélyedések borították őket, mint a sziget kövét. A hatalmas testek félig elsüllyedtek a környező duzzadt, buborékos kőfelületben. Némelyik buborék kipattant, további állatpofájú, az örökkévalóságig félelemtől vicsorgó arcokat tárva föl. Rand mögött valaki öklendezni kezdett. Minden akaraterejére szükség volt, hogy ne kövesse ő is az illető példáját. Ez még trallokoknak is iszonyú módja a halálnak.

Néhány méterrel a trallokokon túl a híd véget ért. A jelzőoszlop ezernyi szilánkra robbanva hevert.

Loial meglehetősen kelletlenül szállt le a lováról. Folyamatosan figyelte a trallokokat, mintha attól félne, bármelyik pillanatban életre kelhetnek. Sietve megvizsgálta a jelzőoszlop maradványait, összeszedte az eredetileg a kőbe rakott kacskaringós fémszavakat. Mikor végzett, gyorsan visszamászott a nyergébe.

– Ez volt az innen Tar Valonba vezető útvonal első hidja – mondta.

Mat a kézhátával a száját törölgette. Gondosan elfordította a fejét a trallokoktól. Egwene a kezébe temette az arcát. Rand Bela mellé léptette a lovát, megérintette a lányt. Az oldalt fordult, és remegve átkarolta. Rand is csaknem reszketni kezdett, egyedül az tartotta vissza, hogy Egwene-t ölelte.

– Még jó, hogy egyelőre nem megyünk Tar Valonba – mondta Moiraine.

Nynaeve az aes sedai felé pördült.

– Hogy lehet ilyen nyugodt? Ugyanez velünk is megtörténhet!

– Lehetséges – mondta Moiraine türelmesen. Nynaeve olyan hangosan csikorgatta a fogát, hogy még Rand is hallotta. – De sokkal valószínűbb, folytatta rendíthetetlen nyugalommal a nő –, hogy a férfiak, az aes sedai-ok, akik az Átjárókat teremtették, csapdákat építettek bele a Sötét Úr teremtményei ellen. Érthető elővigyázatosság, hiszen a Félembereket és a trallokokat akkor még nem szorították vissza a Fertőbe. De akármi is az igazság, semmiképpen nem maradhatunk itt tovább, csak az időt húzzuk. Különben is, bármilyen utat választunk, előre vagy hátra, mindegyiken éppúgy lehet csapda. Loial, tudod, melyik a következő híd?

– Igen. Igen, azt a részét nem tették tönkre az útmutatónak, hála a Fénynek. – Loial, úgy látszott, most először ugyanolyan türelmetlen, mint Moiraine, ugyanúgy minél hamarabb tovább akar menni. Miközben válaszolt, már meg is indította a lovát.

Egwene két hídon keresztül kapaszkodott Rand karjába. Igencsak sajnálta, amikor a lány végül elengedte őt, valamilyen halkan eldünnyögött bocsánatkérésszerűség és egy rövid, erőltetett nevetés kíséretében. Nemcsak azért, mert jó érzés volt, hogy így csüggött rajta. Hanem azért is, mert könnyebb volt bátornak lennie, amíg valakinek szüksége volt a védelmére.

Moiraine talán nem hitte, hogy ők is egy csapda áldozatává válhatnak, de azért, bármennyire sürgette is őket szóban, valójában lassabb tempóban vezette tovább a társaságot, mint addig. Mindig megállította őket, mielőtt egy hídra léptek volna, vagy a hídról a következő szigetre. Ilyenkor előreléptette Aldiebet, és kinyújtotta a kezét, mintha a levegőt tapogatná. Még Loial, sőt Lan sem mehetett tovább, amíg ő engedélyt nem adott.

Rand megbízott az aes sedai-ban a csapdákkal kapcsolatban, de azért úgy meredt az őket körülvevő sötétségbe, mintha nem csak két-három méterre látna el. A fülét is folyamatosan hegyezte. Ha trallokok is használni tudják az Átjárókat, akkor aki, vagy ami követi őket, könnyen lehet, hogy ugyancsak a Sötét Úr teremtménye. Lehet, hogy többen is vannak. Lan azt mondta, itt nem tudja megállapítani. De hidat híd után hagytak maguk mögött, majd az ebédüket is elfogyasztották, lovaglás közben, aztán még több hídon keltek át, és semmi mást nem hallott, csak a saját nyergeik nyikorgását, a lovaik patkójának kopogását, illetve néha valamelyik társa köhögését vagy dünnyögését. Később szélsüvítés is hallatszott valahonnan a távolból. Nem tudta volna megmondani, melyik irányból. Először azt hitte, csak képzeli, de egy idő után már egészen biztos volt benne.

Jó lesz megint érezni egy kis légmozgást, még ha hideg is.

Hirtelen pislogni kezdett.

– Loial, nem azt mondtad, hogy az Átjárókban egyáltalán nincs szél?

Loial azonnal megrántotta a gyeplőt, nem sokkal a következő sziget előtt. Félrehajtott fejjel hallgatózott. Lassan elsápadt, megnyalta az ajkát.

– Machin Shin – suttogta rekedten – A Fekete Szél. A Fény világítson be és védelmezzen meg minket. A Fekete Szél az.

– Hány híd van még hátra? – csattant fel Moiraine. – Loial, hány híd?

– Kettő. Azt hiszem, kettő.

– Akkor gyerünk, gyorsan – mondta a nő, azzal a szigetre ügetett Aldiebbel. – Találd meg gyorsan!

Loial, miközben az útmutatót olvasta, hangosan beszélt, csak úgy magának, meg bárkinek, aki esetleg hallgatja.

– Habzó szájú őrültekként jöttek ki, a Machin Shinről üvöltöztek. Fény, segíts rajtunk! Még akiket meg is tudtak gyógyítani az aes sedai-ok, azok is... – közben végzett a kő átfutásával. Vágtában indult a megfelelő híd felé. – Erre! – kiáltotta.

Moiraine ezúttal nem állt meg ellenőrizni, biztonságos-e az út. Folyamatosan siettette a csapatot, míg minden ló vágtába nem ugrott. A csattogó paták alatt remegett a híd. Vadul lengtek fölöttük a lámpák. Loial a következő útmutatón csak végigfuttatta a szemét, majd a megfelelő irányba pördítette a lovát, mint egy zsoké, mielőtt az akár megállhatott volna. A szél hangja felerősödött. Most már a paták dübörgésén keresztül is hallani lehetett. Mögöttük volt és közeledett.

Az utolsó útmutatóval már nem is törődtek. Amint felbukkant a lámpák fényében a fehér vonal, azonnal abba az irányba fordultak, vágtában. A sziget eltűnt mögöttük. Most már csak a rücskös, szürke kő látszott a lovak lába alatt és a fehér sáv. Rand olyan hangosan zihált, hogy már nem is volt benne biztos, hallja-e még a szelet.

Aztán a sötétségben földerengett a kapu, faragott kőindáival. Úgy állt a végtelen feketeségben, magányosan, mint egy leomlott fal töredéke az éjszakában. Moiraine kihajolt a nyeregből, a dombormű felé nyúlt. Aztán hirtelen visszarántotta a kezét.

– Nincs itt az avendesora levél! – kiáltotta. – Eltűnt a kulcs!

– Fény! – ordította Mat. – A rohadt Fénybe! – Loial hátravetette a fejét, gyászosan üvöltött fel. Olyan volt, mint egy halálordítás.

Egwene megérintette Rand karját. Remegett a szája, de csak nézett rá. Rand a kezére tette a kezét. Remélte, nem néz ki ő is olyan rémültnek, mint a lány. Érezte, ahogy közeledik a szél! A hátuk mögött, az útmutató környékén süvöltött. Szinte mintha hangokat hallott volna benne, iszonyatos gonoszságokat üvöltő hangokat. Bár csak félig értette, mit mondanak, így is epét öklendezett föl tőle.

Moiraine felemelte a botját. Láng csapott ki a végéből. Nem az a tiszta, fehér tűz volt, amire Rand Emondmezőről emlékezett, és a Shadar Logoth előtti csatából. Beteges sárga színezte el és lassan kavargó fekete szemcsék, mintha korom szálldosna benne. Ritkás, maró füst szállt föl belőle, amitől Loial köhögni, a lovak idegesen táncolni kezdtek. Moiraine a kapura sújtott a lánggal. A füst csípte Rand torkát, marta az orrát.

Vajként olvadt meg a kő, az indák és a levelek sorra fonnyadtak el, majd rögtön el is párologtak. Az aes sedai olyan gyorsan mozgatta a tüzet, amilyen gyorsan csak tudta, de akkora lyukat vágni, amin mindannyian kiférnek, nem volt könnyű feladat. Randnek úgy tűnt, mintha az olvadt kő vonala csigalassúsággal hosszabbodna. Meglibbent a köpenye, mintha egy szellő széle ért volna hozzá. Kihagyott a szíve.

– Már érzem – mondta Mat, remegő hangon. – Fény, a francba, már érzem!

A láng kilobbant, Moiraine leengedte a botját.

– Kész – mondta. – Idáig kész.

Vékony bevágás futott végig a domborművön. Rand mintha fényt – halvány fényt – látott volna átszűrődni rajta. De két ívelt kőszelet, mindkét kapuszárnyból egy félovális darab, továbbra is a helyén állt. A nyílás elég nagy lenne mindegyiküknek, hogy át tudjanak lovagolni rajta. Bár Loialnak valószínűleg a lova nyakára kellene feküdnie. Ha lenne nyílás. Ahhoz előbb el kéne távolítani a két kődarabot. Megpróbálta megbecsülni, mennyit nyomhatnak. Ötszáz kilót, darabonként? Többet? Talán ha mind leszállnánk, és nekifeszülnénk. Talán fel tudjuk még dönteni, mielőtt a szél ideérne. Egy széllökés rántotta meg a köpenyét. Próbált nem odafigyelni a hangokra.

Amint Moiraine hátralépett, Mandarb előreugrott. Lan előregörnyedve ült a nyergében. A csataló az utolsó pillanatban oldalt fordult, a vállával ütközött a kőnek, ahogy az ellenség lovainak kell nekimennie a csatákban. Nagy döndülés hallatszott, a két kődarab kidőlt. Az őrzőt és a lovát továbbsodorta a lendület, át az Átjárókapu füstös csillogásán. Reggeli fény áradt be, halvány és erőtlen, de Randnek olyan érzés volt, mintha a zeniten álló nyári nap tűzött volna a szemébe.

A kapu túloldalán Lan és Mandarb rohama vánszorgássá lassult. Álomszerű lassúsággal botladoztak. Az őrző lefékezett, visszafordult a kapu felé. Rand nem várt tovább. A nyílás felé nyomta Bela fejét, majd jó erősen a borzas kanca farára csapott. Egwene-nek csak annyi ideje maradt, hogy még egyszer döbbenten visszanézzen rá, mielőtt a ló a külvilágra robbant volna vele.

– Kifelé, mindenki! – adta ki az utasítást Moiraine. – Gyorsan! Indulás!

Miközben beszélt, kinyújtott karral maga elé tartotta a botját, visszafelé, az útmutató irányába. Valami kicsapott a végéből, mintha folyékony fény keveredett volna tűzsziruppal; vakító fehér, piros és sárga lángoszlop ömlött a feketeségbe. A kiindulási pontjától pár lépésre szivárványszínű sziporkákat hányva robbant szét. A szél visított fájdalmában; üvöltött dühében. A feketeségben rejtőző ezernyi mormoló hang mennydörögve ordított. Őrült vonyítások, elmosódó, vihogó hangok, a semmibe üvöltött ígéretek, amiktől Rand gyomra összerándult. Részben attól, amit mondtak, bár csak töredékeket értett meg belőlük, de még inkább azért, mert a hangokból, amikor iszonyú ígéreteiket szajkózták, végtelen kéj áradt.

Megsarkantyúzta Vöröset, a nyílásba furakodott a többiek után. Egymás hegyén-hátán vetették át magukat a füstös csillogáson. Megint végigfutott rajta a fagyos hideg, a különös érzés, mintha arccal lefelé, végtelenül lassan engednék egy jeges tócsába. Mint korábban, most is mintha az idők végezetéig tartott volna, miközben végig vadul vágtattak a gondolatai. Azt találgatta, elkaphatja-e őket a szél, amíg ilyen dermedten állnak.

Aztán a hidegség eltűnt, olyan hirtelen, mint egy kipukkanó buborék. Kint volt, a szabadban. A lova egy pillanatig kétszer akkora sebességgel haladt előre, mint az Átjárókapu túloldalán, amitől megbotlott, majdnem ledobta. De ő átkarolta a pej nyakát, és kapaszkodott, mintha az élete múlna rajta. Miközben visszatápászkodott a nyeregbe, Vörös megrázta magát, majd olyan nyugodtan ügetett oda a többiekhez, mintha mi sem történt volna. Hideg volt. Nem a kapu fagyos borzongása, hanem csodálatos, megnyugtató, természetes téli hideg, ami lassan, de biztosan hatolt a tagjaikba.

Összehúzta a köpenyét, az Átjárókapu tompa csillogása felé fordult. Mandarb mellette állt; az őrző előrehajolva ült a nyeregben, egyik keze a kardja markolatán. Ló és lovasa egyaránt feszült volt, készen álltak visszavágtatni, ha Moiraine nem jelenik meg hamarosan.

Az összevissza heverő kődarabok övezte, megrongált kapunyílás egy domb tövében állt, bokrok által rejtetten, kivéve, ahol a kizuhanó kőlapok lelapították, letördelték a kopár, barna ágakat. A kapu maradványait díszítő dombormű mellett a bozót élettelenebbnek tűnt, mint a kő.

A zavaros felszín lassan kidomborodott, mintha valami furcsa, hosszúkás buborék emelkedne egy tócsa felszínére. Moiraine háta tört át a buborékon. Hüvelykről hüvelykre hátrált ki egymásból az aes sedai és tükörképe. Még mindig maga elé tartotta a botot, a végét továbbra is a csillogó felszínen belül tartotta, amíg kihúzta Aldiebet is. A fehér kanca toporzékolt félelmében, vadul forgatta a szemeit. Moiraine továbbra is az Átjárókaput figyelte, lassan hátrált el tőle.

A kapu elsötétedett. A homályos csillogás egyre zavarosabb lett, sötétszürke, szénfekete, majd olyan végtelenül sötét, mint az Átjárókban volt. Meghallották a szél süvöltését. Mintha nagyon messziről hallatszott volna. Sóvárgó hangok nyögtek a messzeségből, kiolthatatlan szomjjal az élőlények élete után, fájdalomra éhezve, csalódottan.

Rand úgy érezte, a fülébe suttognak, némelyik majdnem érthetően, mások egészen kivehetően. Olyan finom hús, olyan jó lenne beletépni, belevágni a bőrbe; szíjat hasítani belőle, összesodorni, olyan szép lenne összesodorni a csíkokat, olyan jó, olyan vörösek a cseppek, amik lehullanak; vörös vér, olyan szép vörös, olyan édes; édes sikolyok, csinos sikolyok, daloló sikolyok, sikoltsd a dalod, énekeld a sikolyaid...

A suttogó hangok elhalkultak, a feketeség eloszlott, elhalványult. Az Átjárókapu újra kissé homályosan csillogó felület volt egy szabálytalanul kivágott kőív mögött.

Rand hosszan, reszketve fújta ki a levegőt. Nem ő volt az egyetlen, több torokból hallatszott megkönnyebbült kilégzés. Egwene Nynaeve lova mellé léptetett Belával. A két nő átkarolta egymást, egymás vállára hajtották a fejüket. Még Lan is megkönnyebbültnek nézett ki, bár arca kemény szilasíkjain nem látszott érzelem. Sokkal inkább a testtartásából, ahogy Mandarbon ült, ahogy leeresztett vállal, kicsit megdöntött fejjel nézett Moiraine-re.

– Nem tudott kijönni – mondta az aes sedai. – Sejtettem, hogy nem fog tudni. Reméltem. Fúj! – Földre dobta a botját, a köpenyébe törölte a kezét. A botot fele hosszában vastag, fekete koromréteg borította. – A rontás mindent beszennyez ott bent.

– Mi volt ez? – kérdezte Nynaeve. – Mi volt ez?

Loial értetlenül nézett rá.

– Hogyhogy mi, hát a Machin Shin, természetesen. A Fekete Szél; ami lelkeket rabol.

– De mi volt az? – erősködött Nynaeve. – Még egy trallokra is rá lehet nézni. Ha erős a gyomrod, akár meg is érintheted. Na de ez... – Vadul megremegett.

– Valami, ami talán az Őrület Idejéből maradt meg – felelte Moiraine. – Vagy akár az Árnyék háborújából, a Hatalom háborújából. Valami, ami annyi ideig rejtőzött az Átjárókban, hogy többé nem is tudja már elhagyni. Senki, még az ogierek sem tudják, milyen messzire nyúlnak az Átjárók, vagy hogy milyen mélyre. Az sem kizárt, hogy tulajdonképpen az Átjárók része. Ahogy Loial mondta, az Átjárók élő egészt alkotnak, és mindennek, ami él, vannak parazitái. De az is lehet, hogy magából a romlásból jött létre, a rontás hívta életre. Olyan valami, ami gyűlöli a természetes életet és a fényt.

– Elééég! – kiáltotta Egwene. – Nem akarok többet hallani. Hallottam, amikor azt mondta... – elharapta a mondatot, megremegett.

– Ennél még rosszabbal is szembe kell néznünk – mondta halkan Moiraine.

Rand úgy vélte, nem is az ő fülüknek szánta, csak magában beszélt.

Az aes sedai fáradtan mászott vissza a nyergébe. Hálás nyögéssel helyezkedett el rajta.

– Ez itt veszélyes – nézett a kitört kapura. Kormos botján épp csak átfutott a pillantása. – Ez a valami nem tud kijönni, de bárki bekíváncsiskodhat. Amint Fal Darába érünk, szólok Agelmarnak, hogy küldjön ide embereket, falazzák be. – Északra mutatott, ahol a ködös távolban tornyok emelkedtek a kopár fakoronák fölé.

Huszonnegyedik fejezet

Fal Dara

(térkép)

Az Átjárókapu körötti táj hullámzó, erdővel borított dombság volt, de magától a kaputól eltekintve az ogier ligetnek nem volt nyoma. A legtöbb fa szürke csontvázkézként karmolt az égbe. Kevesebb örökzöld tarkította az erdőt, mint amihez Rand szokott, de még azok közül is többet halott, barna levelek vagy tűlevelek borítottak. Loial nem tett megjegyzést, mindössze szomorúan ingatta a fejét.

– Halott, mint az Átokföld – ráncolta a homlokát Nynaeve.

Egwene maga köré vonta a köpenyét, megremegett.

– De legalább kijutottunk. – mondta Perrin, mire Mat hozzátette:

– Ki, de hová?

– Shienarba – válaszolt Lan. – A Határvidéken vagyunk – kemény hangjában mintha az is ott csengett volna, hogy otthon, vagy legalábbis majdnem otthon.

Rand szorosabbra húzta a köpenyét a hideg ellen. A Határvidék. Akkor már a Fertő közelében vannak. A Fertő. A Világ Szeme. És amit tenniük kell. Amiért jöttek.

– Fal Dara közelében vagyunk – mondta Moiraine. – Alig néhány mérföldre. – A fák fölött tornyok látszottak, tőlük északkeletre. Sötéten rajzolódtak ki a reggeli égbolt hátterére. Ahogy lovagoltak, a dombok és a fák között gyakran szem elől tévesztették őket, de ahányszor egy magasabb emelkedő tetejére értek, újból előtűntek.

Rand kettéhasadt fákat vett észre. Mintha villám csapott volna beléjük.

– A hideg – válaszolt Lan, amikor rákérdezett. – Itt néha olyan hideg a tél, hogy megfagy a fanedv, és szétrobban a fa. Vannak éjszakák, amikor úgy durrognak, mint a tűzijáték. Ilyenkor olyan fagyos a levegő, hogy úgy érzed, te is mindjárt szilánkokra törsz. Ezen a legutóbbi télen gyakrabban fordult elő, mint szokott.

Rand megrázta a fejét. Szétrobbannak a fák? És ez egy közönséges télen. Milyen lehetett akkor a mostani? Biztos nem olyan, amilyet ő akár elképzelni is el tudna.

– Miért, ez talán már nem tél? – kérdezte fogvacogva Mat.

– Ugyan már, hiszen igazi, szép tavaszi idő van, birkapásztor – mondta Lan. – Ilyenkor öröm az élet. De ha melegre vágysz, nos, a Fertőben majd meleg lesz.

– Vér és hamu – dünnyögte Mat. – Vér és francette hamu.

Rand alig hallotta, amit mond, de úgy tűnt, szívből jön.

Kezdett feltünedezni egy-egy tanyaház, de noha ebben az időpontban már főnie kellett volna az ebédnek, egyik magas kéményből sem szállt fel füst. A földeken nyoma sem volt sem embernek, sem állatnak, bár néhol álldogált egy-egy szekér vagy eke, mintha a tulajdonos úgy számította volna, bármelyik pillanatban visszajöhet.

Egy, az úthoz közeli tanya mellett magányos tyúk kaparászott az udvaron. Az istálló egyik ajtószárnya szabadon csapkodott a szélben; a másik leszakadt az alsó zsanérjáról, ferdén lógott. A magas ház hegyesszögű, csúcsos tetőjével, nagy, majdnem a földig érő fa zsindelyeivel, Rand folyóközi szemének furcsának tűnt. Az egész tanya kihalt volt és csendes. Nem szaladt ki kutya megugatni őket. Az istállóudvar közepén kasza hevert, a kút mellett felborogatott hordók halma állt.

Moiraine összehúzott szemöldökkel nézte a tanyaházat, mialatt elhaladtak mellette. Megemelte Aldieb kantárját, mire a fehérszürke kanca megszaporázta a lépteit.

Az emondmezeiek Loiallal együtt tömör bolyt alkottak, nem sokkal az aes sedai és az őrző mögött.

Rand megrázta a fejét. Nem tudta elképzelni, hogy ott bent, a sötétségben valaha is nőtt valami. Egyáltalán, az Átjárókat úgy általában nem tudta elképzelni. Még most, hogy már járt köztük és túl volt rajtuk, most sem.

– Nem hiszem, hogy számított volna erre – biccentett Nynaeve az aes sedai felé, majd széles mozdulatot tett, ami magába foglalta az összes tanyát, ami mellett elhaladtak.

– Hová mehettek? – mondta Egwene. – És miért? Nem mehettek el régen.

– Ezt meg honnan veszed? – kérdezte Mat. – Ahogy az az istállóajtó kinézett, lehet hogy már tél elején sem voltak itt. – Nynaeve és Egwene mindketten úgy néztek rá, mintha nehéz felfogású lenne.

– A függönyök az ablakokban – magyarázta türelmesen Egwene. – Téli függönynek túl könnyűnek tűnnek, még itt is. Sőt, főleg itt. Amilyen hideg errefelé lehet, nincs az az asszony, aki ezeket egy-két héttel ezelöttnél korábban föl merte volna rakni. Talán még annyi ideje sem.

A javasasszony bólintott.

– Függönyök – kuncogott Perrin. Aztán gyorsan eltüntette az arcáról a mosolyt, amikor a két nő fölhúzott szemöldökkel nézett rá. – Ó, persze én is egyetértek. Azon a kaszán alig volt rozsda; nem lehet a szabadban egy hétnél régebben. Ezt azért észre kellett volna venned, Mat. Még ha a függönyök elkerülték is a figyelmed.

Rand a szeme sarkából a kovácslegényre pillantott. Próbált nem nyíltan bámulni rá. Az ő szemei élesebbek voltak, mint Perriné – legalábbis eddig; azelőtt gyakran vadásztak együtt nyúlra – de ő igazság szerint nem látta olyan jól azt a kaszát, hogy ki tudja venni, van-e rajta rozsda, vagy nincs.

– Be kell vallanom, engem nem túlzottan érdekel, hová mentek – morogta Mat. – Nekem most csak az számít, hogy minél hamarabb találjak egy helyet, ahol tűz van. Minél hamarabb.

– De miért mehettek el? – mormolta magában Rand. Innen nincs messze a Fertő. A Fertő, ahol az összes trallok és Enyész van, már amelyik nem Andorban keresi éppen őket. A Fertő, ahová ők is tartanak. Megemelte a hangját, épp csak annyira, hogy a mellette lévők hallják.

– Nynaeve, talán magának és Egwene-nek nem kéne a Szemhez jönni velünk. – A két nő úgy nézett rá, mintha félrebeszélne, de ilyen közel a Fertőhöz, muszáj volt legalább még egyszer, utoljára megpróbálnia. – Talán elég, ha közel vannak. Moiraine nem mondta, hogy oda is velünk kell jönniük. És neked se, Loial. Maradhatnak Fal Darában. Amíg visszajövünk. Vagy továbbmehetnek Tar Valonba. Talán indul arra kereskedőkaraván, sőt, szerintem még az is lehet, hogy Moiraine kocsit bérel. Majd Tar Valonban találkozunk, amikor ennek az egésznek vége.

– Ta'veren – Loial sóhaja távoli mennydörgésként morajlott. – Életeket, sorsokat sodorsz magaddal, Rand al'Thor, te és a barátaid. A végzetetek a mienket is meghatározza. – Az ogier megvonta a vállát, majd hirtelen széles vigyorra nyílt a szája. – Különben sem lesz semmi a Zöld Emberrel találkozni. Vén Haman folyton arról mesél, amikor ő találkozott vele, meg az apám is, és a legtöbb vén.

– Olyan sokan? – csodálkozott Perrin. – A történetek szerint a Zöld Embert nehéz megtalálni, és senki nem találja meg kétszer.

– Nem, kétszer nem – értett egyet Loial. – De hát én még sosem találkoztam vele, és ti sem. Amúgy meg úgy tűnik, az ogiereket nem kerüli úgy, mint az embereket. Rengeteget tud a fákról. Még a Fák Dalait is.

Rand újra nekifogott:

– Szóval arra akarok kilyukadni...

A javasasszony félbeszakította:

– Ő azt mondja, Egwene és én is a Minta részei vagyunk. Mindannyiunk sorsa egybeszövődik hármótokéval. Ha hihetünk neki, a Mintának ez a darabja, amit mi alkotunk, valahogy úgy alakulhat, hogy megállíthatja a Sötét Urat. És én, attól félek, hiszek neki. Túl sok mindenen mentünk már keresztül, hogy ne higgyek. De ha Egwene és én elmegyünk, nem változtathatnánk-e azzal rossz irányba a Mintát?

– Én csak azt akartam...

Nynaeve megint közbevágott, éles hangon.

– Tudom, hogy mit akartál. – Addig meredt rá, míg Rand végül kényelmetlenül fészkelődni kezdett a nyeregben, de aztán megenyhült az arca. – Tudom, hogy mit akartál csinálni, Rand. Persze nem túlzottan rajongok az aes sedai-okért, ezért pedig mind közül a legkevésbé, azt hiszem. A Fertőbe még kevésbé szívesen megyek, de a Hazugságok Urát mindezeknél mind sokkal jobban utálom. Ha ti, fiúk... ti, férfiak, meg tudjátok tenni, amit meg kell tenni, noha sokkal szívesebben csinálnátok bármi mást, miért gondolnátok, hogy én nem fogom vállalni ugyanezt? És Egwene? – Nem úgy tűnt, mint aki választ vár. Megigazította a gyeplőt, majd komor arccal előre nézett, az aes sedai felé. – Remélem, most már elérjük végre ezt a Fal Darát. Vagy talán azt akarja, hogy a szabadban aludjunk, ebben az időben?

Mikor a javasasszony elügetett Moiraine felé, Mat így szólt:

– Férfiaknak hívott minket. Mintha tegnap lett volna, amikor az orrunk alá dörgölte, hogy egyikünk sem elég érett még, hogy szalagot vegyen a kezébe, most meg férfiaknak hív.

– Még az anyátok köténye szalagját sem lett volna szabad elengednetek – mondta Egwene, de Rand nem hitte, hogy úgy is gondolná. A lány közelebb léptette Belát az ő pejéhez, majd lehalkította a hangját, hogy a többiek ne hallják, amit mond, bár, ha Perrin nem is, Mat így is megpróbált hallgatózni. – Csak táncoltam Arammal, Rand – mondta halkan. Közben nem nézett rá. – Csak nem sértődsz meg amiatt, hogy táncoltam valakivel, akit soha nem fogok többé látni, ugye?

– Nem – felelte ő. Ezt most meg vajon miért hozhatta fel? – Persze, hogy nem. – De ekkor hirtelen eszébe jutott valami, amit Min mondott Baerlonban. Mintha száz éve lett volna. Nem rendeltettetek egymásnak. Nem úgy, ahogy mindketten szeretnétek.

Fal Dara városa a környező dombságnál magasabb dombokra épült. Közel sem volt olyan nagy, mint Caemlyn, de a fala épp olyan magas volt, mint Andor fővárosáé. Körülötte több mint egy mérföldes sávban mindentől megtisztították a talajt, ami magasabb volt, mint a fű, de még az utóbbit is rövidre vágták. Senki és semmi nem tudhatott a fal közelébe jutni, anélkül, hogy a számos magas, a tetején fa védőpalánkkal megerősített torony valamelyikéből meg ne lássák. Míg Caemlyn fala kifejezetten szép volt, Fal Dara építői, úgy tűnik, nem törődtek vele, tetszik-e valakinek a faluk, vagy sem. A szürke kő zord kérlelhetetlenséget árasztott, fennen hirdette, egyetlen célból létezik: hogy ellenálljon. A tornyok védőpalánkjai tetején hosszú, keskeny lobogókat tépett a szél, ami olyan látványt keltett, mintha Shienar fekete karvalya szabadon szálldosna a falak fölött!

Lan hátradobta a köpenye csuklyáját, és, a hideg ellenére, intett a többieknek is, hogy kövessék a példáját. Moiraine addigra már le is húzta a sajátját.

– Shienarban ez a törvény – mondta az őrző. – De nem csak itt, az egész Határvidéken. Senki sem rejtheti el az arcát egy város falain belül.

– Mind olyan jóképűek? – nevetett Mat.

– Az Enyészek nem tudnak észrevétlenül közlekedni a városban, ha szabadon van az arcuk – mondta Lan gyakorlatias hangon.

Rand arcáról lefagyott a vigyor. Mat sietve hátralökte a csuklyáját.

A magas, alaposan megvasalt kapuszárnyak nyitva álltak, de egy tucat páncélos katona állt őrt, aranysárga, fekete karvalyos köpenyben. Hosszú kardjukat a hátukra csatolva hordták. A fegyvernek csak a markolata látszott a válluk fölött. Mindegyikük övén széles kard, buzogány vagy fejsze lógott. Lovaik a közelben álltak kikötve. Az állatok a mellkasukat, nyakukat, fejüket borító acélpáncélzattal nem is evilági lényeknek néztek ki. Mindegyik nyereg erre kiképzett tartójába kopja volt erősítve. Minden készen állt, hogy az őrök bármelyik pillanatban nyeregbe pattanhassanak, és máris rohamozhassanak, ha kell. Nem próbálták útját állni Lannak, Moiraine-nek és a többieknek. Sőt, vidáman kiáltoztak oda nekik.

– Dai Shan! – így az egyik. Acélkesztyűs kezét a feje fölött rázta, amíg ellovagoltak mellette. – Dai Shan!

Néhányan azt kiáltották:

– Dicsőség az Építőknek! – és azt, hogy: – Kiserai ti Wansho! – Loial meglepettnek tűnt, majd széles, fülig érő mosolyra szaladt a szája, és visszaintegetett az őröknek.

Egyikük egy ideig Lan lova mellett kocogott, mintha a nehéz páncél cseppet sem akadályozná.

– Újra szállni fog az Arany Daru, Dai Shan?

– Béke, Ragan – az őrző mindössze ennyit felelt. A férfi lemaradt. Lan viszonozta az őrök integetését, de most valahogy még zordabb lett az arca.

Miközben a kövezett, gyalogosokkal és szekerekkel teli utcákon haladtak, Rand aggodalmasan ráncolta a homlokát. Fal Dara zsúfolásig tele volt emberekkel, de ez nem Caemlyn életteli sokasága volt, akik még civakodás közben is élvezték városuk nagyszerűségét, sem Baerlon nyüzsgő tömege. Az itteniek csak álltak, szorosan egymás mellett, és tompa tekintettel, üres, érzelemmentes arckifejezéssel nézték őket, ahogy ellovagoltak. Minden sikátort és az utcák felét kordék és szekerek töltötték meg. Púposra voltak pakolva bútorokkal, csomagokkal. A faragott ládákat úgy megtömték tulajdonosaik ruhákkal, hogy sokat becsukni sem tudtak rendesen. A halom legtetején a gyermekek ültek. A felnőttek még játszani sem engedték le őket, hogy mindig szem előtt legyenek. A kicsik még a szüleiknél is csöndesebbek voltak, tágra nyílt pillantásuk még nyomasztóbb. A szekerek közötti résekben, zugokban hevenyészett karámok álltak, tele borzas tehenekkel, fekete foltos disznókkal. A tyúkokkal, kacsákkal, ludakkal teli ládákból áradó zsivaj töltötte ki az emberek hallgatása miatti csendet. Az állatok néha majdnem teljesen elhallgattak, máskor kórusban zendített rá az összes. Rand most már tudta, hova lettek a tanyasi gazdák.

Lan a város közepén emelkedő erődhöz vezette őket. Tömör kőtömbként állt a legmagasabb domb tetején. A tornyokkal védett falakat széles és mély, száraz várárok vette körül. Az alján embermagas, borotvaéles acélkarók erdeje meredezett. Ez volt a fellegvár, a védelem utolsó köre, arra az esetre, ha a város többi része elesne. Az egyik kaputoronyból páncélos katona kiáltott le:

– A Fény hozta, Dai Shan. – Egy másik az erőd belseje felé kiabálta: – Az Arany Daru! Az Arany Daru!

Lovaik patái hangosan dübörögtek a leeresztett felvonóhíd súlyos szálfáin. Átkeltek a várárok fölött, majd beléptettek a masszív csapórács hegyes acélcsúcsai alatt. Amint beértek a kapun, Lan lelendült a nyeregből, és intett a többieknek is, hogy szálljanak le.

Az első várudvar hatalmas, négyzet alakú tér volt, nagy kőtömbökkel kikövezve. Ezt is tornyok és lőréses falak vették körbe, semmivel sem kevésbé harcias kinézetűek, mint a külső falak védműi. Akármilyen nagy volt is, a várudvar ugyanúgy zsúfolásig volt emberekkel, mint a város, és ugyanakkora volt a zűrzavar, bár itt mintha valami rendszer is lett volna benne. Mindenütt páncélos katonák, páncélos lovak. A tér körül fél tucat kovácsműhelyben csengtek a kalapácsok. Jókora fújtatók táplálták a harsogó tüzeket. Mindegyik fújtatót két-két bőrkötényes férfi kezelte. Fiatal fiúk hada rohangászott fel-alá, hordta a kész patkókat a patkolókovácsoknak. Íj készítők üldögéltek, nyilat gyártottak. Amint egy kosár megtelt, már el is vitték mellőlük, hogy egy üressel helyettesítsék.

Fekete-arany libériás lovászok futottak oda hozzájuk, láthatóan örömmel, mosolyogva. Rand gyorsan leoldozta a holmijait a nyereg mögül, majd átadta pej lovát az egyik lovásznak. Közben egy mellvértet, láncinget, és bőrruhát viselő férfi hajolt meg előttük szertartásosan. Páncélja fölött piros szegélyes sárga köpenyt hordott, mellén a fekete karvalyjal, afölött pedig szürke baglyos sárga palástot. Sisak nem volt rajta, fejét kopaszra borotválta, kivéve a feje búbját. Varkocsát bőrszalaggal kötötte át.

– Rég nem találkoztunk, Moiraine Aes Sedai. Örülök, hogy újra látom, Dai Shan. Nagyon örülök. – Megint meghajolt, most Loial felé. – Dicsőség az Építőknek – mormolta. – Kiserai ti Wansho.

– Érdemtelen vagyok – felelte az ogier szertartásosan – a munka pedig apróság. Tsingu ma choba.

– Megtisztel minket, Építő – mondta a férfi. – Kiserai ti Wansho. – Újra Lanhoz fordult. – Amint észrevettük, hogy közeledik, Dai Shan, értesítettük Agelmar nagyurat. Már várja önöket. Erre legyenek szívesek.

Miközben követték az erőd mélyébe, a nyers kőfalak között kanyargó zord folyosókon, amiket azonban színes falikárpitokkal és hosszú, vadász- és csatajeleneteket ábrázoló selyem térelválasztó állványokkal díszítettek. A férfi így folytatta.

– Örülök, hogy önhöz is elért a hívás, Dai Shan. Újra magasba emeli az arany darus lobogót? A termek kongtak az ürességtől, néhány drapériától eltekintve, de azokon is a lehető legkevesebb figura volt, a lehető legegyszerűbb vonalakkal, hogy még épp fel lehessen ismerni, mit akar ábrázolni a kép; bár ragyogó színekben.

– Tényleg olyan rossz a helyzet, ahogy kinéz, Ingtar? – kérdezte csendesen Lan.

Rand úgy érezte, ő is úgy hegyezi a fülét, mint Loial.

A férfi varkocsa ide-oda lengett, ahogy a fejét rázta, de csak némi habozás után vigyorodott el.

– Sosem olyan rossz a helyzet, ahogy kinéz, Dai Shan. Idén kissé rosszabb, mint általában, ennyi az egész. Most télen is folytatódtak a rajtaütések, még a legkeményebb hidegben is. De az egész Határvidéken így volt. Még mindig jönnek éjszakánként, de hát mi mást is várhatnánk tavasszal, már ha ezt tavasznak lehet nevezni. A Fertőből visszatérő felderítők – már amelyik visszatér egyáltalán –, trallok táborokról hoznak híreket. Mindig új híreket, új táborokról. De a Tarwyn-résben megállítjuk őket, és visszaverjük, mint mindig.

– Természetesen – mondta Lan, de a hangján nem az érződött, mintha tényleg olyan biztos lenne benne.

Ingtar arcáról egy pillanatra leolvadt a vigyor, de rögtön visszatért. Szótlanul bekalauzolta őket Agelmar nagyúr dolgozószobájába, majd sürgős elintéznivalóira hivatkozva távozott.

Ez a helyiség is épp úgy a puszta célszerűség jegyében épült, mint az erőd összes többi terme. A falakon lőrések nyíltak, de még a vastag ajtón is, amit egyébként súlyos keresztrúddal lehetett eltorlaszolni, és vaspántok is erősítették. Itt egyetlen falikárpit volt csak. Teljesen befedte az egyik falat. A Fal Daraihoz hasonló páncélzatú és fegyverzetű katonákat ábrázolt, akik Myrddraalokkal és trallokokkal harcoltak egy szorosban.

Egy asztal, egy láda, és néhány szék volt az összes bútorzat, kivéve két fegyverállványt az egyik fal mellett. Ez utóbbiak legalább annyira vonzották Rand pillantását, mint a kárpit. Az egyikben kétkezes kard állt, magasabb, mint ő, továbbá egy közönségesebb széles kard, alattuk pedig egy tüskés buzogány és egy hosszú, karvaly alakú pajzs, címerén három róka. A másikról teljes páncélruha lógott, olyan elrendezésben, ahogy viselné az ember. Sisakforgós sisak, rácsos sisakrostéllyal, dupla láncszövet nyakvédővel. Hosszú láncing, deréktól lefelé középen elválasztva, lovagláshoz, alatta bőr zeke, a használattól kifényesedve. Mellvért, acélkesztyűk, térd- és könyökvédők, domború páncéllapok a vállra, a karra, a lábakra. Még itt, a fellegvár szívében is használatra készen állt minden fegyver és páncél. A bútorzathoz hasonlóan ezeket is egyszerű, de vaskos aranydíszítések borították.

Maga Agelmar, amint beléptek felállt, megkerülte az íróasztalát, amelyen térképek, papírhalmok és tintatartókban álló lúdtollak hevertek elszórva. A nagyúr első pillantásra túl békésnek tűnt a szobához képest, magas, széles gallérú kék bársonyzekéjével, puha bőrcipőivel, de jobban megnézve rögtön megváltozott az ember véleménye róla. Mint minden shienari harcos, akit Rand eddig látott, ő is borotválta a fejét, csak egy varkocsot hagyott meg. Utóbbi hófehér volt. Meg Lanénál is szigorúbb arcán csak a szeme körül látszottak ráncok. Maguk a szemek barna kövek, bár ezúttal mosolyogtak.

– Béke, milyen jó újra látni, Dai Shan – mondta Fal Dara ura. – Akárcsak önt, Moiraine Aes Sedai, sőt, önt talán még nagyobb öröm. A jelenléte felmelegíti a lelkem, aes sedai.

– Ninte calichniye no domashita, Agelmar Dai Shan – felelte szertartásosan Moiraine, de azért volt valami a hangjában, ami elárulta, a férfi régi barátja. – A szíves fogadtatás felmelegíti a lelkem, Agelmar nagyúr.

– Kodome calichniye ga ni aes sedai hei. Egy aes sedai itt mindig szíves fogadtatásra lel. – Loial felé fordult. – Távol jár a steddingtől, ogier, de jelenléte egész Fal Darának megtiszteltetés. Örökös dicsőség az Építőknek. Kiserai ti Wansho hei.

– Érdemtelen vagyok – hajolt meg Loial. – Számomra a megtiszteltetés. – A nyers kőfalakra nézett, és úgy látszott, nehezen tud uralkodni magán. Rand megkönnyebbülésére azért sikerült megállnia, hogy ne tegyen megjegyzést.

Feketébe és aranyba öltözött szolgák jelentek meg halk, puha cipős léptekkel. Némelyikük összehajtogatott, forró és nedves törlőruhákat hozott ezüsttálcákon, hogy letisztíthassák a kezükről, az arcukról az út porát. Mások forralt bort, és mazsolával, aszalt sárgabarackkal teli ezüsttálakat. Agelmar nagyúr utasítást adott, hogy készítsenek elő szobákat és forró fürdőt a vendégeknek.

– Hosszú az út Tar Valonból – mondta. – Bizonyára fáradtak.

– Rövid úton jöttünk – közölte vele Lan – de fárasztóbbon, mint a hosszú.

Agelmar értetlenül nézett, amikor az őrző semmi többet nem mondott, de aztán egyszerűen így szólt:

– Néhány nap pihenés, és máris újra kitűnő formában lesznek.

– Csak egyetlen éjszakára kérek szállást – mondta Moiraine –, nekünk és a lovainknak. És friss készleteket reggel, ha ez nem okoz nehézséget. Hamar el kell hagynunk, attól félek.

Agelmar a homlokát ráncolta.

– De hát én azt hittem... Moiraine Sedai, tudom, hogy nincs jogom ezt kérni öntől, de ezer kopjával érne fel a Tarwyn-résben. És ön is, Dai Shan. Ha híre megy, hogy az Arany Daru újra száll, tényleg legalább ezer ember gyűlik a zászlaja alá.

– A Hét Torony romokban áll – csattant fel Lan. – Malkier halott. Az a kevés, ami a népéből megmaradt, elmenekült, szétszóródott a világ nyolc sarka felé. Most már őrző vagyok, Agelmar, felesküdtem Tar Valon lángjára, és éppen a Fertőbe tartok.

– Hát persze, Dai Sh... Lan. Világos. De biztos vagyok benne, hogy néhány nap késlekedés, legfeljebb egy-két hét, nem számít sokat. Szükség van rád. Rád, és Moiraine Sedai-ra.

Moiraine elvett egy ezüstkelyhet az egyik szolgától.

– Ingtar, úgy tűnik, meg van győződve, hogy felül fognak kerekedni a mostani veszélyen, mint oly sokszor tették azt már az évek során.

– Aes sedai – mondta Agelmar fanyarul –, ha Ingtarnak egyedül kellene a Tarwyn-résbe lovagolnia, akkor is egész úton azt hirdetné, hogy most is vissza fogjuk űzni a trallokokat. Amilyen büszke, nem sok hiányzik hozzá, hogy tényleg elhiggye, hogy egyedül is képes lenne rá.

– Ezúttal nem olyan magabiztos, mint gondolod, Agelmar. – Az őrző is kézbe vett egy kupát, de nem ivott. – Mennyire rossz a helyzet?

Agelmar habozott, majd előhúzott egy térképet az asztalon lévő halomból. Egy darabig fókuszálatlan szemekkel nézett rá, a gondolataiba merült, majd visszadobta.

– Mikor kilovagolunk a Réshez – mondta csendesen –, a népet délre küldjük, Fal Moranba. A főváros talán nem esik el. Béke, nem szabad elesnie. Valaminek meg kell maradnia.

– Ennyire nagy a baj? – kérdezte Lan, mire Agelmar fáradtan bólintott.

Rand aggodalmasan nézett össze Mattel és Perrinnel. Könnyű volt azt hinni, hogy a Fertőben gyülekező trallokok őt akarják elfogni, illetve őket. Agelmar zordonan folytatta.

– Kandor, Arafel, Saldaea – a trallokok mindet egész télen át folyamatosan rajtaütésekkel zaklatták. Ilyesmi nem volt a trallok háborúk óta. A harcok sosem voltak ilyen hevesek, a portyázó csapatok ilyen nagyok, ilyen elszántak. Minden király és uralkodótanács biztos benne, hogy nagy csapás várható a Fertőből, de a Határvidék minden egyes állama meg van győződve, hogy ők lesznek a célpont. Pedig egyikük felderítői, mint ahogy az őrzők sem jelentettek a határaikon gyülekező trallokokat, nem úgy, mint itt. Ennek ellenére meg vannak győződve az igazukról, és nem mernek máshová harcosokat küldeni. A nép azt suttogja, itt a világvége, a Sötét Úr újra kiszabadult. Shienar maga lovagol Tarwyn-résbe. Legalább tízszeres lesz a túlerő. Legalább. Lehet, hogy ez lesz a Kopják utolsó Összegyűjtése.

– Lan... Nem! Dai Shan! Mert igenis koszorús malkieri hadúr vagy, akármit mondasz is. Dai Shan, ha az Arany Daru a sereg élén lobogna, az, ha mást nem, legalább fellelkesítené az embereket. Nagyon jól tudják, hogy meghalni lovagolnak északra. Amellett futótűzként terjedne el a hír, és bár a királyaik azt mondták nekik, hogy ne menjenek sehová, kopják érkeznének Arafelből és Kandorból, sőt, még Saldaeából is. Bár nem érnének ide időben, hogy mellettünk álljanak a Résben, de Shienart még megmenthetnék.

Lan a kupája mélyébe meredt. Az arckifejezése nem változott, de bor loccsant a kezére; az ezüstkupa összegyűrődött a szorításában. Egy szolga elvette tőle a tönkrement serleget, és megtörölte a kezét egy nedves ronggyal. Közben egy másik új kupát nyújtott át neki. Lan, úgy látszott, az egészet észre sem veszi.

– Nem tehetem! – suttogta rekedten. Mikor felemelte a fejét, kék szemei vad tűzzel izzottak, de a hangja újra nyugodt volt, és színtelen. – Őrző vagyok, Agelmar. – Szúrós pillantással nézett végig Randen, Maten, Perrinen, majd Moiraine-en. – Hajnalhasadáskor kilovagolok, a Fertő felé.

Agelmar szomorúan sóhajtott.

– Moiraine Sedai, nem jönne velünk legalább ön? Egy aes sedai eldöntheti a csata sorsát.

– Nem mehetek, Agelmar nagyúr. – Látszott, nem könnyű ezt mondania. – Valóban csata készül, nem véletlen, hogy trallokok gyülekeznek Shienar határán. De a mi csatánk, az igazi ütközet a Sötét Úrral, a Fertőben zajlik majd, a Világ Szeménél. Önnek a saját harcát kell vívnia, nekünk a miénket.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy kiszabadult?! – A sziklakemény Agelmar hangja rémültnek tűnt.

Moiraine gyorsan megrázta a fejét.

– Még nem. Ha győzelmet aratunk a Világ Szeménél, talán soha többé nem is fog.

– Meg tudja találni a Szemet, aes sedai? Ha ezen múlik a Sötét Úr visszaszorítása, akkor gyakorlatilag már végünk is van. Sokan próbálták meg, sikertelenül.

– Én meg fogom találni, Agelmar Nagyúr. Még nem veszett el a remény.

Agelmar elgondolkozva nézett rá, majd a többieket kezdte tanulmányozni. Nynaeve-t és Egwene-t csodálkozva nézte. Tanyasi viseletük éles kontrasztban állt Moiraine selyemruháival, bár azokon is épp úgy nyomot hagyott a hosszú utazás.

– Ők is aes sedai-ok? – kérdezte kétkedően. Mikor Moiraine megrázta a fejét, még értetlenebb lett az arca. Az emondmezei fiatalembereken is végigfutott a pillantása. Randen megállt, egy villanással a derekára csatolt piros vászonba tekert kardot is érintette. – Különös kíséretet visz magával, aes sedai. Egyetlen harcost. – Perrinre nézett, az oldalán lógó fejszére. – Talán kettőt. De mindketten szinte még fiúk. Hadd küldjek néhány embert önökkel. Száz kopja ide vagy oda, a Résben úgysem dönt el semmit, de magának többre lesz szüksége, mint egy őrző és három legény. A két nő nem lesz segítség, hacsak nem álcázott aielek. A Fertő idén rosszabb, mint máskor. Valahogy... nyugtalan.

– Száz kopja túl sok lenne – így Lan, – de még ezer sem lenne elég. Minél nagyobb csapattal megyünk, annál nagyobb az esélye, hogy fölhívjuk magunkra a figyelmet. Harc nélkül kell elérnünk a Szemig, ha lehetséges. Hiszen tudod, hogy a csata szinte előre el van döntve, ha a trallokoknak sikerül a Fertőben összecsapást kikényszerítenie.

Agelmar komoran bólintott, de nem volt hajlandó föladni.

– Akkor kevesebbet. Még tíz jó emberrel is nagyobb esélyed van, hogy Moiraine Sedai-t és a másik két nőt biztonságban a Zöld Emberhez kísérd, mint mindössze ezzel a három fiatal fickóval.

Rand rájött, Fal Dara ura azt feltételezi, Nynaeve és Egwene az, aki Moiraine oldalán a Sötét Úr ellen fog harcolni. Végül is érthető, hogy ezt gondolja. Ez a fajta összecsapás csak az Egyetlen Hatalom használatával lehetséges, akkor pedig csak nőkről lehet szó. Ez a fajta összecsapás csak a Hatalom használatával lehetséges. Az övébe dugta a hüvelykujját, és jól megszorította a szíjat, hogy ne remegjen a keze.

– Egyet sem – mondta Moiraine. Agelmar újra nyitotta volna a száját, de a nő folytatta, mielőtt megszólalhatott volna. – Ilyen a Szem, és a Zöld Ember természete. Hány Fal Darai találta meg eddig összesen a Zöld Embert és a Szemet?

– Összesen? – A nagyúr megvonta a vállát. – A Százéves háború óta egy kézen is meg lehet számlálni. Az utóbbi öt évben az egész Határvidékről összesen egy.

– A Világ Szemét senki nem találja meg, ha a Zöld Ember nem akarja. A szükség a kulcs, és a szándék. Én tudom, merre menjek – már jártam ott egyszer. – Rand döbbenten kapta felé a fejét, és nem is csak ő az emondmezeiek közül, de a nő mintha észre sem vette volna. – De elég, ha csak egy is van közöttünk, aki dicsőségre vágyik, aki azt szeretné, ha az előző néggyel együtt emlegetnék a nevét, és talán sosem találjuk meg, annak ellenére, hogy pontosan arra helyre megyünk, amire emlékezek.

– Látta a Zöld Embert, Moiraine Sedai? – Fal Dara urára ez szemmel láthatóan nagy hatással volt, de aztán rögtön elkomorult. – De ha egyszer már találkozott vele...

– A szükség a kulcs – mondta halkan Moiraine –, és az enyémnél nagyobb szükség nem létezik. A miénknél. És velem van valami, ami a többi keresőnél nem volt.

Épp csak egy pillanatra fordította el a tekintetét a nagyúr arcáról, de Rand biztos volt benne, hogy Loial felé villant a szeme. Ő is az ogierre nézett, kérdően, de az csak megvonta a vállát.

– Ta'veren – mondta halkan Loial.

Agelmar széttárta a kezét.

– Legyen, ahogy kívánja, aes sedai. Béke, ha az igazi csata a Világ Szeménél lesz, kedvem lenne ön után vinni a fekete karvalyos lobogót, a Rés helyett. Utat vághatnék a csapatának...

– Az katasztrofális lenne, Agelmar nagyúr. Tarwyn-résnél éppúgy, mint a Szemnél. Magának megvan a maga harca, és nekünk a miénk.

– Béke! Ahogy mondja, aes sedai.

Miután így döntésre jutott, bármennyire nem tetszett is az neki, Fal Dara ura láthatólag le is zárta magában a témát. Az asztalához invitálta őket, és karvalyokról, lovakról és kutyákról beszélgetett velük. Trallokokról, a Tarwyn-résről, vagy a Világ Szeméről többet nem tett említést.

A terem, ahol ettek, épp olyan kopár és dísztelen volt, mint a dolgozószoba. Az asztalon és a székeken kívül alig volt benne bútor. Ezek is mind igen egyszerűek voltak, mind anyagukban, mind kidolgozásukban. Szépek, de egyszerűek. Jókora kandalló melegítette a helyiséget, de nem volt túl meleg, hogy ha a bent tartózkodókat hirtelen kihívják, ne dermessze meg őket nagyon a kinti hideg. Libériás inasok hordtak be levest, kenyeret és sajtot. A beszélgetés könyvekről és zenéről folyt, amíg Agelmar nagyúr észre nem vette, hogy az emondmezeiek hallgatnak. Ahogy jó házigazdához illik, udvariasan kérdezgetni kezdte őket, hogy bevonja őket a társalgásba.

Rand hamarosan azon vette észre magát, hogy a többiekkel versengve mesél Emondmezőről és a Folyóközről. Igencsak oda kellett figyelnie magára, nehogy túlságosan eljárjon a szája. Remélte, a többiek is vigyáznak a nyelvükre, főleg Mat. Egyedül Nynaeve maradt tartózkodó, ő csendben evett-ivott tovább.

– Van egy dal a Folyóközben – mondta Mat. – Az a címe, Hazafelé, a Tarwyn-résből. – Kissé akadozva fejezte be a mondatot, időközben ő is rájött, hogy pont azt hozza föl, amit eddig végig elkerültek, de Agelmar könnyen megoldotta a helyzetet.

– Nem csoda. Nem sok olyan ország van, ahonnan ne küldtek volna a katonákat a Fertő ellen az évek során.

Rand Matre és Perrinre nézett. Mat hangtalanul tátogta feléjük: Manetheren.

A nagyúr odasúgott valamit az egyik szolgának. Az nyomban elsietett, és mire a többi inas leszedte az asztalt, egy bádogdobozzal tért vissza, továbbá agyagpipákkal Lan, Loial és Agelmar részére.

– Folyóközi dohány – mondta Fal Dara ura, miközben a pipáikat tömték. – Errefelé nehéz hozzájutni, de megéri az árát.

Mikor mindhárman elégedetten pöfékeltek már, a nagyúr az ogierre nézett.

– Gondterheltnek tűnik, Építő. Remélem, nem az Epedés bántja. Mennyi ideje hagyta el a steddinget?

– Nem az Epedéssel van a baj. Nem jöttem el még olyan régen – Loial megvonta a vállát. A pipájából felszálló kékesszürke füstcsík spirált írt le, ahogy gesztikulált. – Arra számítottam – azt reméltem, hogy a liget még itt lesz. Vagy legalább Mafal Dadaranellből maradt valami.

– Kiserai ti Wansho – mormogta Agelmar. – A trallok háborúk után nem maradt más, csak emlékek, Loial, Arent fia, no meg emberek, akik emlékeztek, és építkezni kezdtek. Persze az Építők keze munkáját semmivel sem tudták jobban utánozni, mint mondjuk én tudnám. Azoknak a bonyolult hajlatoknak és mintáknak az elkészítése meghaladja az emberi kéz és szem képességeit. Talán el akartuk kerülni, hogy gyenge utánzatot építsünk, ami örökké csak a veszteségünkre emlékeztetne minket. Az egyszerűségnek is megvan a maga szépsége, az egyenes vonalaknak, a magányos virágnak a kövek között. A kő ridegsége csak még jobban kiemeli, milyen gyönyörű a virág. Igyekszünk nem a múltban élni, nem rágódni azon, ami örökre elveszett. Abba a legerősebb szív is beleszakadna.

– A rózsaszirom vízen lebeg – idézte lassan Lan. – Jégmadár villan a tócsa fölött. Élet és szépség pörög a halál közepén.

– Igen – így Agelmar. – Igen. Ez a rész nekem is mindig ezt jelképezte. Pontosan erről van szó.

A két férfi odabiccentett egymásnak.

Lan és a költészet? Ez az ember olyan, mint a hagyma, gondolta Rand. Ahányszor csak azt hitte, hogy tud valamit az őrzőről, mindig újabb réteget fedezett fel az előző alatt.

Loial elgondolkozva bólintott.

– Talán én is túlságosan a múltban élek. De a ligetek akkor is gyönyörűek voltak. – De azért úgy nézett a kopár szobára, mintha most látná először, és hirtelen érdemesnek találná, hogy jobban megfigyelje.

Ingtar jelent meg. Meghajolt Agelmar nagyúr felé.

– Elnézését kérem, uram, de tudni akarta, ha bármi szokatlan történik, bármilyen apróság legyen is az.

– Igen. Mi az?

– Tényleg csak egy apróság, uram. Egy idegen próbált behatolni a városba. Nem shienari. A kiejtése alapján lugardi. Legalábbis néha úgy beszélt. Amikor a déli kapu őrei kérdőre akarták vonni, elfutott. Látták, ahogy eltűnik az erdőben, de kis idővel később észrevették, amint a falat próbálta megmászni.

– Még hogy apróság! – Agelmar nagy zajjal hátralökte a székét; felpattant. – Béke! A toronyőrség olyan hanyag, hogy bárki észrevétlenül a falig juthat, és te ezt apróságnak nevezed?

– Ez egy őrült, nagyuram. – Ingtar hangjába csodálat vegyült. – Az őrülteket a Fény védelmezi. Lehet, hogy a Fény kendőzte el a toronyőrség szemét, hogy a falhoz juthasson. Egy szerencsétlen háborodott önmagában csak nem jelent veszélyt.

– Behozták már a fellegvárba? Hozd ide. Most rögtön. – Ingtar meghajolt, majd távozott. Agelmar Moiraine-hez fordult. – Bocsásson meg, aes sedai, de ennek utána kell néznem. Talán tényleg csak egy szerencsétlen flótás, akinek a Fény elvakította az elméjét, de... Két nappal ezelőtt, éjszaka, öt saját emberünket rajtakapták, amint egy lovaskapu zsanérjait próbálják átfűrészelni. Nem túl nagy bejáratról van szó, de a trallokok, ha egyesével is, pont befértek volna rajta. – Elfintorodott. – Árnybarátok lehettek, gondolom, bár gyűlölöm, hogy egy shienariról ezt kell hinnem. Sosem fogom biztosan megtudni, mert a nép széttépte őket, mielőtt az őrség odaért volna. Ha még a shienariak is lehetnek árnybarátok, a külföldiekkel különösen elővigyázatosnak kell lennem a jelenlegi helyzetben. Ha vissza kívánnak vonulni, intézkedem, hogy a szobáikhoz vezessék önöket.

– Az árnybarátoknak nem számít sem határ, sem származás – mondta Moiraine. – Minden országban előfordulnak, nincs saját nemzetük. Engem is érdekel ez az illető. A Minta Hálót formál, Agelmar nagyúr, de a Háló alakja még nem szilárdult meg. Most még nem tudni, magába foglalja-e majd az egész világot, vagy éppen felbomlik, és a Kerék új szövésbe kezd. Ezen a ponton apróságok is megváltoztathatják az alakját. Most még a legkisebb dolgokra is odafigyelek, ha szokatlanok.

Agelmar Nynaeve-re és Egwene-re pillantott.

– Ahogy kívánja, aes sedai.

Ingtar lépett újra a terembe, két alabárdos őrrel. Utóbbiak egy férfit kísértek, aki úgy nézett ki, mint egy kifordított rongyoszsák. Arcán rétegekben állt a piszok, csenevész haja és szakálla csomókban tapadt össze a kosztól. Görnyedt tartásban kacsázott, szemei jobbra, balra cikáztak. Avas bűz terjengett körülötte.

Rand érdeklődve hajolt előre, próbált keresztüllátni a piszkon.

– Nincs okuk, hogy fogva tartsanak – vinnyogta a koszos férfi. – Egyszerű, ágrólszakadt szegény ember vagyok, akit elhagyott a Fény. Csak egy helyet keresek, mint mindenki más, ahol védelmet kapok az Árnyék ellen.

– Meglehetősen szokatlan, hogy valaki éppen a Határvidéken... – kezdte Agelmar, de Mat a szavába vágott.

– A házaló!

– Padan Fain – bólintott Perrin.

– A koldus – mondta Rand. Hirtelen berekedt. Fain szemében olyan tömény gyűlölet villant fel, hogy hátrahőkölt. – Ő az, aki Caemlynben utánunk kérdezősködött. Csak ő lehet az.

– Szóval mégiscsak érinti a dolog, Moiraine Sedai – mondta elgondolkozva Agelmar.

Moiraine bólintott.

– Attól félek, igen.

– Én nem akartam – bőgte el magát Fain. Kövér könnycseppek vájtak árkokat az arcán a koszba, de a legalsó réteget azért nem érték el. – Rá kényszerített! Ő és a lángoló szemei. – Rand összerezzent. Mat a köpenye alá dugta a kezét. Biztos megint a Shadar Logoth-i tőrt tapogatja. – A kopójává tett! A kopójává, hogy folyton nyomozzak, vadásszak, egy perc pihenő nélkül. És még mindig a kopója vagyok, még azután is, hogy eldobott.

– Ez nem mindannyiunkat érint – mondta zordan az aes sedai. – Van valami hely, ahol egyedül beszélhetnék vele, Agelmar nagyúr? – Undorral húzta el a száját. – És először fürdessék meg. Lehet, hogy hozzá kell majd érnem. – Agelmar bólintott. Halkan utasításokat adott Ingtarnak, aki meghajolt, majd távozott.

– Nem hagyom, hogy kényszerítsenek! – A hang Fainé volt, de már nem sírt. Öntelt, éles hang váltotta fel a nyafogást. Kihúzta magát, már egyáltalán nem volt görnyedt a tartása. Hátradobta a fejét, és a plafon felé ordította. – Soha többé! Nem hagyom! – Úgy nézett szembe Agelmarral, mintha a két katona a testőrsége lett volna, Fal Dara ura pedig vele egyenrangú személy, nem a fogvatartója. Aztán mézes-mázos hangra váltott. – Egyszerű félreértés az egész, nagyuram. Néha rámtörnek ilyen rohamok, de ez már nem lesz így sokáig. Igen, hamarosan megszabadulok tőlük. – Megvetően intett a rongyokra, amiket viselt. – Ezek ne vezessék félre, nagyuram. Álcáznom kellett magam azok ellen, akik meg akartak állítani, és hosszú, nehéz utat tettem meg. De végre olyan földre értem, ahol az emberek még tisztában vannak vele, mekkora fenyegetést jelent Ba'alzamon, ahol az emberek ma is a Sötét Úr ellen harcolnak.

Rand kimeredt szemekkel bámult. Fain hangja volt, de a szavak, a stílus cseppet sem a házalóra utaltak.

– Szóval azért jött ide, mert trallokok ellen harcolunk – így Agelmar. – És olyan fontos személyiség, hogy valaki meg akarja állítani. Csakhogy ezek az emberek azt mondják, maga egy Padan Fain nevű házaló, és hogy őket követi.

Fain zavarba jött, Moiraine-re pillantott, majd gyorsan el kis kapta róla a szemét. Végignézett az emondmezeieken, majd sietve visszafordult Fal Dara ura felé. Ám amikor újra megszólalt, továbbra is magabiztos volt a hangja.

– Padan Fain, egyszerűen egy, számos álca közül, amit az évek során viselni voltam kénytelen. A Sötétség barátai üldöznek, ugyanis rájöttem, hogy hogyan lehet legyőzni az Árnyékot. Én meg tudom mutatni önnek, hogyan győzheti le a Sötét Urat, nagyuram.

– Tesszük, ami tőlünk telik – mondta fanyarul Agelmar. – A Kerék Sző, a Minta jő, de mindenesetre a Világtörés óta harcolunk a Sötétség Nagyura ellen, anélkül, hogy erre házalóknak kellett volna megtanítania bennünket.

– Nagyuram, hatalma és haditudása megkérdőjelezhetetlen, de örökké ellen tud majd állni velük a Sötét Úr támadásainak? Nem veszi tán gyakran azon észre magát, hogy csak puszta védekezésre futja az erejéből? Bocsássa meg a vakmerőségemet, de ha csak a jelenlegi erőire számíthat, végül el fogják taposni. Ezzel tisztában vagyok. Higgye el, hogy így van. Efelől nem lehet kétség. De én meg tudom mutatni önnek, uram, hogy irthatja ki az Árnyékot az országból. – A hangja most még kenetteljesebb lett, bár ugyanakkor továbbra is gőgös maradt. – Ha csak egyszer kipróbálja, amit tanácsolok, meglátja, nagyuram. Meg fogja tisztítani az országot. Ön, nagyságos uram, képes rá, ha megfelelően irányítja az erőit. Ne engedje, hogy Tar Valon csapdába ejtse, behálózza, és meg fogja menteni a világot. Nagyuram, az ön nevére úgy emlékeznek majd az eljövendő korokban, mint a hősre, aki elérte a Fény végső győzelmét. – Az őrök nem mozdultak el a helyükről, de fogást váltottak alabárdjuk hosszú nyelén, mintha arra számítanának, esetleg használniuk kell.

– Meglehetősen nagyra tartja magát, ahhoz képest, hogy házaló – mondta Agelmar a válla fölött Lannak. – Azt hiszem, Ingtarnak igaza van. Tényleg őrült.

Fain szemei dühösen szűkültek össze, de a hangja továbbra is mézes-mázos maradt.

– Nagyuram, tudom, hogy a szavaim grandiózusnak tűnhetnek, de ha csak annyit... – Hirtelen elharapta a mondatot, Moiraine ugyanis felállt, és lassan elkezdte megkerülni az asztalt. Csak az őrök leengedett alabárdjai akadályozták meg, hogy Fain kihátráljon a szobából.

Moiraine Mat széke mögött megállt, vállára tette a kezét, lehajolt mellé, és a fülébe súgott valamit. Akármit mondott is, a fiú arcáról eltűnt a feszültség, még a kezét is kivette a köpenye alól. Ezután továbbsétált. Agelmar mellett állt meg, Fainnel szemközt. Amint odaért, a házaló újra előregörnyedt.

– Gyűlölöm – nyafogta. – Meg akarok szabadulni tőle. Szeretnék újra a Fényben járni. – Rázkódni kezdtek a vállai. Még hevesebben záporoztak a könnyei, mint korábban. – Kényszerített rá.

– Attól félek, tényleg több ez, mint egyszerű házaló, Agelmar nagyúr – mondta az aes sedai. – Nem egészen ember már, rosszabb, mint a gonosz, és el sem tudja képzelni, milyen veszélyes. Majd megfürdetik, miután beszéltem vele. Egy percet sem merek vesztegetni. Gyere, Lan.

Huszonötödik fejezet

Újabb mesék a Kerékről

Rand egyszerűen képtelen volt egyhelyben ülni. Fel-alá sétálgatott az étkezőasztal mellett. Tizenkét lépés. Az asztal tizenkét lépés hosszú volt, akárhányszor mérte is le. Dühösen kényszerítette magát, hogy ne számolja. Micsoda hülyeség. Ki a fenét érdekel, milyen hosszú ez a francos asztal? Pár perc múlva azon kapta magát, hogy azt számolja, hányszor teszi meg oda vissza a távot. Mit mondhat Moiraine-nek? Tudja vajon Fain, miért üldöz minket a Sötét Úr? Tudja, melyikünket akarja?

A barátaira pillantott. Perrin szétmorzsolt egy kenyérdarabot. Egy ujjal, unottan lökdöste ide-oda a morzsákat. Sárga szemei pislogás nélkül meredtek maga elé az asztalra, de valójában mintha valami távoli pontot nézett volna. Mat görnyedten ült a székén, félig lecsukott szemmel. Arcán apró mosoly. Nem mintha jókedvűnek tűnt volna, inkább idegesnek. A felszínen úgy nézett ki, mint a régi Mat, de időnként önkéntelenül is megérintette a Shadar Logoth-i tőrt a zekéjén keresztül. Mit mondhat neki Fain? Mit tudhat?

Loial legalább nem tűnt idegesnek. Az ogier a falakat tanulmányozta. Először megállt a szoba közepén, és lassan körbefordult, most pedig majdnem a kőhöz nyomta széles orrát, úgy simított végig vaskos ujjaival egy illesztést. Néha a szemét is becsukta, mintha a tapintás ez esetben fontosabb lenne, mint a látás. Időnként megrezzent a füle, és ogierül kezdett dünnyögni magában. Szemmel láthatóan teljesen megfeledkezett róla, hogy rajta kívül bárki más is van a szobában.

Agelmar nagyúr a szoba végében húzódó hosszú kandalló előtt állva Nynaeve-vel és Egwene-nel beszélgetett. Jó házigazda volt, kitűnően értett hozzá, hogyan felejtesse el a vendégeivel a gondjaikat. Egwene számos történetétől önfeledten vihogott. Egyszer még Nynaeve is hátradobta e fejét, és harsogva felkacagott. Rand a váratlan hangtól összerezzent, majd még egyszer, amikor Mat széke nagy robajjal a földre zuhant.

– Vér és hamu! – morogta Mat. Nynaeve a nyelvezet hallatán elhúzta a száját, de a fiú nem törődött vele. – Mi tart ilyen sokáig? – Felállította a székét, majd senkire sem nézve visszaült rá. Egyik keze a köpenye alá tévedt.

Fal Dara ura helytelenítőleg nézett rá. Majd Randre és Perrinre vándorolt a pillantása, de velük szemben sem változott a tekintete. Visszafordult a nőkhöz. Rand fel alá sétálás közben éppen a közelükbe ért.

– Nagyuram – mondta Egwene, olyan magától értetődő természetességgel, mintha egész életében rangos beszélgetőpartnerekkel társalgott volna, akiket a címükön kell szólítani –, én azt hittem, őrző, de ön Dai Shannak hívja, és egy bizonyos arany darus lobogóról beszél, mint ahogy a városban már mások is. Néha egészen úgy tűnik nagyuram szavaiból, mintha Lan legalábbis király lenne. Emlékszem, Moiraine egyszer a Hét Torony utolsó urának nevezte. Ki ő valójában?

Nynaeve a kupáját kezdte tanulmányozni, de Randnek semmi kétsége nem volt, hogy jobban hegyezi a fülét, mint Egwene. Ő maga is megállt, próbálta feltűnés nélkül kihallgatni a beszélgetést.

– A Hét Torony ura – húzta össze a szemöldökét Agelmar. – Ősi cím ez, Egwene úrhölgy. Még Tear nagyuraié sem régebbi, bár Andor királynőjéé majdnem. – Nehezet sóhajtott, majd megcsóválta a fejét. – Ő sosem beszél róla, de a Határvidéken közismert a történet. Valóban király, vagy legalábbis elvileg az lenne. Al'Lan Mandragoran, a Hét Torony ura, a Tavak ura, a malkieriek koronázatlan királya. – Borotvált fejét magasra emelte, szeme csillogott, mintha apai büszkeséget érezne. A hangja megerősödött, érzelmei heve fűtötte. Most a messzebb ülők is jól hallották, mit mond. – Mi, shienariak, határvidékieknek hívjuk magunkat, de kevesebb mint ötven évvel ezelőtt, Shienar igazából nem is volt Határvidék. Tőlünk és Arafeltől északra húzódott Malkier. Shienar kopjái rendszeresen északra lovagoltak, de Malkier volt az az ország, ami igazából visszatartotta a Fertőt. Malkier. Béke őrizze az emlékét, a Fény ragyogjon a nevére.

– Lan Malkierből származik – mondta halkan a javasasszony. Most már ő is felnézett. Aggodalmasan ráncolta a homlokát.

Nem kérdés volt, de Agelmar bólintott.

– Igen, Nynaeve úrhölgy, ő al'Akir Mandragoran, Malkier utolsó koronás királyának fia. Hogy hogyan lett az, ami ma? Talán Lainnal kezdődött a dolog. Lain Mandragoran, a király fivére vérszemet kapott, és a Fertőn keresztül az Átokföldre vezette a kopjáit, talán egyenesen Shayol Ghulig. A dolog hátterében Lain felesége, Breyan állt, ő biztatta a férjét, ugyanis végtelen irigység lángolt a szívében, amiért al'Akir lépett a trónra Lain helyett. A király és Lain olyan közel álltak egymáshoz, amennyire az fivérek között csak lehetséges, mintha ikrek lettek volna, még azután is, hogy Akir neve elé odakerült a királyi al'. Breyant azonban marta a féltékenység. Laint dicsőítették a tetteiért, jogosan, de al'Akirt még ő sem tudta túlragyogni. Akir férfiként és királyként is olyan volt, amilyen száz évben egyszer, ha előfordul. Béke rá és el'Leannára.

– Lain az Átokföldön esett el, vele együtt majdnem mindenki, aki vele tartott, katonák, akiknek az elveszítését Malkier nem engedhette volna meg magának. Breyan a királyt hibáztatta, azt állította, maga Shayol Ghul is elbukott volna, ha al'Akir a malkieri haderő többi részével, a férjével tart. Bosszúból összeesküvést szőtt Cowin Gemallannal, akit Tisztaszívű Cowinként is ismertek, hogy megszerezzék a trónt Breyan és Lain fiának, Isamnak. Na most, Tisztaszívű nemzeti hős volt, majdnem akkora közszeretetnek örvendett, mint maga al'Akir, azonkívül főúr. Amikor a főurak annak idején, a koronázó gyűlésen pálcát választottak, csak kettővel kapott kevesebbet, mint Akir, és soha nem felejtette el, hogy ha két ember más színű pálcát fektet a Koronázókőre, ő került volna a trónra helyette. Cowin és Breyan titokban haderőket vontak vissza a Fertőből, hogy elfoglalják a Hét Tornyot. Így a határerődökben csak a legszűkebb helyőrség maradt.

– De Cowin irigysége mélyebben gyökerezett. – Agelmar hangjába undor vegyült. – Tisztaszívű, a hős, akinek a Fertőben elért sikereiről, hőstetteiről az egész Határvidéken énekeltek, árnybarát volt. Amint a határerődök meggyengültek, trallokok özönlöttek Malkierbe. Al'Akir király és Lain együtt talán így is talpra tudták volna állítani az országot. Korábban, hasonlóan nehéz helyzetben már megtették. De Lain végzete az Átokföldön, megrázta a népet. A trallok invázió megtörte az ellenállásukat, elveszítették az önbizalmukat. Túl sokan menekültek el. A sokszoros túlerő az ország szívébe szorította vissza a malkierieket.

– Breyan, csecsemő fiával, Isammal elmenekült, de miközben délnek tartott, utolérték a trallokok. Senki nem tudja biztosan, mi lett a sorsuk, de sejthető. Én csak a kisfiút sajnálom. Amikor Tisztaszívű Cowin árulására fény derült, és a fiatal Jain Charin, akit már akkor Kósza Jainnek hívtak, elfogta; amikor Tisztaszívűt láncra verve hozták a Hét Toronyba, a főurak lándzsán akarták látni a fejét. De minthogy a nép szívében közvetlenül al'Akir és Lain után következett, a király párbajra állt ki ellene, és megölte. Al'Akir sírt, amikor végzett Cowinnal. Van, aki azt mondja, a barátját siratta, aki az Árnyéknak adta magát, mások szerint Malkierért hulltak a könnyei. – Fal Dara ura szomorúan csóválta a fejét.

– A Hét Torony végzete akkor már elkerülhetetlen volt. Nem volt idő Shienarból vagy Arafelből segítséget gyűjteni, Malkier pedig egymagában nem állhatott meg, mikor ötezer kopjája holtan hevert az Átokföldön, a határerődeit pedig egytől egyig elfoglalták.

– Al'Akir és királynője, el'Leanna maguk elé hozatták Lant, bölcsőstül. Csecsemő kezeibe fektették Malkier királyainak kardját, azt a kardot, amit ma is visel. Aes sedai kéz kovácsolta fegyver ez, a Hatalom háborúja, az Árnyék háborúja alatt készült. A háború alatt, ami végett vetett a Legendák Korának. Illatos olajjal kenték fel a gyermek fejét, Dai Shannak nevezték ki, koszorús hadúrnak, majd felszentelték, mint Malkier következő királyát. Elmondták a nevében a malkieri uralkodók ősi esküjét.

Agelmar arca elkomorult, elszavalta az esküt, mintha ő is letette volna, azt, vagy egy ahhoz hasonlót.

– Hogy szembeszállok az Árnyékkal; küzdök ellene, amíg az acél kemény, amíg a kő kitart. Hogy utolsó csepp véremig védem Malkiert. Hogy megbosszulom, amit nem lehet megvédeni.

A szavak visszhangozva zengtek a teremben.

– El'Leanna medaliont akasztott fia nyakába, emlékeztetőnek, majd a csecsemőt, akit a királynő saját kezével pólyázott be, húsz, a királyi testőrségből kiválasztott katonának adták át, a legjobb kardforgatóknak, a leghalálosabb harcosoknak. A parancsuk: juttassák a gyermeket Fal Moranba.

– Al'Akir és el'Leanna ezután még egyszer, utoljára, az Árnyék ellen vonultak a malkieriek élén. Ott haltak meg, a Herot gázlónál, és a malkieriek is velük haltak. A Hét Tornyot lerombolták. Shienar, Arafel és Kandor erői a Jehaan Lépcsőjénél vívtak meg a Félemberekkel és a trallokokkal. Sikerült visszavetniük őket, de nem olyan messzire, mint azelőtt. Malkier nagy része trallok kézen maradt, és évről évre, mérföldről mérföldre elnyelte a Fertő. – Agelmar nehéz szívvel sóhajtott. Mikor azonban folytatta, büszkén csengett a hangja, csillogott a szeme.

– Mindössze öt testőr érkezett élve Fal Moranba, egytől egyig sebesülten, de a gyermeknek haja szála sem görbült. Még járni is alig tudott, amikor már tanítani kezdték. Minden tudásukat átadták neki. Ő a fegyverekkel ismerkedett, amikor más gyermekek a játékaikkal. Ő a Fertőt ismerte meg úgy, mint más apróságok az anyjuk kertjét. A bölcsője fölött elmondott esküt az elméjébe véste. Nem maradt mit védeni, de még bosszút állhat. Megtagadta a címeit, a Határvidéken ennek ellenére a Koronázatlanként ismerik, és ha valaha is a magasba emelné Malkier Arany Darumadarát, egy hadsereg gyűlne össze, hogy kövesse. De ő nem akar másokat a halálba vezetni. Ő maga úgy udvarol a Fertőben a halálnak, mint vőlegény a menyasszonynak, de másokat nem hajlandó magával rántani.

– Ha a Fertőbe kell utazniuk, és csak pár emberről lehet szó, nincs megfelelőbb harcos, hogy eljuttassa önöket a céljukhoz, és épségben vissza is hozza. Ő a legjobb őrző, ami azt jelenti, a legjobbak legjobbja. Ezeket a fiúkat akár itt is hagyhatnák, hadd érjenek egy kicsit nálunk, és inkább minden bizalmukat Lanba fektethetnék. A Fertő nem zöldfülű kölyköknek való.

Mat kinyitotta a száját, majd Rand pillantását látva, be is csukta. Igazán megtanulhatna már lakatot tenni rá.

Nynaeve eddig épp olyan elkerekedett szemekkel figyelt, mint Egwene, de most újra a kupájába bámult, sápadtan. Egwene a karjára tette a kezét, együttérzően nézett rá.

Moiraine jelent meg az ajtóban, Lannal a sarkában. Nynaeve hátat fordított nekik.

– Mit mondott? – tört ki Rand. Mat és Perrin felálltak.

– A bunkó parasztja – morogta Agelmar, majd hangosan azt mondta: – Megtudott valamit, aes sedai? Vagy egyszerűen csak egy őrült az illető?

– Őrültnek őrült – így Moiraine –, vagy legalábbis közel áll hozzá, de Padan Fainnel kapcsolatban semmi sem olyan egyszerű, mint amilyennek látszik. – Egy fekete-arany libériás szolga lépett be, meghajlás kíséretében. Ezüsttálcán kék kézmosóedényt hozott, egy kancsót, és sárga szappandarabot, továbbá kis törölközőt. Aggodalmasan nézett Agelmarra. Moiraine utasította, hogy tegye az asztalra. – Elnézését kérem, Agelmar nagyúr, amiért parancsot adtam a szolgáinak – mondta. – Vettem a bátorságot, hogy ezeket itt idekéressem.

Agelmar odabólintott az inasnak, aki az asztalra tette a tálcát, majd sietve távozott.

– A szolgáim bármiben a rendelkezésére állnak, aes sedai.

A víz, amit Moiraine a lavórba öntött, erősen gőzölgött, mintha nemrég még forrásban lett volna. A nő fölhúzta a karján a ruhát, majd vad elszántsággal mosni kezdte a kezét, mit sem törődve a víz hevével.

– Azt mondtam, rosszabb, mint gonosz, és ezzel még csak közelébe sem értem az igazságnak. Soha nem láttam még ennyire szánalmas, idáig lealacsonyodott embert, aki ugyanakkor ennyire elvetemült lett volna. Beszennyezve érzem magam, mert megérintettem, és itt nem egyszerűen a kezemre tapadt piszokra gondolok. Itt mocskolt be – érintette meg a mellét. – A lelke olyannyira leépült, hogy már abban sem vagyok biztos, van-e neki még egyáltalán. Még annál is rosszabb, mintha árnybarát lenne.

– Olyan sajnálni valóan nézett ki – mormogta Egwene. – Emlékszem, ahogy minden tavasszal Emondmezőre érkezett. Folyton nevetett, és tele volt külvilági hírekkel. Bizonyára van még valami remény? „Senki nem járhat olyan régen az Árnyékban, hogy he találhatná meg újra a Fényt” – idézte.

Az aes sedai hevesen dörgölte a kezét a törülközővel.

– Én is mindig így hittem – mondta. – Talán Padan Fain is visszahozható. De negyven éve árnybarát már, és amit az alatt tett, amennyi vér, fájdalom és halál szegélyezte az útját, megdermesztené a szíveteket, ha meg kellene hallgatnotok. Még az egyik legkisebb ezek közül – bár gyanítom, nektek nem olyan lényegtelen – hogy ő hozta Emondmezőre a trallokokat.

– Igen – mondta halkan Rand. Hallotta, ahogy Egwene levegőért kap. Sejthettem volna. A fenébe is, sejthettem volna, amint ráismertem.

– Ide is hozott? – kérdezte Mat. Körbenézett a kőfalakon, és megremegett. Rand szerint inkább a Myrddraalokra emlékezett, mint a trallokokra. Az Enyészeket sem Baerlonban, sem Fehérhídon nem állították meg a falak.

– Ha igen – nevetett Agelmar –, Fal Dara falaiba beletörik a foguk. Számos pereputtyuknak beletört már előttük. – Úgy általában, mindenkihez beszélt, de a tekintete elárulta, elsősorban Egwene-nek és Nynaeve-nek szánja a szavait. – És a Félemberek miatt se aggódjanak. – Mat elvörösödött. – Éjszakára Fal Dara minden utcáját és sikátorát kivilágítjuk. Amellett a falakon belül senki nem rejtheti el az arcát.

– Miért tett volna már Fain mester olyat? – kérdezte Egwene.

– Három évvel ezelőtt... – Moiraine nagy sóhajjal leült. Egészen hátracsúszott a széken, mintha amit Fainnel tett, minden erejét elvette volna. – Idén nyáron lesz három éve. Olyan régen. Kétség kívül a Fény kegyeiben állunk, különben a Hazugságok Atyja már rég győzedelmeskedett volna, miközben én még Tar Valonban ülve tervezgettem. Fain három éve vadászik rátok, a Sötét Úr megbízásából.

– Ez őrültség! – tört ki Rand. – Minden tavasszal eljött a Folyóközbe, olyan pontosan, mint egy óra. Három éve? Hiszen mindig ott voltunk, a szeme előtt, de még csak nem is igen nézett ránk, egyikünkre sem, tavalyig.

Az aes sedai rászegezte az ujját, és rámeredt.

– Fain mindent elmondott nekem, Rand. Vagy majdnem mindent. Azt hiszem, valamit sikerült visszatartania, valami fontosat, minden erőfeszítésem ellenére. De így is éppen eleget mondott. Három évvel ezelőtt egy Félember látogatta meg Murandy egyik városában. Fain persze rettenetesen megrémült, de az árnybarátok előtt az ilyen vizit igen nagy megtiszteltetésnek számít. Északra hozták, a Fertőbe, az Átokföldre. Shayol Ghulba. Ott egy tűzszemű emberrel találkozott, aki Ba'alzamonnak nevezte magát.

Mat kényszeredetten fészkelődött. Rand nagyot nyelt. Persze tényleg így kellett történnie, de ettől nem lett könnyebb elfogadni. Csak Perrin nézett úgy az aes sedai-ra, mintha ő már soha többé nem lepődne meg semmin.

– A Fény védjen meg minket – mondta hevesen Agelmar.

– Fainnek nem tetszett, amit Shayol Ghulban tettek vele – folytatta nyugodtan Moiraine. – A beszélgetésünk alatt gyakran sikoltozott tűzről és fájdalomról. Majdnem belehalt, hogy kénytelen volt előásni az emléket az elméje legmélyebb bugyraiból, ahová rejtette. Még a Gyógyításom után is megviselt roncs. Igen komoly feladat lenne újra minden szempontból teljes, egészséges embert csinálni belőle. Én mindenesetre meg fogom kísérelni, ha másért nem, hát hogy megtudjam, mit rejteget még. A terület miatt esett rá a választás, amerre házalni járt. Nem – tette hozzá gyorsan, amikor fészkelődni kezdtek – nem csak a Folyóköz miatt, akkor még nem. A Hazugságok Atyja nagyjából ugyan tudta, merre találhatja meg, amit keres, de nem sokkal pontosabban, mint mi, Tar Valonban.

– Fain azt mondta, a Sötét Úr kopójává tették, és bizonyos szempontból igaza is van. A Hazugságok Atyja vadászni, nyomozni küldte őt, de előbb átalakította, hogy teljesíteni is tudja a feladatát. Amit ennek az átalakulásnak az érdekében tettek vele, arra Fain emlékezni sem mer. Gyűlöli értük az urát, legalább annyira, mint amennyire fél tőle. Végül elküldték, hogy szaglásszon a Baerlon körüli falvakban, egészen a Ködhegységig, aztán délre, a Tarenig és azon is túl, a Folyóközben.

– Két tavasszal ezelőtt? – kérdezte elgondolkozva Perrin. – Emlékszem arra a tavaszra. Fain később jött, mint szokott, de igazából az volt különös, hogy tovább maradt. Egy teljes héten át lopta a napot a faluban. Nem csinált semmit, csak csikorgatta a fogát, amiért jó pénzt kell kicsengetnie a szobájáért a Borforrás fogadóban. Fain nagyon szereti a pénzét.

– Igen, most már én is emlékszem – így Mat. – Mindenki azt latolgatta, vajon beteg-e, netán egy helybéli nő ejtette rabul a szívét? Na nem mintha bármelyikük is hozzámenne egy házalóhoz. Azzal az erővel akár egy kolompárhoz is férjhez mehetnének.

Egwene felhúzott szemöldökkel nézett rá, mire inkább elhallgatott.

– Azután Faint megint Shayol Ghulba vitték, és az elméjét... lepárolták. – Rand gyomra forogni kezdett az aes sedai hangszíne hallatán. Az ugyanis még a nő arcán átfutó fintornál is többet elárult. – Mindent, amit... érzékelt... összesűrítettek, úgy töltötték vissza belé. Amikor a következő évben megint a Folyóközbe érkezett, már jobban ki tudta választani a célpontjait. Jobban, mint a Sötét Úr gondolta volna. Fain akkor már biztosan tudta, hogy akit keres, három emondmezei ifjú közül valamelyik.

Perrin felmordult, Mat pedig halkan, monoton dünnyögéssel, folyamatosan káromkodott. Még Nynaeve szúrós pillantása sem tudta megállítani. Agelmar kíváncsian nézte őket. Rand épp csak hogy megborzongott, amin kissé csodálkozott is. Három éve vadászik már rá a Sötét Úr... pontosabban rájuk. Ettől pedig vacognia kellene a fogának.

Moiraine nem hagyta zavartatni magát Mat mormogásától. Megemelte a hangját, hogy továbbra is jól lehessen hallani.

– Amikor Fain visszaért Lugardba, álmában megjelent neki Ba'alzamon. Fain megalázkodott előtte, olyan rítusokat hajtott végre, hogy már a felébe belesüketülnétek, ha hallanátok. Még jobban a Sötét Úrhoz kötötte magát. Amit az álmunkban teszünk, néha veszélyesebb lehet, mint amit ébren. – Rand a nő szúrós, figyelmeztető pillantásától fészkelődni kezdett, de az már folytatta is. – Hatalmas jutalmat ígértek neki, egész királyságok fölötti uralmat Ba'alzamon győzelme után, majd közölték vele, hogy amikor visszatér Emondmezőre, meg kell jelölnie a hármat, akit talált. Egy Enyész várja majd, trallokokkal. Azt már tudjuk, hogyan jutottak a trallokok a Folyóközbe. Manetherenben bizonyára volt ogier liget, ezért Átjárókapu is.

– Ott volt mind között a leggyönyörűbb – mondta Loial. – Kivéve persze a Tar Valonit. – Az ogier épp olyan feszülten figyelt, mint mindenki más. – Manetheren emlékét az ogierek a szívükben őrzik. – Agelmar hangtalanul tátogta maga elé a nevet, felhúzott szemöldökkel. Manetheren.

– Agelmar nagyúr – szólt Moiraine. – Majd elmondom, merre találja Mafal Dadaranell átjárókapuját. Be kell falazni, őrséget kell állítani elé. Senkit nem szabad a közelébe engedni. A Félemberek még nem ismernek minden Átjárót, de ez a kapu alig pár órányira, délnyugatra van Fal Darától.

Fal Dara ura összerázkódott, mintha transzból jött volna ki.

– Délnyugatra? Béke! Na arra aztán igazán nincs szükségünk, a Fény ragyogjon ránk. Igen, erről gondoskodni kell.

– Fain az Átjárókon át követett minket? – kérdezte Perrin. – Másképp nem lehetne itt.

Moiraine bólintott.

– Fain a sírba is követne hármótokat, mert kénytelen. Amikor a Myrddraal Emondmezőn nem járt sikerrel, Faint is magával vitte, hogy a nyomunkat kövesse. Nem engedte, hogy a házaló vele lovagoljon. Noha Fain úgy gondolta, meg kellene kapnia Emondmező legjobb lovát, és a csapat élén lovagolnia, a Myrddraal kényszerítette, hogy a trallokok között fusson. Ha összeesett, a trallokok vitték tovább. Úgy beszéltek egymás között, hogy ő is értse. Folyton arról vitatkoztak, hogyan lehetne a legízletesebben megfőzni, amikor nem lesz már rá többé szükség. Fain azt állítja, mielőtt még a Tarenhez értek volna, már a Sötét Úr ellen fordult. De néha azért most is előtör belőle az ígért jutalom iránti mohó vágyakozása.

– Amikor sikerült a Tarenen át elmenekülnünk, a Myrddraal visszafordult, és a legközelebbi Átjárókapuhoz vonult a trallokjaival, a Ködhegységbe, Faint pedig egyedül átküldte a folyón. Akkor azt hitte, végre szabad, de mielőtt Baerlonba ért volna, egy másik Enyész rátalált, és az még annyira sem bánt jól vele. Attól kezdve éjszakánként egy trallok kondérban összegömbölyödve kellett aludnia, hogy meg ne feledkezzen arról, mi lesz a büntetése, ha nem jár sikerrel. Ez a Myrddraal egészen Shadar Logothig használta őt. Fain addigra az anyját is nekiadta volna, ha úgy megszabadulhat, de a Sötét Úr magától sosem enged el senkit, akit egyszer magához tudott kötni.

– Amit ott tettem, azazhogy a nyomaink és a szagunk illúzióját a hegyek felé vezettem, a Myrddraalt becsapta, de Faint nem. A Félember azonban nem hitt neki. Onnantól kezdve pórázon rángatták maguk után. Csak amikor úgy tűnt, valahogy mindig egy kicsivel előttük tudunk maradni, akármilyen megfeszített iramban haladnak is, kezdtek néhányan hinni neki. Ez volt az a négy, amelyik visszafordult Shadar Logothba. Fain azt állítja, maga Ba'alzamon hajtotta a Myrddraalokat.

Agelmar megvetően rázta meg a fejét.

– A Sötét Úr? Ha! Az az ember hazudik, vagy megőrült. Ha Szívrontó szabadon járhatna-kelhetne, már mind halottak lennénk, vagy még annál is rosszabbul jártunk volna.

– Fain az igazat mondta, ahogy ő látta – jelentette ki Moiraine. – Nem tudott hazudni nekem, bár sok mindent elrejtett előlem. Szó szerint azt mondta: „Ba'alzamon úgy jelent meg, mint a hunyorgó gyertyaláng. Néha eltűnt, máskor újra felbukkant, soha nem pont ugyanott, mint korábban. A szemei végigperzseltek a Myrddraalokon, szájából ostorként csaptak ránk a lángok.”

– Valami – mondta Lan – kényszerítette a négy Enyészt, hogy belépjen oda, ahová egyébként nem mertek volna bemenni, egy olyan helyre, amitől majdnem annyira rettegnek, mint a Sötét Úr haragjától.

Agelmar felnyögött, mintha belerúgtak volna. Fehér lett, mint a fal.

– Shadar Logoth romjai közt gonosz küzdött gonosz ellen – folytatta Moiraine – rossz ölt elvetemültet. Fain, mikor erről beszélt, egyfolytában nyöszörgött, vacogott a foga. Számos trallok pusztult el, elnyelte őket Mashadar, vagy más lények. Az is így járt, amelyik Fain pórázát tartotta. Úgy menekült el a városból, mintha a Végzet Verme lenne, Shayol Ghulban.

– Ezek után meg volt győződve arról, hogy végre szabad. Addig akart menekülni, amíg végképp el nem tud tűnni Ba'alzamon elől. Ha kell, akár a világ végéig. Képzeljétek csak el, hogy elborzadhatott, amikor rájött, hogy egy belső késztetés még mindig vadászni, a nyomotokat követni hajtja. Ez nem hogy gyengült volna, de minden nappal egyre csak erősödött. Enni sem tudott, csak azt, amit az alatt guberált össze, amíg titeket üldözött. Futás közben felkapott bogarakat és gyíkokat, félig rohadt, trágyadombból kiásott ételmaradékot. Még csak megállni sem tudott, amíg össze nem rogyott a kimerültségtől, mint egy üres zsák. És amint újra összegyűjtött annyi erőt, hogy fel tudjon állni, máris kénytelen volt továbbindulni. Mire Caemlynbe ért, már egy mérföldről is érezte a célpontját. Itt, lent, a cellában, néha önkéntelenül is felnézett, a mennyezetre. E felé a szoba felé.

Randnek hirtelen viszketni kezdett a háta közepe, szinte érezni vélte Fain rá tapadó pillantását, a kövön keresztül is. Az aes sedai észrevette kényelmetlen feszengését, de rendíthetetlenül folytatta.

– Fain már a Caemlynbe érkezésekor félőrült volt, de amikor rájött, hogy a háromból, akiket keres, csak kettő van ott, még mélyebbre merült az elméje a káoszba. Muszáj volt mindannyiótokat megtalálnia, de nem volt mit tennie, kénytelen volt csak a Caemlynben lévő két áldozatát követni. Azt mondta, amikor megnyílt az Átjárókapu Caemlynben, sikoltozni kezdett. De az elméjében volt a tudás, aminek segítségével ő is be tudott jutni. Hogy hogyan került oda, arról fogalma sincs. Mintha saját akarata lett volna a kezének, magától mozgott, ha pedig meg akarta állítani, úgy érezte, Ba'alzamon tüze égeti. A bolt tulajdonosát, aki lement megnézni, mi az a zaj, megölte. Nem mintha muszáj lett volna megtennie, hanem csak, mert irigykedett rá, amiért a boltos szabadon elhagyhatja a pincét, míg őt megállíthatatlanul viszik be a lábai az Átjárókba.

– Tehát Fain volt az, akit érzett, hogy követ minket – mondta Egwene Lanra nézve. Az őrző bólintott. – De hogy sikerült elmenekülnie a... Fekete Szél elől? – A lány hangja remegett, kénytelen volt szünetet tartani, amíg nyelt egy nagyot. – Hiszen az közvetlenül mögöttünk ért a kapuhoz.

– El is menekült, meg nem is – felelte Moiraine. – A Fekete Szél elkapta – és ő, állítása szerint, értette a hangokat. Némelyik hozzájuk hasonlóként üdvözölte, mások féltek tőle. Alig vette körül a Fekete Szél, már irányt is változtatott, és inkább elmenekült előle..

– A Fény védelmezzen minket. – Loial suttogása egy óriási poszméh dongásához hasonlított.

– Imádkozzatok, hogy úgy legyen – így Moiraine. – Sok minden maradt még rejtve Padan Fainnel kapcsolatban, sok mindent meg kell tudnom még róla. A gonoszság mélyebben beleette magát, és erősebb, mint bármely emberben, akit életemben láttam. Még az is lehetséges, hogy a Sötét Úr, amikor azt tette Fainnel, amit tett, a személyisége egy részét is belésütötte, talán még, a tudtán kívül, a szándékainak egy töredékét is. Mikor megemlítettem a Világ Szemét, Fain feszesen összezárta a száját, de én éreztem valamit e mögött a hallgatás mögött. Bárcsak most rögtön lenne rá időm. De nem várhatunk.

– Ha ez az ember tud valamit – mondta Agelmar –, én ki tudom szedni belőle. – Az arcán látszott, egy csepp könyörület sincs benne árnybarátokkal szemben; a hangja nem sok jót ígért Fainnek. – Ha csak egy részét is megtudják annak, ami a Fertőben vár önökre, az mindenképp megér egy nap késlekedést. Sok csatát vesztettek már el azért, mert nem tudták, mire készül az ellenség.

Moiraine sóhajtott, bánatosan rázta a fejét.

– Nagyuram, ha nem lenne szükségünk legalább egy jó éjszakai pihenésre, hogy szembe tudjunk nézni a Fertővel, most rögtön elindulnék, noha azzal kockáztatnám, hogy portyázó trallok csapattal futunk össze a sötétben. Gondoljon csak bele, mit tudtam meg Faintől. A Sötét Úrnak három évvel ezelőtt még maga elé kellett vitetnie Faint Shayol Ghulba, hogy megérinthesse, annak ellenére, hogy a házaló már akkor is velejéig elkötelezett árnybarát volt. Egy évvel ezelőtt már az álmain keresztül is parancsokat tudott adni neki. Idén Ba'alzamon már olyanok álmába is beférkőzött, akik a Fényben járnak, sőt, még meg is tudott jelenni, ha némi nehézségek árán is, Shadar Logoth előtt. Na persze nem a saját testében, de a Sötét Úrnak még a puszta kivetített elméje is, legyen bármilyen erőtlen és hunyorgó a kép, halálosan veszélyes; nagyobb veszélyt jelent a világra, mint az összes trallok horda együttesen. Shayol Ghul börtönén félelmetesen gyorsan gyengülnek a pecsétek, nagyuram. Nincs időnk.

Agelmar beletörődően hajtotta meg a fejét, de amikor újra felemelte, makacsul feszült meg az álla.

– Aes sedai, el tudom fogadni, mivel nincs más választásom, hogy amikor Tarwyn-résbe vezetem a kopjákat, az egész nem lesz több, mint elterelő hadművelet, vagy kisebb összecsapás az igazi csatától távol. A kötelesség éppúgy megköti az ember kezét, mint a Minta, és egyik sem ígéri, hogy ha megtesszük, ami a feladatunk, biztosan dicsőség lesz a jutalmunk. De még ha netán győznénk is, a mi kis összecsapásunk értelmetlen, ha önök elveszítik a csatát. Azt mondja, a csapatának kicsinek kell maradnia, és én ezt meg is értem, de könyörgöm, legalább kövessen el mindent, hogy tényleg győzzenek. Legalább tegyen róla, hogy legyen rá esélyük. Hagyja itt ezeket a fiatalembereket, aes sedai. Esküszöm, hogy tudok találni a helyükre három tapasztalt katonát, akiknek nem számít a dicsőség, jó kardforgatókat, akik közel olyan jól kiigazodnak a Fertőben, mint Lan. Hadd lovagoljak a Réshez abban a tudatban, hogy mindent megtettem, amit csak tudtam, a győzelme érdekében.

– Csak őket vihetem, és senki mást, Agelmar nagyúr – mondta lágyan Moiraine. – Épp ők azok, akik a Világ Szeménél megvívják majd a csatát.

Agelmar álla leesett, döbbenten meredt Randre, Matre és Perrinre. Aztán hirtelen hátralépett, keze önkéntelenül is a kardja után markolászott az övénél, noha az erődön belül nem viselte.

– Csak nem... Ön nem a Piros ajahhoz tartozik, Moiraine Sedai, de bizonyára még ön sem... – Borotvált fején izzadságcseppek ütköztek ki.

– Mindhárman ta'verenek – nyugtatgatta Moiraine. – A Minta köréjük szövődik. A Sötét Úr már eddig is többször próbált végezni mindegyikükkel. Három ta'veren együtt épp olyan biztosan megváltoztathatja a világ sorsát, mint ahogy egy örvény megváltoztatja egy szalmaszál sodródásának útját. Ha ráadásul a Világ Szeménél vannak, a Minta akár még a Hazugságok Atyját is magába szőheti, újra ártalmatlanná teheti.

Agelmar már nem nyúlkált a kardja után, de továbbra is kétkedően nézett Randre és a többiekre.

– Moiraine Sedai, ha ön azt mondja, hogy azok, akkor azok, de én semmi jelét nem látom. Tanyasi parasztfiúk. Egészen biztos benne, aes sedai?

– Az ősi vér szétoszlik – mondta Moiraine –, mint egy ezerszer ezer csermelyre bomló folyó, de néha a csermelyek újra egyesülnek, új folyót alkotnak. Manetheren ősi vére e fiatalemberek szinte mindegyikében tiszta és erős. Kételkedne Manetheren vérének erejében, Agelmar nagyúr?

Rand a szeme sarkából az aes sedai-ra nézett. Szinte mindegyikében. Nynaeve felé is megkockáztatott egy pillantást. A javasasszony időközben visszafordult, odafigyelt a beszélgetésre. De Lant azért továbbra is kerülte a szemével. Elkapta a nő tekintetét. Az megrázta a fejét; nem mondta el az aes sedai-nak, hogy nem a Folyóközben született. Mennyit tudhat Moiraine?

– Manetheren – bólintott lassan Agelmar. – Nem, abban a vérben nem kételkedem. – Majd, gyorsabban: – Furcsa időket hoz a Kerék. Parasztfiúk viszik a Fertőbe Manetheren dicsőségét, de ha van egyáltalán vér, ami végzetes csapást mérhet a Sötét Úrra, akkor az Manetheren vére. Legyen hát, ahogy kívánja, aes sedai.

– Akkor menjünk a szobáinkba – mondta Moiraine. – Napkeltekor indulnunk kell. Szorít az idő. A fiatalembereknek a közelemben kell aludniuk. Túl közel már a csata, nem engedhetjük, hogy a Sötét Úr újabb csapást mérhessen rájuk. Túl közel.

Rand érezte, hogy őt nézi, őt és a barátait tanulmányozza, méregeti az erejüket. Megborzongott. Túl közel.

Huszonhatodik fejezet

A Fertő

A szél bele-belekapott Lan köpenyébe. Néha még így, napfényben is alig lehetett látni benne az őrzőt. Ingtar és a száz kopjás, akiket Agelmar nagyúr a határig adott melléjük kísérőnek, arra az esetre, ha portyázó trallok csapatba futnának, igazán látványosan nézett ki, ahogy kettős oszlopban vonultak Ingtar szürke baglyos lobogója után, fényes páncélban, kopjájuk hegye alatt keskeny kis piros zászlócskával, páncélozott lovakon. Semmivel sem nyújtottak kevésbé nagyszerű látványt, mint a királynő száz gárdistája, de Rand most inkább a tornyokat tanulmányozta, amelyek csak nemrég bukkantak fel előttük a láthatáron. A Shienari lovagokat volt már alkalma eleget csodálni. Ott volt rá az egész délelőtt.

Minden torony egy-egy domb tetején állt, fél mérföldre a szomszédjaitól. Magasak voltak és erősek. Kelet-nyugati irányban húzódó láncot alkottak. Mindegyik oldalán széles, fallal védett rámpa vezetett spirálisan fölfelé. Teljes kört írt le, mire elérte a torony lőrésekkel csipkézett tetejétől félúton lévő kaput. Ha a helyőrség kitörésre indul, a katonákat, amíg leérnek, védi a rámpa menti kőfal, de ha ellenség próbál ugyanott följutni, azt nyíl- és kőzáporban, a torony átmérőjénél szélesebb bástya nyílásain leöntött forró olajban kell megtennie. Mindegyik torony tetején nagy acéltükör csillogott, jelenleg lefordítva. Fölötte magas állványon vaskehely, amiben a jelzőtüzet gyújtják, ha a nap nem süt. Veszély esetén a hírt sorban továbbadják egymásnak a tornyok a határon és a hátország felé vezető toronysoron, egészen a fő erődökig, ahonnan a kopjások azonnal kilovagolnak, megállítani a portyát. Legalábbis normális időkben így működne a dolog.

A két legközelebbi torony tetején álló katonák őket figyelték, ahogy közelednek. Alig pár ember. Kíváncsian kukucskáltak ki a lőréseken.

A legjobb időkben is épp csak annyi helyőrség volt a tornyokon, hogy meg tudják védeni magukat. Elsősorban a védművekre, mintsem nagy katonai erőre hagyatkoztak. Most azonban minden nélkülözhető ember, sőt, még annál is több, a Tarwyn-résbe lovagol. A tornyok eleste vagy el nem este mit sem számít, ha a kopják nem tudják megtartani a Rést.

Amikor ellovagoltak a tornyok között, Rand megborzongott. Szinte mintha hidegebb levegő falán haladtak volna át. Hiszen átlépték a határt. Itt sem tűnt másmilyennek a föld, mint Shienarban, de ott, elöl, valahol a lombtalan fákon túl, ott a Fertő.

Ingtar felemelte acélkesztyűs kezét, megállította a kopjásait, közvetlenül egy, a tornyok közelében lévő, jól látható kő jelzőoszlop előtt. Határkő volt, a Shienar és a valaha volt Malkier közötti elválasztó vonalat jelölte.

– Megbocsásson, Moiraine Aes Sedai. Elnézést, Dai Shan. Elnézést, Építő. Agelmar nagyúr megparancsolta, hogy nem mehetek tovább. – A hangja alapján ennek cseppet sem örült. Általában, úgy látszott, olyan rossz hangulatban van, hogy most talán még a falevelek is rosszul állnak neki.

– Pontosan így terveztük, Agelmar nagyúr és én – mondta Moiraine.

Ingtar savanyúan mordult fel.

– Elnézést, aes sedai. – Nem úgy hangzott, mintha tényleg úgy gondolná, bocsánatot kell kérnie. – Amiatt, hogy idekísértük önöket, könnyen lehet, hogy nem érünk oda a Résbe a csata vége előtt. Megfosztottak az esélytől, hogy a többiek oldalán harcoljak, ugyanakkor parancsot kapok, egy lépéssel se lovagoljak tovább, mint a jelzőoszlop, mintha ugyan soha nem jártam volna még a Fertőben. És az én Agelmar nagyuram még csak azt sem árulja el, miért.

Sisakrostélya mögött a tekintete az utolsó mondatot kérdéssé változtatta, ahogy az aes sedai-ra szegeződött. Randre és a többiekre nem nézett; látni sem akarta őket, miután megtudta, hogy ők Lannal mehetnek a fertőbe.

– Helyettem nyugodtan mehetne – dünnyögte Mat Randnek. Lan mindkettőjükre szúrósan nézett. Mat lesütötte a szemét, elvörösödött.

– Mindannyiunknak meg van a helye a Mintában, Ingtar – mondta Moiraine határozottan. – Innentől egyedül kell követnünk a saját szálunkat.

Ingtar meghajlása merevebb volt, mint azt a páncél feltétlenül szükségessé tette volna.

– Ahogy kívánja, aes sedai. Akkor most ideje indulnom, keményen meg kell hajtanunk a lovainkat, ha időben a Tarwyn-résbe akarunk érni. Ott legalább... megengedik... hogy trallokok ellen küzdhessek.

– Tényleg ennyire vágyik rá? – kérdezte Nynaeve. – Hogy trallokokkal harcolhasson?

Ingtar értetlenül nézett rá, majd az őrzőre pillantott, mintha azt várná, majd az elmagyarázza.

– Ez a dolgom, hölgyem – mondta lassan. – Ezért vagyok. – Acélkesztyűs kezét Lan felé emelte, tenyérrel az őrző felé. – Suravye ninto manshima taishite, Dai Shan. Béke pártfogolja kardod – mondta, azzal megfordította a lovát, és keletnek indult, zászlósával és száz kopjásával. Gyors lépésben mentek, a legnagyobb sebességgel, amit páncélozott lovak hosszabb távon is bírnak.

– Micsoda furcsa mondás – így Egwene. – Miért használják ilyen furán? Mármint a békét.

– Ha valamit soha nem élhettél meg, legfeljebb álmodhatsz róla – felelte Lan, miközben megsarkantyúzta Mandarbot –, lassan talizmánná, sőt, még annál is többé válhat.

Rand követte az őrzőt, elhaladt a határkő mellett. Majd hátrafordult a nyeregben, nézte, ahogy Ingtar és a nehézlovasok eltűnnek a kopasz fák mögött. Hamarosan a kőoszlop sem látszott már, végül pedig a dombon álló tornyokat is eltakarták a fák. Nagyon is hamar teljesen egyedül, magányosan lovagolt a kis csoport észak felé az erdő lombtalan ágai alatt. Rand szótlanul nézelődött. Ez egyszer még Matnek sem volt mondanivalója.

Aznap reggel Fal Dara kapui pontban hajnalban nyíltak ki. Agelmar nagyúr, most páncélban és sisakban, akárcsak a katonái, a fekete karvalyos és a három rókás lobogó kíséretében kilovagolt a Keleti-kapun, a nap felé. Utóbbiból még csak vékony sáv látszott a fák fölött. Mint egy a lovas üstdobosok által diktált ritmusra tekergő acélkígyó, a hadoszlop négyes sorokban vonult ki a városból. Agelmar, a fejénél, már nem is látszott, eltűnt az erdőben, mire a farka is kiért Fal Dara fellegvárából. Az utcákon nem harsogott az éljenzés, hogy erőt öntsön a katonákba, csak a dobszó, és a zászlócskáik zizegése a szélben, mégis elszántan néztek a kelő nap felé. Keletebbre további acélkígyókkal egyesülnek majd, például a Fal Moranival – azt a csapatot Easar király maga vezeti majd, oldalán a fiaival –, és az Andor Dailból, a keleti végeket tartó, a Világ Gerincét védő várból jöttek, azután Mos Shiraréből is érkezik egy, és Fal Sionból, Camron Caanból, és általában, Shienar összes, kisebb-nagyobb erődjéből. Akkor egy nagyobb kígyót alkotnak majd, úgy fordulnak északra, a Tarwyn-rés felé.

A sereg kivonulásával egyidőben, egy másik exodus is kezdődött, ez a Király-kapun, ami a Fal Moran felé vezető útra nyílt. Kordék és szekerek, lovasok és gyalogosok vonultak, lábasjószágaikat maguk előtt hajtva, hátukon a kisgyermekeikkel, arcuk megnyúlt, mint a reggeli árnyak. Néha lassan, ólomnehéz léptekkel mentek, hiszen el kellett hagyniuk az otthonukat, hogy talán sose térhessenek vissza. Máskor elfogta őket a közelgő vésztől való félelem, ilyenkor megszaporázták a lépteiket. Meg-megiramodva haladtak, néha még futásnak is eredtek, hogy aztán újra cammogva vánszorogjanak tovább a porban. Egypáran a városon kívülre érve megálltak, nézték, ahogy a katonák páncélos oszlopa az erdőbe kígyózik. Néhány szempárban kivirágzott a remény, mások dünnyögve imádkoztak, a katonákért és magukért, mielőtt lassan továbbindultak volna délre.

A legkisebb oszlop a Malkier-kapun távozott. A városban alig maradt valaki, néhány katona, és maroknyi öregember, akiknek meghalt a felesége, felnőtt gyermekeik pedig a déli oszlopban bandukoltak. Épp csak annyian, hogy bármi történjék is a Tarwyn-résben, Fal Dara ne kerüljön harc nélkül az ellenség kezébe. Ennek a legkisebb oszlopnak az elején Ingtar Szürke Baglya haladt, de valójában Moiraine vezette őket északra. Ez volt a legfontosabb és a legkétségbeesettebb oszlop.

Miután elhagyták a határkövet, még legalább egy órán át semmi változás nem látszott a tájon. Az őrző kemény iramot diktált, olyan gyors lépést, amilyet csak a lovak tartani bírtak. Rand egyfolytában azt várta, mikor érnek a Fertőbe. A dombok lassan kissé magasabbak lettek, de a fák, a kúszónövények, az aljnövényzet semmiben sem különbözött a shienaritól, épp olyan szürke volt, és szinte teljesen levéltelen. Kezdett egyre jobban bemelegedni, olyannyira, hogy végül inkább levette a köpenyét, keresztbe fektette a nyeregkápán.

– Ez eddig a legjobb idő az idén – mondta Egwene, azzal ő is kibújt a köpenyéből.

Nynaeve megrázta a fejét, a homlokát ráncolta, mintha a szél szavát hallgatná.

– Valami nem stimmel.

Rand bólintott. Ő is érezte, noha nem tudta volna megmondani, pontosan mit. Nem pusztán a meleggel volt a baj, az első enyhe idővel abban az évben. Ennyire északon nem lenne szabad, ilyen melegnek lennie. Csak a Fertő miatt lehet. De a táj nem változott.

A nap lassan magasabbra hágott az égen. Vörös labda volt, ami nem adhatott volna sok meleget a felhőtlen idő ellenére sem. Hamarosan a zekéjét is kigombolta. Izzadság csorgott az arcán.

Nem ő volt az egyetlen. Mat levette a zekéjét, nyíltan feltárva a rubinos, aranyozott tőrt, majd a sáljába törölte az arcát. Pislogni kezdett, mire vékonyabb hengerbe hajtotta össze a sálat, majd visszatekerte a homlokára. Nynaeve és Egwene legyezték magukat. Összegörnyedve lovagoltak, mintha hervadoznának. Loial végig kigombolta magas gallérú zubbonyát, és az ingét is. Az ogier hasán keskeny szőrcsík haladt fölfelé, egészen a mellkasa közepéig; sűrű, mint a bunda. Dünnyögve kért mindegyiküktől bocsánatot.

– Meg kell bocsátaniuk. Stedding Shangtai a hegyekben van, hűvös éghajlaton. – Széles orrcimpái kitágultak, nagy zajjal szívta be a minden perccel egyre melegebb levegőt. – Nem szeretem ezt a meleget, és párát.

Rand csak most vette észre, időközben milyen fülledt, nyirkos lett az idő. Olyan volt, mint a Folyóközben a Lápban, a nyár derekán. Abban a sűrűn benőtt mocsárban olyankor mintha forró vízzel benedvesített gyapjútakarón át lélegzett volna az ember. Itt nem volt süppedős a talaj – csak néhány tócsa és ér, a Vízi-erdőhöz képest semmi – a levegő mégis a Lápéhoz hasonlított. Csak Perrin lélegzett könnyen, ő még ki sem gombolta a zekéjét. Perrin és az őrző.

Most már néhány levél is akadt a növényeken, olyan fákon is, amik nem örökzöldek. Rand kinyúlt, hogy megérintsen egy ágat, de megállt a keze, mielőtt a levelekhez ért volna. Az új hajtások vörösét beteges sárga foltok és fekete pöttyök borították.

– Mondtam, hogy ne nyúljatok semmihez – szólt az őrző színtelen hangon. Továbbra is viselte színjátszó köpenyét, mintha a meleg éppúgy nem hatna rá, mint a hideg. Szögletes arca minden alátámasztás nélkül látszott Mandarb háta fölött lebegni. – A Fertőben a virágok gyakran ölni tudnak. A levelek nyomorékká tehetnek. Van egy apró dolog, amit vesszőnek hívnak. Ez szeret oda rejtőzni, ahol a legsűrűbbek a levelek. Úgy néz ki, mint a neve. Várja, hogy valami megérintse. Amikor ez megtörténik, harap. Belédfecskendez egy folyadékot. Nem mérget. Ez a folyadék elkezdi emészteni a vessző áldozatát. Csak az menthet meg, ha levágod azt a karodat vagy lábadat, amit megharapott. De egy vessző nem harap, csak ha megérinted. Ezt nem minden lény várja meg a Fertőben.

Rand visszarántotta a kezét, majd a nadrágjába törölte, noha hozzá sem ért a levelekhez.

– Akkor már a Fertőben vagyunk? – kérdezte Perrin. Különös módon cseppet sem hangzott ijedtnek.

– Még csak a peremén – felelte zordan Lan. Csődöre lépkedett tovább, így most már a válla fölött hátranézve beszélt hozzájuk. – Az igazi Fertő még előttünk van. Élnek benne olyan lények is, amik hang alapján vadásznak. Éppenséggel akár ennyire délre is levándorolhatott néhány. Néha átkelnek a Dhoom-hegységen. Sokkal rosszabbak, mint a vesszők. Úgyhogy, ha élni akartok, ne maradozzatok le, és tartsátok a szátokat. – Sietősen továbbléptetett, nem várt választ.

A Fertő romlottsága mérföldről mérföldre egyre láthatóbbá vált. A fákon itt már lényegesen több levél volt, de mind szennyes, sárgán és feketén elszíneződött, néhol vérmérgezéshez hasonló sötétvörös csíkokkal.

Minden levél, minden inda duzzadtnak tűnt, úgy látszott, egyetlen érintéstől szétdurranhatnak. Fákon, aljnövényzetben mindenütt virágok nyíltak, a tavasz paródiájaként; betegesen fakó, kocsonyás vagy viaszszerű valamik, amik szemmel látható ütemben rohadtak. Amíg az orrán át lélegzett, Rand a bomlás édeskés, tömény és fülledt szagától émelygett, amikor viszont a száján át próbálta venni a levegőt, csaknem öklendezni kezdett. Olyan érzés volt, mintha romlott hússal tömte volna tele a száját. A lovak patái minden lépésnél halk purcogó-fröcsögő hangot hallattak, ahogy duzzadtra rothadt dolgok préselődtek szét alattuk.

Mat kihajolt a nyergéből, kiürítette a gyomrát. Rand az űrt kereste, de a nyugalom önmagában nem sokat segített a torkát égető epével szemben. Egy mérfölddel később Mat újra görcsösen öklendezni kezdett, de már nem volt mit kiadnia magából. Aztán nem sokkal később megint. Egwene-t, úgy nézett ki, nem sok választotta el, hogy kövesse a példáját. Folyamatosan nagyokat nyeldekelt. Nynaeve holtsápadt arca az elszántság görcsös maszkja volt, összeszorította a fogait, szemét Moiraine hátára szegezte. Nem állt szándékában beismerni, hogy rosszul van, legfeljebb az aes sedai után. Rand nem hitte, hogy a javasasszonynak nagyon sokáig kellene várnia. Moiraine összehúzott szemmel, vértelen ajkakkal, ült a nyergében.

A forróság és a pára ellenére Loial sálat tekert az orra és a szája elé. Mikor találkozott a tekintete Randével, csak úgy sütött a szeméből az undor és a düh.

– Hallottam... – hallatszott tompán a hangja a gyapjúanyag mögül. Elakadt a szava, fintorogva köszörülte meg a torkát. – Fúj! Olyan íze van... Fúj! Hallottam és olvastam is a Fertőről, de erre nincs szó... – Kézmozdulata valahogy magába foglalta a szagot és a hányingert keltően kinéző növényzetet. – Nem hittem volna, hogy még akár a Sötét Úr is képes lenne ilyet tenni a fákkal! Fúj!

Az őrzőre természetesen semmi hatással nem volt az egész, vagy legalábbis Rand nem látott rajta erre utaló jelet. Meglepetésére Perrinen sem. Vagy legalábbis olyat nem, mint a többieken. A nagydarab kovácslegény úgy meredt az obszcén erdőre, mintha az ellensége lenne, vagy az ellensége zászlaja. Az övén lógó fejsze nyelét simogatta, mintha nem is lenne tudatában, mit csinál; közben félig dünnyögött, félig morgott, de olyan vadállatian, hogy Rand hátán a hideg futkározott tőle. Noha fényes nappal volt, a szeme világított, aranysárgán, vadul.

A forróság akkor sem akart enyhülni, amikor a nap már a nyugati láthatár felé süllyedt. A távolban, észak felé hegyek emelkedtek, magasabbak, mint a Ködhegység. Feketén tornyosultak az ég háttere előtt. A meredek csúcsok felől néha jeges szél jutott el hozzájuk. A fülledt forróság a hideg nagy részét elnyelte, de ami megmaradt belőle, az is téli fagy volt a tikkasztó hőséghez képest, aminek, ha csak egy pillanatra is, átvette a helyét. Rand úgy érezte, megfagy az arcán az izzadság. De amint a szél elült, mintha nyomban újra felolvadt volna, patakokban csorgott a nyakába. A tömör hőség ilyenkor még elviselhetetlenebbnek tűnt. A szél arra a pillanatra, amíg körbevette őket, elsöpörte a rothadás bűzét, de amit helyette hozott, anélkül is jól meglettek volna. A hideg a sír hidege volt, és egy frissen megnyitott régi sír poros, dohos szagát hordozta.

– Nem érjük el sötétedés előtt a hegyeket – mondta Lan –, éjszaka viszont túl veszélyes utazni, még egy őrzőnek, egyedül is.

– Van itt egy hely, nem messze – így Moiraine. – Jó ómen lenne, ha ott táboroznánk.

Az őrző hűvösen méregette, majd kelletlenül bólintott.

– Igen. Végül is valahol mindenképp tábort kell vernünk. Ezzel az erővel akár ott is lehet.

– A Világ Szeme a magas hágókon túl volt, amikor rátaláltam – mondta Moiraine. – A Dhoom-hegységen jobb inkább fényes nappal átkelni, ha lehet; dél körül, amikor a Sötét Úr hatalma a leggyengébb ezen a világon.

– Úgy beszél a Világ Szeméről, mintha nem mindig ugyanott lenne. – Egwene az aes sedai-hoz intézte a kérdést, de Loial válaszolt.

– Nem volt két ogier, aki pontosan ugyanott talált volna rá. A Zöld Ember, úgy látszik, mindig ott van, ahol szükség van rá. De mindig a felső hágókon túl. Veszélyesek, mármint a hágók. A Sötét Úr lényei kísértenek arra.

– Előbb érjünk oda, ráérünk majd akkor aggódni miatta – így Lan. – Holnap már igazán a Fertőben leszünk.

Rand körbenézett az erdőn. Minden levél és virág beteg, a futónövények már növekedés közben rothadni kezdenek. Nem tudta visszafojtani a remegését. Ha ez még nem az igazi Fertő, akkor milyen lehet az igazi?

Lan nyugat felé fordította őket, bár nem teljesen a süllyedő napkorong irányába. Tartotta az addigi kemény tempót, de a testtartásán látszott a kelletlenség.

A nap haragosvörös labda volt, már a fák koronáját érintette; amikor egy dombtetőre értek, és az őrző meghúzta a gyeplőjét. Előttük, nyugatra tavak hálózata terült el. A vízfelületek sötéten csillogtak a ferde fényben, mint többsoros nyakláncon lógó változatos méretű és alakú ékkövek. A távolban, a tavak között, cakkos tetejű dombok emelkedtek az est terjeszkedő árnyaiba burkolódzva. A napfény egy futó pillanatra megérintette a töredezett csúcsokat. Randnek elállt a lélegzete. Nem dombok voltak, hanem hét torony romos maradványai. Nem tudta volna megmondani, más is észrevette-e rajta kívül. Tényleg csak egy villanásnyi időre váltak jól kivehetőkké. Az őrző leszállt a lováról, arcán semmivel sem volt több érzelem, mint egy kősziklán.

– Nem táborozhatnánk inkább lent, a tavaknál? – kérdezte Nynaeve. Közben a zsebkendőjével paskolgatta az arcát. – A víz mellett biztos hűvösebb van.

– Fény – mondta Mat. – Legszívesebben a víz alá dugnám a fejem. Talán nem is húznám ki soha.

Ebben a pillanatban valami felkavarta a legközelebbi tó víztükrét. A sötét hullámok foszforeszkálva váltak ketté, ahogy egy hatalmas élőlény haladt el a felszín közelében. Hosszasan, végeláthatatlanul vonult el a csaknem két méter vastag test. Egyik oldalt előbukkant a mélységből, a másikon visszabukott. Vadul tajtékzott a tó. Végül csak megérkezett, és a magasba emelkedett a farok. Hegyes csúcsban végződött, leginkább fullánkhoz hasonlított. Egy pillanatig csapkodott az alkonyati félhomályban. Öt hossznyira emelkedett a felszín fölé. Egész hosszában kövér csápok kígyóztak óriási férgekhez hasonlatosan, de olyan sűrűn, mint a százlábú lábai. Aztán lassan a habok alá süllyedt és eltűnt, csak csendesülő hullámok bizonyították, hogy valaha is ott volt.

Rand becsukta a száját, majd összenézett Perrinnel. A kovácslegény sárga szemeiből ugyanaz a döbbenet áradt, mint bizonyára az övéből is. Lehetetlen, hogy ilyen óriási lény éljen abban a kis tóban. Kizárt, hogy azok tényleg kezek lettek volna a csápokon. Képtelenség.

– Jobban belegondolva – mondta Mat tompa hangon –, azt hiszem, itt is jó helyen leszünk.

– Őrrúnákat állítok e köré a dombtető köré – mondta Moiraine. Időközben már leszállt Aldiebről. – Egy igazi védőkör, ami valamit vissza is tud tartani, csak felhívná ránk a figyelmet, olyan lényekét, akikét jobb, ha nem. Jönnének rá, mint legyek a mézre. Ezek a rúnák is megteszik. Ha a Sötét Úr bármilyen teremtménye vagy szolgája egy mérföldes körön belülre ér hozzánk, tudni fogom.

– Én azért jobban örülnék egy védőkörnek – mondta Mat, miután a földre huppant. – Feltéve ha azt... azt az... izét távol tartja.

– Ó, hallgass már el, Mat – csattant fel Egwene. Ugyanabban a pillanatban szólalt meg Nynaeve is. – Hogy aztán reggelre mind itt várjanak ránk? Te tényleg bolond vagy, Matrim Cauthon. – Mat dühösen meredt a két nőre, mialatt azok leszálltak a nyeregből, de tartotta a száját.

Miközben átvette Bela kantárszárát, Rand vigyorogva nézett össze Perrinnel. A kovácslegény is mosolygott. Egy pillanatra szinte olyan volt, mintha otthon lennének. Matnek, mint mindig, most is sikerült a lehető legrosszabb megjegyzést tennie, a lehető legrosszabb pillanatban. Aztán Perrin arca újra elkomorult. Most tényleg kifejezetten világított a szeme a félhomályban, mintha lámpások lennének a fejében. Rand arcáról is lefagyott a mosoly. Nem, egyáltalán nem olyan, mint otthon.

A három fiú segített Lannak lenyergelni és megbéklyózni a lovakat. A többiek ezalatt nekiálltak tábort verni. Loial dünnyögve állította fel Lan apró olajtűzhelyét, de vastag ujjai azért fürgén, ügyesen tevékenykedtek. Egwene dúdolva töltötte meg a teásedényt az egyik duzzadó vizestömlőből. Rand már értette, miért ragaszkodott az őrző, hogy olyan sok teli vizestömlőt vigyenek magukkal.

A pej nyergét a többi mellé tette, majd lekapcsolta az ülőke mögül a nyeregtáskáit, és a pokrócait. Megfordult. Rémülten torpant meg. Az ogiernek és a nőknek nyoma veszett. Akárcsak a tűzhelynek és a málháskosaraknak a teherhordó lóról. A dombtető az alkonyati árnyaktól eltekintve, üres volt.

Elhűlten tapogatódzott a kardja után. Közben hallotta, amint Mat is elkáromkodja magát. Perrin előkapta a fejszéjét, ide-oda forgatta a fejét, kereste a veszélyt.

– Birkapásztorok – dünnyögte Lan. Az őrző az aggodalom legkisebb jele nélkül sétált vissza a dombtetőre. Három lépés után ő is eltűnt.

Rand, Mat és Perrin elkerekedett szemekkel néztek össze, majd egyezerre iramodtak oda, ahol a férfinek nyoma veszett. Rand hirtelen lefékezett, majd egy lépést előrébb tántorodott, amikor Mat a hátába ütközött. Egwene, aki éppen a kis tűzhelyre tette a lábost, meglepetten nézett fel. Nynaeve éppen visszazárta a második meggyújtott lámpát. Mind ott voltak; Moiraine törökülésben ült, Lan a könyökére támaszkodva, Loial egy könyvet húzott elő a csomagjából.

Rand óvatosan nézett hátra. A domboldal most is ott volt, akárcsak a sötétbe borult fák, a lassan elfeketedő tavak. Nem mert hátrébb lépni, attól félt, megint eltűnnek a többiek, és legközelebb talán soha többé nem találja meg őket. Perrin óvatosan kerülte meg, hosszan fújta ki a levegőt. Moiraine-nek feltűnt, ahogy ott állnak egy csoportban, tátott szájjal. Perrin zavartan csúsztatta vissza a fejszét az övén lógó vastag szíjhurokba. Közben nem nézett senkire, minta azt hinné, akkor őt sem veszik észre. Az aes sedai ajka mosolyra görbült.

– Egyszerű kis trükk – mondta. – Egy kis fényhajlítás. Így bárki, aki ránk néz, csak azt látja, ami mögöttünk van. Nem engedhetjük meg, hogy távolról lássák a lámpáinkat éjszaka, márpedig a Fertő nem olyan hely, ahol egészséges lenne sötétben maradni.

– Moiraine Sedai azt mondja, lehet, hogy meg tudom csinálni – ragyogtak Egwene szemei. – Azt mondja, most már elég sok Hatalmat tudok kezelni hozzá.

– Kiképzés nélkül nem, gyermekem – figyelmeztette a nő. – Az Egyetlen Hatalommal kapcsolatban a legkisebb apróság is veszélyes lehet a képzetleneknek, és azoknak is, akik körülöttük tartózkodnak. – Perrin felhorkant, Egwene pedig olyan bűntudatosan nézett, hogy Rand gyanította, valószínűleg már próbára is tette a képességeit.

Nynaeve letette a lámpát. A tűzhely kis lángjával együtt a két lámpa már bőséges megvilágítást adott.

– Amikor majd Tar Valonba mégy, Egwene – mondta óvatosan –, talán én is veled megyek. – Valamiért mentegetőzően nézett Moiraine-re. – Jót fog tenni neki, ha egy ismerős arcot is láthat a sok idegen között. Szüksége lesz valakire, akitől tanácsot kérhet, de aki nem aes sedai.

Moiraine csak ennyit felelt:

– Igen, talán az lenne a legjobb megoldás, javasasszony.

Egwene nevetve csapta össze a kezét.

– Ó, de hisz az csodálatos lesz. És te is, Rand. Te is jössz, nem? – A fiú éppen le akart ülni, a tűzhely túloldalán, vele szemközt, de erre megdermedt mozdulat közben. Aztán lassan leengedte magát. Soha nem látta még nagyobbnak, fényesebbnek a lány szemét. Mint két tó, amibe szívesen beleveszne. Egwene arca kipirult, megint elnevette magát, bár most nem olyan hangosan. – Perrin, Mat, ugye ti ketten is jöttök? Mind együtt leszünk. – Mat felmordult, ami bármit jelenthetett, Perrin pedig csak megvonta a vállát, de a lány ezt is beleegyezésnek vette! – Látod, Rand. Mind együtt leszünk.

Fény, ezekben a szemekben boldogan örökre elmerülne az ember. Zavarba jött, megköszörülte a torkát.

– Vannak juhok Tar Valonban? Mert én csak ahhoz értek, a juhászkodáshoz meg a dohánytermesztéshez.

– Azt hiszem – így Moiraine –, mindannyiótoknak tudok találni tennivalót Tar Valonban. Talán nem juhászkodást, de olyasmit, amit érdekesnek találtok majd.

– Ez az – mondta Egwene, mintha ezzel el is lenne döntve a kérdés. – Tudom már. Az őrzőmmé teszlek, ha majd aes sedai leszek. Szeretnél őrző lenni, nem igaz? Az én őrzőm? – Úgy tűnt, biztos benne, de azért kérdően nézett rá. Választ várt, szüksége volt a feleletére.

– Szívesen lennék az őrződ – mondta. Nem egymásnak rendeltettetek, nem úgy, ahogy mindketten szeretnétek. Miért nem tudta Min ezt inkább elhallgatni?

Súlyosan ereszkedett köréjük a sötétség. Mindenki alaposan elfáradt. Loial gömbölyödött össze először, de a többiek is hamarosan követték a példáját. A pokrócait senki nem használta, legfeljebb párnának. Moiraine tett valamit a lámpák olajába, ami elűzte a dombtetőről a Fertő bűzét, de a meleget semmi sem csökkentette. A hold vibráló, fakó fényt adott, de amennyi lehűlést az éjszaka hozott, azzal az erővel akár delelőn járhatott volna a nap.

Rand képtelen volt elaludni, annak ellenére, hogy az aes sedai egy hossznyira sem feküdt tőle, az álmait védendő. A fülledt levegő tartotta ébren. Loial halk horkolása tompa moraj volt, amihez képest Perriné már fel sem tűnt. A többiek azonban túl fáradtak voltak; ennek ellenére is álomba zuhantak. Az őrző viszont ébren volt, nem messze ült tőle, kardjával a térdén. Az éjszakát figyelte. Rand meglepetésére Nynaeve sem aludt.

A javasasszony egy ideig szótlanul nézte a férfit, majd kitöltött egy bögre teát, és odavitte neki. Mikor az köszönetet mormolva kinyúlt érte, Nynaeve nem engedte rögtön el.

– Tudhattam volna, hogy király – mondta halkan. Az őrző arcára szegezte a pillantását, de a hangja kissé megremegett.

Lan hozzá hasonlóan fürkészően nézett vissza rá. Randnek úgy tűnt, hogy az őrző arca ezúttal valamelyest megenyhült.

– Nem vagyok király, Nynaeve. Csak egy ember. Egy ember, akinek a nevén kívül még csak annyija sincs, mint a legszegényebb parasztgazdának. Még egy zsebkendőnyi, kopár, köves földje sem.

Nynaeve hangja határozottabb lett.

– Vannak nők, akiknek nem fontos a föld, sem az arany. Csak a férfi.

– De a férfi, aki elvárná az ilyen nőtől, hogy ennyire kevéssel beérje, nem érdemelné meg azt. Maga figyelemre méltó nő, gyönyörű, mint a napkelte, tüzes, mint egy harcos. Maga egy nőstény oroszlán, javasasszony.

– Egy javasasszony ritkán házasodik – a nő itt egy kis szünetet tartott, nagy levegőt vett, mintha meg akarná acélozni magát – de ha Tar Valonba megyek, lehet, hogy nem sokáig leszek javasasszony.

– Az aes sedai-ok épp olyan ritkán mennek férjhez, mint a javasasszonyok. Nem sok férfi tud együtt élni olyan erős, nagyhatalmú feleséggel, aki a ragyogásával mindenképpen elhomályosítja az övét, még ha nem is áll szándékában.

– Azért vannak férfiak, akik elég erősek. Én ismerek egy ilyet. – Ha lehetett egyáltalán kétség, kire gondol, a tekintete egyértelművé tette.

– Nekem csak egy kardom van, és egy háborúm, amit nem nyerhetek meg, de a harcot sem hagyhatom abba, soha.

– Mondtam, hogy nem érdekel. Nem zavar. Fény, már így is többet mondatott velem, mint illene. Annyira meg akar szégyenítem, hogy nyíltan megkérjem?

– Sosem fogom megszégyeníteni. – A gyengéd, szinte simogató hang furcsán hangzott az őrző szájából, de Nynaeve szeme felragyogott. – Gyűlölni fogom a férfit, akit majd választ, amiért nem én vagyok ő, de szeretni fogom, ha megmosolyogtatja. Egyetlen nő sem érdemli meg, hogy az elkerülhetetlenül rá váró özvegyi fekete biztos tudata legyen a nászajándéka. Maga a legkevésbé. – A földre állította az érintetlen bögrét, majd felállt. – Ellenőriznem kell a lovakat.

Nynaeve ott maradt, térden állva, azután is, hogy a férfi eltávolodott. Álmatlanság ide vagy oda, Rand inkább becsukta a szemét. Nem hitte volna, hogy a javasasszony örülne, ha bárki is látná, miközben sír.

Huszonhetedik fejezet

A Sötét Úr mozgolódik

A hajnal ébresztette Randet. A mogorva nap betűzött a szempillái közt, amint lassan, kelletlenül, a Fertő fái fölé emelkedett. Bármilyen korán is volt, a hőség fullasztó takaróként borította a megrontott tájat. Hanyatt feküdt, fejjel a pokróchengerén. Az eget bámulta. Az ég még itt is kék volt. Ez az egy még itt sem változott.

Meglepte, hogy végül mégiscsak elaludt. Az éjszaka kihallgatott beszélgetés ködös emléke egy darabig álomnak tűnt. Aztán meglátta Nynaeve kivörösödött szemeit. A nő nyilvánvalóan semmit nem aludt. Lan arca most még sziklaszerűbb volt, mint általában, mintha visszavett volna egy álarcot, és megfogadta volna, többé le sem veszi.

Egwene a javasasszony mellé lépett, aggodalmas arccal guggolt le mellé. Nem tudta kivenni, mit beszélnek. Egwene mondott valamit, mire Nynaeve megrázta a fejét. A lány erre valami mást mondott, a javasasszony azonban intett, hogy hagyja békén. Egwene ennek ellenére távozás helyett még közelebb hajolt hozzá. Pár percig még az eddiginél is halkabban sugdolóztak. Nynaeve továbbra is rázta a fejét. Végül a javasasszony vetett véget a beszélgetésnek: felnevetett, megölelte Egwene-t, és az arckifejezése alapján most ő nyugtatgatta a lányt. Egwene, amikor felállt, ennek ellenére gyilkos tekintettel nézett az őrzőre. Nem úgy tűnt, mintha Lan észrevette volna; egyáltalán nem nézett Nynaeve irányába.

Rand a fejét csóválva szedte össze a holmiját. Sietősen megmosta a kezét és az arcát azzal a kis vízzel, amit Lan erre a célra engedélyezett. Azon töprengett, vajon a nők olvasni tudnak-e valahogy a férfiak gondolataiban. Zavarba ejtő ötlet volt. Minden nő aes sedai. Megfeddte magát, amiért hagyja, hogy a Fertő az idegeire menjen, kiöblítette a száját, majd gyorsan felnyergelte a pejt.

Igencsak zavaró volt, hogy a tábor eltűnt, mielőtt a lovakhoz ért volna, de mire a hevedert is meghúzta, a dombtetőn tartózkodók újra láthatóvá váltak. Mindenki sietve készülődött.

A hét torony a reggeli fényben jól látszott. Távoli, szabálytalan alakú dombokhoz hasonlító, törött csonkok voltak. Már csak sejteni lehetett régmúlt büszkeségüket. A száz tó most sima, rezzenetlen kék tükörnek tűnt. Semmi nem bukkant a felszínre. Amíg a tavakat és a romos tornyokat nézte, majdhogynem meg tudott feledkezni a domb körül növő beteges dolgokról. Lanon nem látszott, hogy kerülné a szemével a tornyokat, mint ahogy Nynaeve-et sem, de valahogy mégis sikerült egyikre sem néznie, annyira a készülődésre összpontosított.

Miután a málháskosarakat a teherhordó lóra erősítették, miután az utolsó darab szemetet is, és egyáltalán, az ott tartózkodásuk minden nyomát eltüntették, és mindenki más lóra szállt; az aes sedai megállt a dombtető közepén. Lecsukta a szemét, látszólag még levegőt sem vett. Semmi sem történt, Rand legalábbis semmit nem látott, kivéve, hogy Egwene és Nynaeve a hőség ellenére megborzonganak, majd dörgölni kezdik a karjukat. Egwene keze hirtelen megállt, leesett az álla, a javasasszonyra meredt. Mielőtt megszólalhatott volna, Nynaeve is abbahagyta a dörzsölgetést, és szúrósan nézett rá. A két nő egy darabig farkasszemet nézett, aztán a lány bólintott, és elvigyorodott. Pár pillanat múlva Nynaeve is követte a példáját, bár ő csak félszívvel mosolygott.

Rand végiggereblyézte az ujjaival a haját. Máris több volt benne az izzadság, mint a víz, amit az arcára locsolt. Biztos volt a néma párbeszédben valami, amit értenie kellene, de bár egy ideig halványan csiklandozta az elméjét egy gondolat, eltűnt, mielőtt megragadhatta volna.

– Most meg mire várunk? – türelmetlenkedett Mat, szemébe húzott sállal. Íját a lába előtt tartotta, a nyeregkápán keresztbefektetve, nyílvesszővel a húron. A tegezét is előrehúzta a derékszíján, hogy könnyebben elérhesse.

Moiraine kinyitotta a szemét, majd lesétált a dombról.

– Rám, hogy eltávolítsam az utolsó maradványát is annak, amit tegnap este csináltam itt. Egy nap alatt maguktól is elillantak volna, de most igyekszem semmilyen kockázatot nem vállalni, ha nem muszáj. Túl közel vagyunk, itt túl erős az Árnyék. Lan?

Az őrző csak addig várt, amíg a nő elhelyezkedik Aldieb nyergében, majd elindult, észak felé vezette őket, az előttük magasodó Dhoom-hegység felé. A hegycsúcsok még így, napkeltekor is feketék és élettelenek voltak, törött, üszkös fogakhoz hasonlítottak. Tömör falként húzódtak kelet és nyugat felé, ameddig a szem ellátott.

– Elérünk még ma a Szemhez, Moiraine Sedai? – kérdezte Egwene.

Az aes sedai a szeme sarkából Loialra pillantott.

– Remélem, igen. Amikor ott jártam, a hegység túloldalán volt, közvetlenül a felső hágók aljánál.

– Loial azt mondta, mozog – jegyezte meg Mat. – Mi van, ha nem lesz ott, ahol gondolja?

– Akkor tovább keressük, amíg meg nem találjuk. A Zöld Ember megérzi a szükséget, és a mi szükségünknél nem létezhet nagyobb. A mi szükségünk a világ egyetlen reménye.

Ahogy lassan közelebb került hozzájuk a hegység, úgy értek egyre inkább az igazi Fertőbe. Míg korábban fekete pöttyösek, sárga foltosak voltak a levelek, most a szeme előtt potyogtak le, nedvesen; annyira elrothadtak, hogy már a saját súlyukat sem bírták el. Itt már maguk a fatörzsek is elkínzott, megnyomorodott valamik voltak. Tekergőző ágak karmolásztak az ég felé, mintha kegyelemért könyörögnének valamilyen láthatatlan hatalom felé, ami nem hajlandó meghallgatni őket. Repedezett, töredezett kérgükből fanedv helyett nyálka csorgott. Ahogy a lovak elhaladtak mellettük, a fák minden patadobbanásra megrezzentek, mintha már semmi igazán szilárd nem maradt volna bennük.

– Úgy néznek ki, mintha el akarnának kapni minket – mondta nyugtalanul Mat. Nynaeve égnek akasztotta a szemét, majd megvetően nézett rá. – Igenis, hogy úgy néznek ki – erősködött dühösen a fiú.

– És némelyikük pontosan azt akarja – mondta az aes sedai hátrapillantva. Egy pillanatra még Lanénál is zordabb lett a tekintete. – De ami én vagyok, arra egy cseppet sem vágynak. A jelenlétem benneteket is megvéd.

Mat idegesen nevetett, mintha azt hinné, a nő csak viccelt.

Rand ebben nem volt olyan biztos. Végül is ez a Fertő. De hát a fák nem tudnak mozogni. De még ha tudnának is, minek akarnának elkapni egy embert? Egyszerűen túl élénk a fantáziánk, Moiraine pedig csak azt szeretné, ha éberek lennénk.

Egyszerre csak balra kapta a fejét, az erdő mélye felé. Az a fa, alig húsz lépésre, tényleg megremegett. Ez már nem puszta képzelődés volt. Nem tudta volna megmondani, milyen fajta, vagy milyen lehetett azelőtt, annyira göcsörtös, elkínzott volt az alakja. Miközben figyelte, a fa megint megmozdult, majd előrehajolt, a földön csapkodott. Valami élesen, fülsértően felvisított. A fa újra felegyenesedett. Gyökerei sötét tömeget vettek körül, ami vergődött, köpködött, és visított.

Nagyot nyelt, megpróbált távolabb húzódni Vörössel, de mindkét oldalt fák álltak, és most már mind remegtek. A pejnek forogni kezdtek a szemei, egészen elővillant a fehérje. Rand tömör lóhústömb közepén találta magát, minthogy mindenki pont ugyanazzal próbálkozott, amivel ő.

– Ne álljatok meg – adta ki az utasítást Lan, majd előhúzta a kardját. Most a kézháta felől acéllapokkal megerősített kesztyűt hordott, és a szürkészöld pikkelypáncélingét. – Maradjatok Moiraine Sedai közelében. – Megfordította Mandarbot, nem a fa és az áldozata felé, hanem az ellenkező irányba. Színjátszó köpenyében hamar beleolvadt a Fertőbe, amikor fekete csődöre pedig még jól látszott.

– Közelebb – figyelmeztette őket Moiraine. Nem lassította le fehér kancáját, de intett, hogy tömörüljenek köré. – Maradjatok olyan közel, amennyire csak bírtok.

Harsogó bömbölés hallatszott, abból az irányból, amerre az őrző távozott. Még a fák is beleremegtek. Mikor elhalkult, egy ideig azután is úgy érezték, mintha a fejükben visszhangozna. Aztán megint felharsant, dühvel és a halál ígéretével tele.

– Lan – mondta Nynaeve. – Csak...

Az iszonyatos hang félbeszakította. De ezúttal új felhang keveredett bele. Félelem. Aztán hirtelen elhallgatott.

– Lan tud vigyázni magára – mondta Moiraine. – A lovaglásra figyeljen, javasasszony.

A fák közül előbukkant az őrző. A kardját kitartotta oldalra, minél távolabb magától és a lovától. Fekete, gőzölgő vér szennyezte a pengét. Lan gondosan letörölgette egy ronggyal, amit a nyeregtáskájából vett elő, majd megvizsgálta az acélt, biztos nem hagyott-e ki valahol egy szegletet. Mikor ledobta a rongyot, az szétesett, mielőtt földet ért volna, még a darabkái is semmivé oszlottak.

Masszív test vetődött feléjük hangtalanul a fák közül. Az őrző megpördítette Mandarbot, de miközben a csataló felágaskodott, hogy lecsaphasson acélborítású patáival, egy nyílvessző villant Mat felől, és belefúródott a szörnyeteg csupa száj és fogsor fején lévő egyetlen szembe. A valami kapálódzva, üvöltve zuhant a földre, egy ugrásnyira tőlük.

Rand döbbenten nézett vissza, miközben sietve továbbhaladtak. A lényt vastag, merev, sörteszerű szőrzet borította. Túl sok lába volt, amelyek különös szögekben csatlakoztak a medvenagyságú testhez. Legalább egy részük biztosan használhatatlan volt, legalábbis járásra, például az, amelyik a háta közepén nőtt ki. De azért azon is ujjnyi hosszúságú karmok kaparták a földet a szörny haláltusájában.

– Jó lövés volt, birkapásztor – Lan tekintete már meg is feledkezett a mögöttük haldokló lényről, újra az erdőt pásztázta.

Moiraine a fejét csóválta.

– Szokatlan, hogy ilyen közel merészkedett valakihez, aki az Igazi Forrást érinti.

– Agelmar azt mondta, a Fertő nyugtalan – így Lan. – Talán a Fertő is érzi, hogy Háló alakul a Mintában.

– Siessünk – Moiraine Aldieb oldalába vágta a sarkát. – Gyorsan át kell jutnunk a felső hágókon.

De még be sem fejezte a mondatot, a Fertő fellázadt ellenük. Fák csapkodtak, nyúlkáltak feléjük, nem törődtek vele, érinti-e Moiraine az Igazi Forrást, vagy sem.

Rand kardja a kezében termett; nem emlékezett, mikor vonta ki. Újra és újra lecsapott vele, a gémjelű penge sorra metszette le a korhadt, rothadt ágakat. Az éhesen tapogatódzó fák visszarántották a sérült, vonagló csonkokat – szinte hallani vélte a sikolyukat –, de mindig újabbakat nyújtottak feléjük. Kígyókként tekergőztek, próbálták elkapni a karját, a derekát, a nyakát. Összeszorított fogakkal, vicsorogva kereste az űrt, és meg is találta a Folyóköz köves, makacs talajában.

– Manetheren! – üvöltötte a fák felé, míg bele nem fájdult a torka. A gémdíszű kard újra és újra megvillant az erőtlen napfényben. – Manetheren! Manetheren!

Mat felállt a kengyelében, és nyílvesszőt nyílvessző után küldött az erdőbe. Deformált alakokat talált el velük, amelyek számlálhatatlan foggal vicsorogtak rájuk, miközben a beléjük fúródott acélhegytől haldokoltak. Belemartak a többi karmos szörnybe is, amelyek rajtuk átmászva próbáltak közelebb jutni a lovasokhoz. Mat is elveszítette kapcsolatát a jelennel.

– Carai an Caldazar! – üvöltötte, miközben arca mellé húzta az íjhúrt, majd elengedte. – Carai an Ellisande! Al Ellisande! Mordero daghain pas duente cuebiyar! Al Ellisande!

Perrin ugyancsak felállt a kengyelben; hangtalanul, zord tekintettel. Ő haladt elöl, fejszéje utat vágott erdőn és elátkozott húson egyaránt, amelyik épp elékerült. A csapkolódó fák, az üvöltő szörnyek a testes fejszés elől elhúzódtak, legalább annyira a tüzes, arany szemek, mint a suhogó fejsze miatt. Folyamatosan kényszerítette előre a lovát, lépést lépés után téve meg.

Moiraine kezéből tűzgömbök repültek ki. Ahová becsapódtak, vonagló fák gyulladtak ki fáklyaként, fogakkal teli alakok sikoltottak fel, kezdtek csapkodni emberi kezekkel; félelmetes karmaikkal a saját lángoló húsukat marcangolták, amíg végül el nem pusztultak.

Az őrző újra és újra a fák közé rontott Mandarbbal. Kardjáról, kesztyűjéről csöpögött a füstölgő, bugyborékoló vér. Amikor visszatért, egyre gyakrabban voltak szakadások a páncélján, vérző vágások a testén. Csatalova is botladozott, vérzett. Az aes sedai minden ilyen alkalommal megállt, hogy a sebeire fektesse a kezét. Amikor elvette a tenyerét, csak vér maradt az újra sértetlen bőrön.

– Jelzőtüzeket gyújtok a Félembereknek – mondta keserűen. – Gyerünk, előre! Gyorsabban! – De csak lassan, lépésről lépésre tudtak utat vágni maguknak.

Ha a fák nem sújtottak volna le éppoly gyakran a támadók tömegébe, mint az emberekre, ha a lények, melyek között nem akadt két egyforma, nem harcoltak volna a fákkal és egymással is, hogy elérhessék őket, Rand biztos volt benne, hogy elsöpörték volna őket. Nem volt meggyőződve róla, hogy ennek ellenére nem végeznek-e velük hamarosan. Ekkor búgásszerű üvöltés hallatszott mögülük. Valahonnan messziről jöhetett. Vékony, magas hang volt, mégis jól lehetett hallani a Fertő körülöttük harcoló lakóinak acsarkodásán keresztül is.

Aztán az acsarkodás egy pillanat alatt elhallgatott, mintha késsel vágták volna el. A támadó alakok megdermedtek, a fák nem mozdultak többé. A lábbal is bíró lények, amilyen gyorsan előkerültek, most épp olyan gyorsan felszívódtak az eltorzult erdőben. A sipító bugás újra felüvöltött, mint egy őrült juhász dudája. Fél tucat hasonló hang kórusa felelt rá, messze mögöttük.

– Férgek – mondta Lan komoran. Loial felnyögött. – Egy kis haladékot nyertünk miattuk. Reméljük, lesz időnk kihasználni. – Tekintetével a hegyekig hátralévő távolságot próbálta felbecsülni. – Kevés olyasmi él a Fertőben, ami ki merne állni egy Féreggel, ha nem muszáj. – Mandarb oldalába vágta a sarkát. – Előre! – Az egész csapat utána iramodott, a most halottnak tűnő erdőn keresztül. A hátuk mögötti bugás volt az élet egyetlen jele.

– Így megijedtek néhány féregtől? – hitetlenkedett Mat. Fel-alá pattogott a nyergében, ahogy ügetés közben a hátára próbálta vetni az íját.

– Egy Féreg – az őrző egész más hangsúllyal ejtette ki a szót, mint Mat –, könnyedén végezni tud egy Enyésszel, ha csak nincs az utóbbival a Sötét Úr saját szerencséje. Minket egy egész falka üldöz. Gyorsabban! Előre! – A sötét csúcsok most már közelebb tornyosultak. – Rand becslése szerint ebben az iramban egy órányira.

– Nem követnek a férgek a hegyekbe is? – kérdezte Egwene lihegve. Lan élesen felnevetett.

– Nem. Félnek a felső hágókban élő lényektől – mondta.

Loial megint felnyögött.

Rand örült volna, ha az ogier letenne erről a szokásáról. Tisztában volt vele, hogy Loial többet tud a Fertőről, mint bármelyikük, Lan kivételével; még ha csak könyvekből is, amiket a stedding biztonságában olvasott. De miért kell folyton emlékeztetnie, hogy még rosszabbak is várnak ránk, mit amit eddig láttunk?

Gyorsan siklott el mellettük a táj. Gaz és fű egyaránt rothadtan fröccsent szét a vágtató paták alatt. Olyan fák, mint amilyenek korábban megtámadták őket, most meg sem rezdültek, noha közvetlenül göcsörtös, girbe-gurba ágaik alatt lovagoltak el. A Dhoom-hegység betöltötte a látóterüket, feketén és kopáran. Olyan közelinek látszott már, mintha csak ki kellene nyújtaniuk a kezüket ahhoz, hogy megérinthessék. A búgás most már élesen és tisztán zengett, és nyálkás zajok hallatszottak mögülük, hangosabbak, mint a lovaik patái alatt szétnyomódó dolgok fröcsögése. Túl hangosan, mintha a félig rothadt fák óriási, vonagló testek alatt préselődnének szét. És túl közelről. Rand hátranézett. Valamivel mögöttük sorra buktak le a fák, mint a meghajlított fűszálak. A talaj emelkedni kezdett a hegyek felé. Most már észrevehetően felfelé kapaszkodtak.

– Nem érünk oda – jelentette be Lan. Nem lassította Mandarb vágtáját, de hirtelen újra a kezében volt a kardja. – Vigyázzatok magatokra a hágókon, Moiraine, és átjuttok.

– Nem! Lan! – kiáltotta Nynaeve.

– Csönd legyen, leány. Lan, még te sem tudsz megállítani egy féregfalkát. Nem engedem. Szükségem lesz rád a Szemnél.

– Nyilak – lihegte Mat.

– A férgek meg sem éreznék – kiáltotta az őrző. – Darabokra kell vágni őket. Nemigen éreznek semmit, az éhségen kívül. Meg néha a félelmen.

Rand kétségbeesett erővel szorította a nyergét. Megvonta a vállát, próbálta kicsit ellazítani az izmait. Az egész mellkasa feszesnek tűnt, már levegőt is alig tudott venni. A bőre zsibongva zsibbadt. A Fertő lassan előhegységbe ment át. Látta az útvonalat, amin majd haladni fognak, ha elérték magát a hegységet, a kígyózó ösvényt, és azon túl a hágót. Mintha óriási fejszével vágtak volna a fekete sziklába. Fény! Mi lehet előttünk, ami megrémítheti a mögöttünk jövő iszonyatot? Fény segíts meg, soha életemben nem féltem még ennyire. Nem akarok tovább menni. Egy lépést se! Próbálta elérni a lángot és az űrt. Közben szidta magát, mint a bokrot. Hülye! Te betoji, gyáva hülye! Itt nem maradhatsz, de vissza sem mehetsz. Vagy talán hagynád, hogy Egwene-nek egyedül kelljen szembenéznie vele? Az űr folyton elszökött előle. Néha már majdnem kialakult, hogy aztán ezernyi fényponttá essen szét, majd újra alakulni kezdjen, aztán megint széttöredezzen. Minden fénypont a csontjaiba égette magát, míg végül már remegett a teste a fájdalomtól. Meg volt győződve arról, hogy mindjárt egyszerűen szétrobban. Fény segíts, nem bírom tovább. Fény, segíts!

Szorosabbra fogta a pej kantárszárát, hogy visszafordítsa. Hogy ha kell, akár megküzdjön a férgekkel, csak az elöl leselkedő rémségekkel ne kelljen szembenéznie. Ekkor azonban megváltozott a táj. Egy dombtetőre érve, egyszer csak véget ért a Fertő.

Zöld levelek borítottak békésen, egyenesen széttáruló faágakat. Vadvirágok színes szőnyege tarkította az édes tavaszi szél cirógatta pázsitot. Pillangók szálldostak sziromról sziromra. Méhek zümmögtek, madarak csicseregtek.

Szájtátva vágtatott tovább, míg észre nem vette, hogy Moiraine, Lan és Loial megálltak, sőt, a többiek is. Lassan, döbbent arccal, meghúzta a gyeplőt. Egwene szeme egészen kidülledt, még Nynaeve álla is leesett.

– Elértük a biztonságot – mondta Moiraine. – Ez a Zöld Ember otthona. A Világ Szeme is itt van. Semmi, ami a Fertőhöz tartozik, nem léphet be ide.

– Azt hittem, a hegység túloldalán van – motyogta Rand. Még mindig előttük tornyosultak a csúcsok, messze volt még a hágó. – Azt mondta, mindig a hágó mögött van.

– Ez a hely – hallatszott egy mély hang a fák közül –, mindig ott van, ahol van. Csak azok vannak mindig máshol, akiknek szükségük van rá.

Emberszerű alak lépett ki az erdőből. Annyival nagyobb volt Loialnál, amennyivel az ogier Randnél. Élő, zöld levelekből és indákból szőtt emberi alak. Vállig érő haja fűszálakból állt. Szemei óriási gesztenyék, körmei makkok. Zubbonya és nadrágja zöld levelekből állt, cipője sima fakéreg. Pillangók keringtek körülötte, időnként az ujjaira, vállára, arcára szálltak. Egyvalami csúfította csak el a zöldellő tökélyt. Mély bevágás haladt végig az arcán, fölfelé, a homlokára, majd a feje tetejére. Ebben barnák és fonnyadtak voltak az indák.

– A Zöld Ember – suttogta Egwene. A sebhelyes arc elmosolyodott. Egy pillanatra mintha hangosabban csicseregtek volna a madarak.

– Hát persze, hogy az vagyok. Ki más lenne itt? – A gesztenyeszemek Loial felé fordultak. – Örülök, hogy látlak, kisöcsém. A múltban sokan látogattak meg a fajtádból, de az utóbbi időkben igencsak kevesen.

Loial lekászálódott a lováról, majd szertartásosan meghajolt.

– Megtisztelsz, Fafivér. Tsingu ma choshih, T'ingshen.

A Zöld Ember mosolyogva karolta át az ogier vállát. Úgy néztek ki együtt, mint egy felnőtt, oldalán kisfiúval.

– Nincs ebben semmi megtiszteltetés, kisöcsém. Együtt daloljuk majd a Fák Dalait, emlékezünk a Nagy Fákra, és távol tártjuk az Epedést. – Végignézett a többieken, akik csak most kezdtek leszállni a lovaikról. Perrinen állt meg a pillantása. – Egy farkasfivér! Hát tényleg újra eljönnek az ősi idők?

Rand Perrinre bámult. A kovácslegény a maga részéről úgy fordította a lovát, hogy közte és a Zöld Ember között legyen, majd lehajolt, ellenőrizni a hevedert. Rand biztos volt benne, hogy csak a Zöld Ember tekintete elől akart elbújni. Utóbbi hirtelen őt szólította meg.

– Különös ruhákat viselsz, Sárkánygyermek. Ilyen messze fordult már a Kerék? A Sárkány Népe visszatér az Első Szövetségbe? De kardot viselsz. Ez sem akkor, sem most, nem lehet.

Rand össze kellett gyűjtsön némi nedvességet a szájában, mielőtt meg tudott volna szólalni.

– Nem értem, miről beszél. Hogy érti ezt?

A Zöld Ember megérintette a fején végigfutó sebhelyet. Egy pillanatra zavartnak tűnt.

– Hát... nem is tudom. Az emlékeim szakadozottak, gyakran összekeverednek. Ami megmaradt, az is hernyórágta levelekhez hasonló. Mégis, biztos vagyok benne... Nem, már elveszett. Mindenesetre légy üdvözölve. Maga, Moiraine Sedai, több mint meglepetés. Amikor ezt a helyet teremtették, gondoskodtak róla, hogy senki ne találja meg kétszer. Hogy sikerült idejutnia?

– A szükség – felelte Moiraine. – A szükségem, a világ szüksége. Legelsősorban a világé. A Világ Szemét jöttünk meglátogatni.

A Zöld Ember sóhajtott. Mintha szél suhogtatott volna sűrű lombokat.

– Hát akkor újra eljött az idő. Ez az emlék egészben maradt. A Sötét Úr mozgolódik. Ettől féltem. Minden évfordulattal egyre jobban küzd a Fertő, hogy bejöhessen, a legutóbbi fordulat óta pedig olyan kemény küzdelem árán lehet csak kint tartani, mint a kezdetek óta soha. Jöjjetek, odakísérlek benneteket.

Huszonnyolcadik fejezet

Találkozások a Szemnél

Pej lovát vezetve, Rand követte a Zöld Embert, a többi emondmezeivel együtt. Mind tágra nyílt szemekkel bámultak. Úgy látszott, nem tudják eldönteni, vajon a kísérőjüket nézzék inkább, vagy az erdőt. Na persze, a Zöld Ember élő legenda, a Folyóközben számos történetet mesélnek róla és az Élet Fájáról, és nem csak gyermekeknek. De a Fertő után a fák és a virágok akkor is a természetesség csodái lettek volna, ha nem esett volna az egész világ a véget érni nem akaró tél csapdájába.

Perrin egy kicsit lemaradt. Mikor Rand visszanézett rá, a nagydarab, göndör hajú legény úgy meredt maga elé, mint aki egy szót sem akar többet hallani a Zöld Ember mondandójából. Meg tudta érteni. Sárkánygyermek. Gyanakvóan figyelte a Zöld Embert, aki Moiraine és Lan mellett az élen haladt. Pillangók sárga-piros felhőjébe burkolódzott. Ezt hogy érthette? Nem. Nem akarom tudni.

Ennek ellenére mintha könnyebbek, ruganyosabbak lettek volna a léptei. Továbbra is zavarban volt, remegett a gyomra, de a félelme feloldódott, szinte megszűnt. Valószínűleg nem is számíthat ennél többre, gondolta, fél mérföldre a Fertőtől. Még ha Moiraine azt mondta is, hogy semmi, ami a Fertőhöz tartozik, nem tud ide behatolni. A csontjait égető ezernyi izzó pont kialudt. Abban a pillanatban, amint a Zöld Ember birodalmába ért, ebben így utólag visszagondolva biztos volt. Ő oltotta ki őket, gondolta, a Zöld Ember és a felségterülete.

Egwene is érezte, és Nynaeve is, ezt a megnyugtató békét, a szépség nyugalmát. Látta rajtuk. Mindkettőjüknek apró, nyugodt mosolyra görbült a szája, meg-megsimították a virágokat, amik mellett elhaladtak. Sőt, néha megálltak megszagolni azokat, vagy mély lélegzetet venni.

Mikor a vendéglátójuk észrevette, így szólt:

– A virágok azért vannak, hogy díszítsenek, szépítsenek. Akár a növényt, akár az embereket. Egyiket sem zavarja, ha nem szedtek le túl sokat. – Azzal nekiállt virágot szedni. Egyet innen, egyet onnan, egy növényről legfeljebb kettőt. Nynaeve és Egwene hamarosan bokrétákat viseltek a hajukban, rózsaszín vadrózsából, sárgaharangból és fehér hajnalcsillagból. A javasasszony hajfonata egészen a derekáig átalakult rózsaszín-fehér virágoskertté. Még Moiraine is elfogadott egy hajnalcsillagokból álló virágfüzért a homlokára. Olyan ügyesen volt kötözve, hogy úgy tűnt, mintha a virágok a fejéből nőttek volna ki.

Rand nem tartotta lehetetlennek, hogy még mindig nőnek. A Zöld Ember séta közben is tovább gondozta az erdejét. Moiraine-nel beszélgetett, de közben, oda sem figyelve, tette a dolgát. Gesztenyeszemei észrevettek egy hurokba görbült szárat egy futórózsán, amit a támasztékául szolgáló, virágba borult almafa egy ága kényszerített kitekeredett szögbe. Megállt, végighúzta a kezét a hurkon. Közben tovább beszélt. Rand nem volt benne biztos, csak képzelődött-e, vagy a tüskék tényleg odébbhajoltak, hogy meg ne szúrják a zöld ujjakat. Mikor házigazdájuk toronymagas alakja továbblépett, a szár egyenesen futott a magasba, piros szirmokat vegyített az almafa fehér virágai közé. A növényóriás közben egy kavicsok között heverő mag köré görbítette a markát. Mire felegyenesedett, vékony kis hajtás bújt ki a magból, gyökeret vert a kavicsok alatt rejtőző jó termőtalajban.

– Mindennek ott kell nőnie, ahol van, a Minta szerint – magyarázta hátranézve, mintha mentegetődzne –, és magának kell szembenéznie a Kerék forgásával, de a Teremtő bizonyára nem bánja, ha egy egész kicsit azért segítek.

Rand megkerültette Vörössel a kis palántát, gondosan vigyázott, nehogy a pej patája eltapossa. Nem tűnt helyesnek elpusztítani, amit a Zöld Ember abban a pillanatban alkotott, csak azért, hogy a legrövidebb úton haladhasson. Egwene rámosolygott, egyik titokzatos mosolyával, majd megérintette a karját. Olyan szép volt, virágokkal teli, kibontott hajával, hogy visszamosolygott rá, míg a lány végül elpirult, és lesütötte a szemét. Megvédelek, gondolta. Akármi történjen is, arról gondoskodom, hogy neked ne essen bajod. Esküszöm.

A Zöld Ember az erdő szívébe vezette őket, egy domb oldalában nyíló boltíves nyíláshoz. Egyszerű kőív volt, magas és fehér. A zárókövön hullámos vonallal kettéosztott kör volt látható, az egyik fele érdes, a másik fele sima. Az aes sedai-ok ősi szimbóluma. Maga a bejárat árnyékba borult.

Néhány pillanatig mindenki szótlanul nézett. Aztán Moiraine levette a hajából a virágfüzért, és gyengéden egy a boltív mellett álló édesbogyó bokor ágára akasztotta. Mintha erre a mozdulatra lett volna szükség, hogy megoldódjanak a nyelvek.

– Ott van bent? – kérdezte Nynaeve. – Amiért jöttünk?

– Én igazán szívesen megnézném az Élet Fáját – mondta Mat, a fejük fölött emelkedő kettéosztott korongra meredve. – Annyi ideig még csak várhatunk, vagy nem?

A Zöld Ember furcsán nézett Randre, majd megrázta a fejét.

– Az avendesora nincsen itt. Kétezer éve nem pihentem védelmező ágai alatt.

– Nem az Élet Fája miatt jöttünk ide – mondta Moiraine határozottan. A boltív felé intett. – Ott bent van az úti célunk.

– Én nem megyek be magukkal – így a Zöld Ember. A pillangók gyorsabban kezdtek keringeni körülötte, mintha osztanák a zaklatottságát.

– Réges régen az őréül állítottak, de nem szívesen megyek a közelébe. Úgy érzem, mintha felbomlanák. Valahogyan kapcsolódik hozzá a végzetem. Emlékszem a megalkotására. Legalábbis egy részére. Csak egy részére. – Gesztenyeszemei az emlékei közé révedtek. A sebhelyét babrálta. – A Világtörés első napjain volt, amikor a Sötét Úr győzelme fölötti örömöt megkeserítette a tudat, hogy még mindent elpusztíthat az Árnyék súlya. Százan alkották, férfiak és nők együtt. A legnagyobb aes sedai művek mind így készültek, a saidin és a saidar összekapcsolásával, mint ahogy az Igazi Forrásban is összekapcsolódik a kettő. Meghaltak mind, hogy tisztává tegyék, miközben a világ lassan romba dőlt körülöttük. Tudták, hogy meg fognak halni, ezért engem bíztak meg az őrzésével, ha szükség lenne rá. Engem nem erre teremtettek, de minden szétesőben volt, ők pedig nem számíthattak másra, én voltam itt nekik egyedül. Nem erre teremtettek, de hű maradtam. – Moiraine-re nézett, bólintott, csak úgy magának. – Hű maradtam, amíg kellett. De most itt a vége.

– Hűbb maradtál a küldetésedhez, mint legtöbbünk, noha mi bíztunk meg – mondta az aes sedai. – Talán nem lesz olyan szörnyű a vég, mint hinnéd.

A sebhelyes, leveles fej lassan ingott jobbra-balra.

– Én megérzem, ha valami véget ér, aes sedai. Majd találok más helyet, ahol növeszthetem a dolgokat. – A gesztenyebarna szemek szomorúan siklottak végig a zöld, viruló erdőn. – Talán lesz másik hely. Mikor kijönnek, majd újra találkozunk, ha lesz rá idő. – Ezzel elsétált, pillangófelhővel a nyomában. Beleolvadt az erdőbe, sokkal tökéletesebben, mint Lan köpenye valaha is képes lenne.

– Ezt meg hogy értette? – kíváncsiskodott Mat. – Hogyha lesz rá idő?

– Gyertek – mondta Moiraine. Azzal belépett a boltív alá. Lan szorosan követte.

Rand, miközben utánuk indult, azon tűnődött, hogy tulajdonképpen nem is tudja, mire számít. Idegességében libabőrözött a karja, borsódzott a háta. De egyszerűen csak egy enyhén lejtő folyosóra jutottak. Simára csiszolt falai fölül ívben egyesültek, a külső boltív alakját követve. A tágas téren Loial is bőségesen elfért. A Zöld Embernek sem kellett volna lehajolnia. A padló tükörsima volt, szemre csúszósnak tűnt, mint az olajos pala, valójában azonban jól tapadt a csizmájuk talpához. Az illesztés nélküli fehér falakban számtalan csillám ragyogott leírhatatlan színekben. Halvány derengés áradt belőlük, ami az után is megmaradt, hogy a napsütötte boltív eltűnt egy kanyar mögött. Biztos volt benne, hogy ez nem természetes fény, de azt is érezte, hogy jóindulatú. Akkor miért libabőrözök mégis? Csak mentek és mentek, folyton lefelé.

– Ott van – mutatott végre előre Moiraine. – Előttünk.

A folyosó hatalmas, kupolatetejű térségbe nyílt. A kupolát nyers szikla alkotta. Itt-ott világító kristályok halmaza állt ki belőle. Alatta egy tó foglalta el az egész barlangot, eltekintve a mintegy öt lépés széles járdától, ami a fal mellett körbekerülte. Az ovális, szem alakú tó szélét alacsony, lapos, kristályokból álló perem övezte. Ezek a kristályok is világítottak, tompább, mégis tüzesebb fényben, mint a felsők. A medence felülete tükörsima volt, és olyan kristálytiszta, mint a Borforrás-patak. Rand úgy érezte, akár a végtelenségig lelát benne, mégsem látta a fenekét, ha volt ilyen egyáltalán.

– A Világ Szeme – mondta mellette halkan Moiraine.

Miközben a barlangot csodálta, észrevette, hogy a megalkotása óta eltelt hosszú évek – nem kevesebb, mint háromezer –, amióta senki nem lépett be ide, rajta hagyták a nyomukat. A kupolán nem minden kristály világított egyformán fényesen. Némelyik erősebben ragyogott, némelyik gyengébben; olyan is volt, ami már csak hunyorgott. Megint mások már csak szögletes, visszavert fényben csillogó tömegek voltak. Ha mind égett volna még, a barlang déli verőfényben úszott volna, most viszont inkább késődélután volt a megvilágítás. A járdát por, kődarabok, sőt, kristályszilánkok lepték be. Hosszú évekig várakozott a terem, amíg a Kerék forgott és őrölt.

– De mi ez? – kérdezte nyugtalanul Mat. – Életemben nem láttam még ilyen vizet. – Belerúgott egy, a járdán heverő, ökölnyi kődarabot. – Ez...

A kő az üvegszerű felületbe csapódott, majd loccsanás nélkül, hangtalanul elmerült. Még csak fodrot sem vetett. Ahogy a mélybe merült, duzzadni kezdett, egyre nagyobbra és nagyobbra nőtt, miközben folyamatosan fakult is. Hamarosan emberfejnyi lett, de Rand már majdnem keresztüllátott rajta. Aztán karhossznyi átmérőjű vibrálássá alakult. Aztán eltűnt. Úgy érezte, a bőre most már örökre libabőrös marad.

– Mi ez? – tört ki. Maga is meglepődött, milyen hangosan és rekedten.

– Mondhatnánk úgy is, hogy a saidin párlata – visszhangoztak az aes sedai szavai a barlangban. – Az Igazi Forrás férfi felének esszenciája, a tiszta Hatalomé, amit a férfiak az Őrület Ideje előtt használtak. Annyi hatalom, amennyivel be lehet forrasztani a Sötét Úr börtönének pecséteit, vagy mindet fel lehet törni.

– A Fény ragyogjon ránk és védelmezzen minket – suttogta Nynaeve. Egwene úgy kapaszkodott belé, mintha legszívesebben a javasasszony mögé bújna. Még Lan is kényelmetlenül mocorgott, noha az ő szemében nem volt meglepetés.

Rand vállának kő ütközött. Most vette csak észre, hogy egészen a falig hátrált, olyan messze a Szemtől, amilyen messze csak lehetséges volt. Mat is a falnak lapulva állt. Perrin félig kihúzott fejszével meredt a tóra. Szemei sárgán, vadul ragyogtak.

– Mindig kíváncsi voltam – mondta Loial idegesen. – Amikor olvastam róla, mindig kíváncsi voltam, mi lehet. De miért? Miért csinálták? És hogyan?

– Azt senki élő nem tudja. – Moiraine már nem a tavat nézte. Randet és két barátját tanulmányozta, méregette. – Sem a hogyant, sem a miértet, legfeljebb annyit, hogy egy napon szükség lesz rá, és ez a szükség a legnagyobb és legkétségbeesettebb lesz, amivel addig a napig a világ találkozik. Talán azután sem lesz már nagyobb, soha.

– Számosan próbáltak meg Tar Valonban módot találni e hatalom felhasználására, de egy nő számára épp olyan érinthetetlen, mint macskának a hold. Csak egy férfi tudja fókuszálni, de az utolsó férfi aes sedai háromezer éve halott. Pedig a szükség, amit a készítők előre láttak, végtelenül nagy volt. Áttörtek a Sötét Úr által a saidinra bocsátott szennyeződésen, hogy létrehozzák, és tiszta legyen, annak a tudatában, hogy ez az erőfeszítés mindannyiukat megöli. Férfi és nő aes sedai-ok együtt. A Zöld Ember igazat mondott. A Legendák Korának legnagyobb csodái ilyen módon készültek, a saidin és a saidar összekapcsolásával. Tar Valon összes nője, az összes aes sedai az összes városban és királyi udvarban, beleszámítva még azokat is, akik a Pusztán túl elterülő földeken lehetnek, sőt, belevéve még az esetleg az óceán túlpartján élőket is, együttesen sem tudna még egy kanalat sem megtölteni a Hatalom esszenciájával, ha nem működnek együtt velük férfiak.

Randnek kapart a torka, mintha túl sokat kiabált volna.

– Miért hozott ide minket?

– Mert ta'verenek vagytok. – Az aes sedai arckifejezése zárkózottá vált. A szeme csillogott, szinte húzta maga felé. – Mert a Sötét Úr hatalma itt fog lecsapni, és mert szembe kell szállni vele, meg kell állítani, különben a világot elnyeli az Árnyék. Ennél nagyobb szükség nem létezik. Menjünk vissza a napra, amíg még van idő. – Megfordult, és elindult vissza a folyosón, Lannal a sarkában. Hátra sem nézett, követik-e. Az őrző most egy kissé gyorsabban szedte a lábát, mint általában szokta. Egwene és Nynaeve sietve utánuk iramodtak.

Rand a fal mellett oldalazott – egy lépéssel sem mert közelebb lépni a tóhoz, most, hogy tudta, mi az – majd gyorsan beugrott a folyosóba. A hasonlóképpen távozó Matnek és Perrinnek ütközött. Futásnak is eredt volna, ha ahhoz nem kellett volna félrelöknie Egwene-t, Nynaeve-t, Moiraine-t vagy Lant. Még amikor kiértek, sem tudott erőt venni a remegésén.

– Nem tetszik ez nekem, Moiraine – mondta mérgesen Nynaeve, amikor újra rájuk sütött a nap. – Elhiszem, hogy olyan nagy a veszély, ahogy mondja, különben nem lennék itt, de ez...

– Végre megvagytok.

Rand megrándult, mintha kötél szorult volna a nyakára. A szavak, a hang... egy pillanatra azt hitte, Ba'alzamon az. De a fák közül elősétáló két férfi, bár arcukat elrejtette a csuklyájuk, nem alvadt vér színű köpenyt viselt. Az egyik sötétszürkét, a másik majdnem ugyanolyan sötét zöldet. Még így, a szabad levegőn is dohos szaguk volt. Enyészek sem voltak; a szél bele-bele kapott a köpenyükbe.

– Kik maguk? – Lan testtartása óvatos volt, feszült, kezét a kardja markolatán tartotta. – Hogy jöttek ide? Ha a Zöld Embert keresik...

– Ő vezetett ide. – A Matre mutató kéz öreg volt, annyira aszott, hogy az már alig volt emberi. Köröm nem volt rajta, ízületei, mint kötéldarabra bogozott csomók. Mat elkerekedett szemekkel lépett hátra. – Egy régi dolog, egy régi barát, és egy régi ellenség. De nem ő az, akit keresünk – fejezte be a zöldköpenyes. A társa úgy álldogált mellette, mintha soha nem akarna megszólalni.

Moiraine kihúzta magát. Egyik jelenlévő férfi vállánál sem volt magasabb, most mégis mintha a dombok fölé tornyosult volna. Hangja parancsoló harangzúgás.

– Kik vagytok?

Kezek emelkedtek a csuklyákhoz, hátrahúzták. Randnek kidülledt a szeme. Az öregember öregebb volt, mint ősöreg. Cenn Buie mellette pirospozsgás csecsemőnek látszott volna. Arcbőre repedezett, elvékonyodott pergamenként feszült szorosan a koponyájára. Érdes fejbőrén leheletvékony, törékeny hajcsomók álltak ki a leglehetetlenebb helyeken, elszórtan. Fülei összefonnyadt, ősrégi bőrdarabok. Szemei mélyen besüppedtek, mintha alagutak mélyéből nézett volna ki. A másik azonban még ennél is rosszabb volt. Szoros, fekete bőrpáncél borította az egész fejét és arcát, de elöl tökéletes arccá formálták, egy fiatalember arcává, örökös vad, őrült nevetésbe fagyott arccá. Mit rejtegethet, ha a másik ezt mutatja? Aztán még a gondolat is megfagyott a fejében, porrá omlott, és elfújta a szél.

– A nevem Aginor – mondta az öreg. – Ő pedig Balthamel. Ő a nyelvével már nem beszél. A Kerék háromezer év bebörtönzés alatt rendkívül finomra őröl. – Beesett szemei a boltívre siklottak. Balthamel előrehajolt, maszkja szemei a fehér kővel övezett bejáratra szegeződtek, mintha legszívesebben egyenesen besétálna. – Olyan sokáig nélkülöztük – mondta halkan Aginor. – Oly soká.

– A Fény védelmezz... – kezdte remegő hangon Loial, de amikor az öregember ránézett, a torkán akadt a szó.

– A Kitaszítottak – szólalt meg rekedten Mat – Shayol Ghul foglyai...

– Voltak – mosolygott Aginor. Sárga fogai szinte vadállati agyaraknak tűntek. – Némelyikünk már nem fogoly. A pecsétek gyengülnek, aes sedai. Ishamaelhez hasonlatosan most már mi is szabadon járunk a világban, és hamarosan a többiek is csatlakoznak hozzánk. Én túl közel voltam ehhez a világhoz a fogságom alatt, én és Balthamel, túl közel a Kerék őrléséhez, de hamarosan a Sötétség Nagyura is szabad lesz, és ő majd új húst ad nekünk. A világ újra a miénk lesz. Ezúttal nem lesz Rokonirtó Lews Therinetek. Nem ment meg benneteket semmiféle Napkelte Ura. Most már tudjuk, kit keresünk, a többiekre nincs többé szükség.

Lan kardja szemmel nem követhető gyorsasággal ugrott elő a hüvelyéből. Az őrző azonban habozott, Moiraine és Nynaeve között cikázott a pillantása. A két nő meglehetősen távol állt egymástól, ha bármelyik és a kitaszítottak közé áll, a másikat védtelenül hagyja. Épp csak egy szívdobbanásnyi ideig tétovázott, de mire megmozdult, Aginor felemelte a kezét. Megvető mozdulat volt, épp csak legyintett göcsörtös kézfejével, mintha egy legyet akarna elhessegetni. Az őrző hátrarepült, mintha egy óriás ökle csapott volna le rá. Tompa puffanással csapódott a kőívhez. Egy pillanatig ottmaradt, mielőtt a földre zuhant. Ernyedt halomba omlott össze, kardja mozdulatlan, kinyújtva heverő keze közelében feküdt.

– NEEEEEM! – sikoltotta Nynaeve.

– Ne mozduljon! – parancsolta Moiraine, de mielőtt bárki kettőt pisloghatott volna, a javasasszony kése már kinn is volt a tokjából, és a Kitaszított felé rohant, a rövid pengét magasba emelve.

– A Fény vakítson meg! – kiáltotta, azzal Aginor mellkasára sújtott.

A másik Kitaszított keze úgy csapott le, mint egy vipera. A nő már elindította a döfést, amikor Balthamel bőrkesztyűs keze villámsebesen előrelendült, elkapta a javasasszony állát. Az ujjai az arcába nyomódtak, hüvelykujja az egyik oldalon, a többi a másikon. Olyan erővel szorította, hogy elfehéredett és redőbe torlódott a keze alatt a hús. Nynaeve egész testén rángógörcs futott végig, mintha csattintottak volna vele, mint egy ostorral. A keze elernyedt, a kés kiesett belőle. Balthamel az állánál fogva fölemelte a földről, bőrmaszkja közvetlen közelről nézett még mindig remegő arcába. A nő lába jó arasznyival a föld fölött rángatódzott. Hajából virágeső hullott.

– Én már majdnem elfelejtettem a hús gyönyöreit. – Aginor nyelve végigszaladt fonnyadt ajkain, olyan hang kíséretében, mint amikor követ húznak végig durva, cserzett bőrön. – De Balthamel sok mindenre emlékszik. – A maszk most mintha még őrültebben nevetett volna. A Nynaeve torkát elhagyó, szívbemarkolóan kétségbeesett sikolytól Randnek még a csontjai is megremegtek.

Hirtelen Egwene is megmozdult. Rand látta, Nynaeve segítségére akar sietni.

– Egwene, neee! – kiáltotta, de a lány nem állt meg. A javasasszony sikolyára ő is megmarkolta a kardját, de most megfeledkezett róla, inkább Egwene-re vetette magát. Mielőtt az három lépést tehetett volna, tompa puffanással beleütközött. Mindketten a földre zuhantak. A lány érkezett alulra. Hangosan kapott levegőért, de azonnal kapálódzni kezdett, hogy kiszabadítsa magát.

Rand a szeme sarkából észrevette, hogy közben a többiek is megmozdultak. Perrin előkapta a fejszéjét, szemei tüzes aranyfényben izzottak.

– Javasasszony! – üvöltötte Mat, a Shadar Logoth-i tőrrel a kezében.

– Ne! – kiáltotta Rand. – A Kitaszítottakkal nem harcolhattok! – De a barátai elrohantak mellette, rá se hederítettek. Szemüket Nynaeve-re és a két Kitaszítottra szegezték.

Aginor nyugodtan nézett rájuk... majd elmosolyodott. Rand érezte, ahogy megmozdul fölötte a levegő, mintha óriási ostor csattant volna a közelében. Mat és Perrin még félúton sem jártak, amikor hirtelen megtorpantak, mintha falnak szaladtak volna, majd visszapattantak és elterültek a földön.

– Nagyon jó – mondta Aginor. – Pont a legjobb testhelyzetet vettétek fel. Ha megtanultok kellőképpen megalázkodni és isteníteni minket, talán életben hagylak benneteket.

Rand gyorsan feltápászkodott. Talán nem tud harcolni a Kitaszítottakkal – egyetlen közönséges ember sem lenne képes erre – de egy pillanatig sem áll szándékában hagyni, hogy azt higgyék, hason csúszik előttük a porban. Próbálta Egwene-t is felsegíteni, de a lány ellökte a kezét, magától állt fel. Dühösen porolta le a ruháját. Mat és Perrin ugyancsak makacsul felegyenesedtek.

– Meg fogjátok tanulni – mondta Aginor –, ha élni akartok. Most, hogy megtaláltam, amire szükségem van – szeme a boltíves bejáratra tévedt –, talán akár áldozhatok is rá némi időt, hogy megneveljelek benneteket.

– Ez így nem járja! – rontott elő a Zöld Ember a fák közül. Hangja, mint ősi tölgybe csapó villám. – Ti nem lehetnétek itt!

Aginor csak egy rövid, megvető pillantásra méltatta.

– Tűnj innen! Neked már lejárt az időd. Minden hozzád hasonló rég elporladt már. Éld a kis életed, amennyi még megmaradt neked, és örülj, hogy túl kis porszem vagy, semhogy észrevegyünk.

– Ez az én helyem – mondta a Zöld Ember. – Itt nem bánthatnak semmit, ami él.

Balthamel odébb hajította Nynaeve-et, mint egy rongyot; és a nő valóban úgy zuhant a földre, mint egy rongybaba, tágra meredt szemmel, petyhüdten, mintha minden csontja elolvadt volna. Magasba emelkedett az egyik kesztyűs kéz, és a Zöld Ember felbömbölt. Füst szállt föl a testét alkotó indák közül. A fák között zúgó szél visszhangozta a fájdalmát.

Aginor visszafordult Rand és a többiek felé, mintha a növényóriás ezzel el is lenne intézve. Csakhogy az egyetlen hosszú lépéssel Balthamel mellett termett, köré fonta leveles kezét, magasba emelte, sűrű indafonat-mellkasához szorította. A fekete bőrmaszk dühödt gesztenyeszemekbe nevetett. Balthamel karjai kígyókként tekeregtek elő a szorításból, kesztyűs kezei megragadták fogvatartója fejét, mintha le akarná tépni azt. Lángok csaptak elő a tenyere alól, összetöpörödtek a szárak, lehullottak a levelek. A Zöld Ember felüvöltött; sűrű, fekete füst ömlött elő a teste indái közül. Csak állt, és bömbölt és bömbölt, mintha a száján áradó füsttel együtt lassan az egész lénye távozna.

Balthamel hirtelen görcsösen megfeszült a szorításában. A Kitaszított most már ellökni próbálta magától a Zöld Embert, nem szorítani. Az egyik kesztyűs kéz oldalra lendült... és egy apró hajtás bújt ki a fekete bőrből. Karján gombák ütköztek ki, olyanok, amilyenek az erdő sötétebb zugaiban álló fákat veszik néha körül. Pillanatok alatt teljes méretűvé nőttek, elborították. Balthamel vadul kapálódzott. Fején büdösfű repesztette szét a bőrpáncélzatot, zuzmók eresztettek gyökeret, lyuggatták át a maszkját, festett szeméből csalán tört elő. Halálfejgomba lepte el a száját.

A Zöld Ember ledobta a Kitaszítottat. Balthamel rángatódzva fetrengett, miközben minden, ami sötét helyeken nő, aminek spórái vannak, minden, ami a nyirkos zugokat kedveli, kinőtt és megduzzadt rajta, feltépte a ruháját, maszkját, húsát – hús volt egyáltalán, ami a növényi düh forgatagában egy pillanatra előbukkant? – apró darabokra szaggatták, elborították, míg végül csak egy dombocska maradt belőle. Semmiben sem különbözött a hasonlóktól, amik a sűrű rengetegek árnyékos mélyén fordulnak elő. Hamarosan épp olyan mozdulatlan volt, mint a tisztáson mindenki.

Aztán egy, a túl nagy súly alatt letörő vastag ág recsegéséhez hasonlatos nyögéssel, a Zöld Ember a földre omlott. Fél feje feketére égett. Még mindig áttetsző, szürke indákként kígyózott elő testéből a füst. Kinyújtotta a karját. Égett levelek hullottak róla. Gyengéden egy makk köré zárta a kezét.

Megremegett a föld, tölgycsemete bújt elő az ujjai közül. A Zöld Ember hátraejtette a fejét, de a csemete a nap felé nyújtózkodott, rohamosan növekedett. Gyökerek csapódtak belőle a földbe, megvastagodtak, előbújtak, hogy még vastagabban bukjanak a mélybe. A törzs egyre terebélyesedett, egyre magasabbra nyúlt. A fakéreg elszürkült, repedések jelentek meg rajta. Hamarosan ősöregnek látszott. Az ágak szétterültek, megerősödtek, karvastagságúra, majd méteresre vastagodtak. Magasba emelkedtek, úgy látszott, az eget cirógatják. Sűrű lombozat jelent meg rajtuk, makkokkal tele. A masszív gyökérzet felszántotta, kiforgatta a földet, ahogy terjeszkedett; a már addig is óriási törzs megremegett, tovább terebélyesedett. Most már olyan széles volt, mint egy ház. Ekkor újra elcsendesült minden. Egy legalább ötszáz évesnek látszó tölgy állt a Zöld Ember helyén. Egy legenda sírját jelölte. Nynaeve a göcsörtös gyökereken feküdt, amelyek egyszerűen alánőttek. Körbeölelték, fészket alkottak, ahol nyugodtan pihenhet. A tölgy lombja közt felzúgott a szél. Mintha búcsúszót mormolt volna feléjük.

Még Aginor is döbbentnek tűnt. Aztán felszegte a fejét, barlangszerű szemei izzottak a gyűlölettől.

– Elég! Éppen ideje véget vetni ennek!

– Igen, Kitaszított – mondta Moiraine, dermesztőbb hangon, mint a leghidegebb téli éjszaka. – Éppen ideje!

Az aes sedai keze felemelkedett, és Aginor lába alatt megnyílt a föld. A szakadékból tűz csapott ki. A minden irányból arra áramló szél őrjöngésig szította a lángokat. Az üvöltő vihar leveleket, homokot ragadott magával. A tűz tiszta hő folyékony, pirosan csíkozott sárga esszenciájává látszott koncentrálódni. Aginor mindennek a közepén álldogált, lába alatt csak levegő és izzó mélység. A kitaszított meglepettnek tűnt, de aztán elmosolyodott, és előrelépett. Lassú lépés volt, mintha a tűz vissza akarná húzni a lábát, de azért megtette, majd még egyet.

– Futás! – adta ki az utasítást Moiraine. Arca fehér volt a megfeszített összpontosítástól. – Mindannyian, fussatok! – Aginor a levegőben sétált, közeledett a lángba borult terület széléhez.

Rand a szeme sarkából látta, hogy a többiek megindulnak. Mat és Perrin elrohantak mellette, Loial hosszú lábaival pillanatok alatt eltűnt a fák között. De igazából csak Egwene-t figyelte. A lány dermedten állt, arca sápadt, szeme csukva. Nem a félelem tartja fogva, döbbent rá. Megpróbálta gyengécske, képzetlen erejét, a cseppnyi Hatalmat, amit már irányítani tudott, a Kitaszított ellen fordítani.

Durván megragadta a karját, maga felé pördítette.

– Fuss! – mondta neki. Olyan durván lökte a fák felé, hogy a lány rémülten ugrott meg. Kinyílt a szeme, rámeredt, dühödten, amiért beavatkozott, tele az Aginor iránti gyűlölettel, a Kitaszítottól való rettegéssel. – Fuss! – mondta még egyszer. Keményen a fák felé taszította, amitől a lány kénytelen volt megtenni néhány lépést. Miután aztán már egyszer megindult, végül is csak futásnak eredt.

Ám Aginor fonnyadt arca felé fordult, felé, és a mögötte futó Egwene felé. A Kitaszított nyugodtan sétált a lángok között, mintha Moiraine támadásai cseppet sem zavarnák. Egyenesen Egwene irányába tartott.

– Őt ne! – kiáltotta Rand. – A Fény égessen el, őt ne! – Felkapott egy követ, az öregember felé dobta, hogy elvonja a figyelmét. A Kitaszított arcától félúton a kődarab porrá omlott.

Csak egy pillanatig habozott még, amíg hátranézve meggyőződött, hogy a lány eltűnt már a fák között. A lángok még mindig körbevették Aginort, aki, bár a köpenye füstölgött, olyan komótosan sétált, mintha az égvilágon semmiért sem kéne sietnie. Nagyon közel járt már a tűz széléhez. Rand megfordult és elfutott. Mögötte Moiraine sikítani kezdett.

Huszonkilencedik fejezet

Az Árnyék ellen

A talaj emelkedni kezdett Rand előtt, de a félelem erőt öntött a lábaiba, hosszú, szökellő léptekkel falta a távolságot. Virágzó bokrokon, sűrű vadrózsán törtetett át, sziromfelhőt hagyva maga után. Nem törődött vele, hány tüske szakítja föl a ruháját, vagy akár a bőrét. Moiraine időközben elhallgatott. Úgy tűnt, a végtelenségig sikoltozott, egyre fülsértőbben és fülsértőbben, de tudta, hogy legfeljebb fél perc lehetett az egész. Fél perc egérút, mielőtt Aginor utána ered. Tudta, hogy őt fogja követni. Látta a bizonyosságot a Kitaszított mélyen ülő szemeiben, abban az utolsó pillanatban, mielőtt a rettegés úrrá lett a lábain, és menekülni kezdett.

Egyre meredekebb lett az emelkedő, de ő mászott tovább, az aljnövényzetbe markolva húzta előre magát. Kövek, föld és levelek záporoztak le mögötte a lejtőn. Hamarosan már négykézláb tudott csak továbbkapaszkodni. Előtte, fölötte, valamivel enyhébb emelkedő kezdődött. Lihegve, megkettőzött erőfeszítéssel küzdötte föl magát az utolsó néhány hosszon, felállt, majd megtorpant. Legszívesebben felüvöltött volna.

Tíz lépéssel előtte a dombtető hirtelen véget ért. Már mielőtt odaért volna, tudta, mit fog látni, de azért mégis odament. Mintha ólomból lettek volna a lábai, és minden lépéssel csak egyre nehezebbek lettek. De azért reménykedett, hátha lesz egy ösvény, egy kecskecsapás, bármi. A peremre érve lenézett a meredek, harminc méteres szakadékba. A kőfal olyan sima volt, mint a gyalult fa.

Lennie kell kiútnak. Visszamegyek, keresek egy kerülőutat. Visszamegyek, és...

Mikor megfordult, Aginor már ott volt. Éppen felért a dombhátra. Minden nehézség nélkül tette meg az utolsó métereket, úgy sétált a meredek emelkedőn, mintha vízszintes talaj lett volna. Mélyre süppedt szemek izzottak felé a feszes pergamenarcból. Valahogy most már nem tűnt olyan aszottnak, mint korábban, több volt rajta a hús, mintha valamin felhízott volna. A szemek rászegeződtek, de Aginor, amikor megszólalt, inkább hangosan gondolkozott, mintsem hozzá beszélt.

– Ba'alzamon olyan jutalmat ad annak, aki Shayol Ghulba visz téged, amiről halandó álmodni sem mer. Az én álmaim azonban mindig magasabbra törtek, mint másoké, a halandóságot pedig évezredek óta magam mögött hagytam már. Mit számít, hogy élve vagy holtan szolgálod a Sötétség Urát? Semmit, az Árnyék ugyanúgy terjedni fog. Miért osztanám meg veled a hatalmat? Miért hajtanék térdet előtted? Én, aki magában a Szolgálók Termében álltam ki Lews Therin ellen. Én, aki a Napkelte Ura ellen fordítottam a hatalmam, és minden támadását hasonlóval viszonoztam! Na nem.

Rand szája papírszáraz lett. Úgy érezte, pont olyan összeaszott a nyelve, mint Aginoré. A szakadék szélén állt, lába alatt csikorogtak a kövek, kavicsok potyogtak a mélybe. Nem mert hátranézni, de hallotta, ahogy újra és újra a sziklafalnak ütköznek. Ahogy az ő teste is fog, ha még egy hüvelyknyit is hátrébb lép. Ebből vette csak észre, hogy eddig hátrált, minél messzebb az öregembertől. Libabőrözni kezdett, remegett, mint a kocsonya. Képtelen volt levenni a szemét a Kitaszítottról. Lennie kell valami kiútnak, amerre elmenekülhetek. Kell, hogy legyen menekvés! Lennie KELL! Valaminek!

Hirtelen érzett valamit, sőt látta is, bár tudta, hogy az valójában nem látható, kézzel fogható dolog. Világító kábel indult ki Aginor hátából, fehér, mint a legtisztább felhőn átsütő napfény, vastagabb, mint egy kovács karja, ritkább, mint a levegő. Valami távolihoz kapcsolta a férfit, valami felfoghatatlanul távolihoz, valamihez, ami mégis mintha csak karnyújtásnyira lett volna tőle. A fénykötelék pulzált, és Aginor minden lüktetéssel egyre erősebb lett, egyre jobban kitelt az arca. Lassan erős férfivá változott, magasabbá, mint ő, keményebbé, mint az őrző, halálosabbá, mint a Fertő. Mégis, a zsinórhoz képest a Kitaszított alig tűnt létezőnek. A zsinór volt minden. Dúdolva búgott. Énekelt. Rand lelkét hívogatta. Egy fényes, ujjnyi vastag oldalág nőtt rajta, felé sodródott, megérintette. Levegőért kapott. Elöntötte a fény, és olyan hő, aminek égetnie kellett volna, de ehelyett csak melegítette, eltüntette a csontjaiból a sír hidegét. A mellékág megerősödött, megvastagodott. El kell tűnnöm innen!

– Nem! – kiáltotta Aginor. – Nem nyúlhatsz hozzá! Az enyém!

Rand nem mozdult, és a Kitaszított sem, mégis harcoltak, semmivel sem hevesebben, mintha a porban fetrengve birkóztak volna. Aginor arcán kiütközött az izzadság. Már cseppet sem volt aszott, sem öreg, ereje teljében lévő férfinak nézett ki. Rand együtt pulzált a zsinór lüktetésével. Mintha a világ szívdobogása lett volna. Betöltötte a lényét. Fény öntötte el az elméjét, míg annak, ami ő volt, már csak egy kis sarok maradt. E köré a zug köré űrt burkolt, megpihent az ürességben. El innen!

– Az enyém! – kiáltotta Aginor. – Az enyém!

Randben egyre nőtt a forróság, a nap melege, a nap ragyogása, aztán kirobbant. Félelmetes, vakító fényáradat, a Fény áradata. El innen!

– Az enyém! – Lángok csaptak ki Aginor szájából, tűzlándzsaként döfték át a szemét. Felsikoltott.

El innen!

És Rand többé nem a dombtetőn volt. Remegett az egész lényét átitató Fénytől. Az agya nem akart működni, fény és hő vakította el. A Fény. Az űr közepén a Fény vakította el az elméjét. A döbbent csodálattól gondolkozni sem tudott.

Hegyek között volt, egy széles hágón. Mindenfelé éles, szögletes, fekete csúcsok, mint a Sötét Úr fogai. Valóság volt, nem látomás; tényleg ott volt. Érezte a csizmája alatt a köveket, a jeges fuvallatot az arcán.

Csata dúlt körülötte, pontosabban egy csata vége. Páncélos lovakon ülő, páncélos férfiak kaszaboltak, döfködtek vicsorgó trallokok felé. Fényes acélöltözékük most poros volt. A trallokok tüskés fejszéket, kaszaszerű kardokat lengettek. Néhány ember gyalog harcolt, a lovuk elpusztult, máshol páncélos lovak vágtattak a csata forgatagában, üres nyereggel. Itt-ott Enyészek erősítették a Sötét Úr seregét, éjfekete köpenyük nem mozdult, bármilyen gyorsan vágtatott sötét lovuk. Ahányszor meglendítették fényevő kardjukat, egy ember meghalt. Fülsértően csapott le rá a zaj, lecsapott, majd visszapattant a különös érzésről, ami minden porcikáját uralta. Acélnak csapódó acél csendülései, verekedő, küszködő emberek és trallokok nyögése, lihegése, emberek és trallokok halálsikolya. A zűrzavar fölött zászlók lobogtak a porral teli levegőben. Fal Dara fekete karvalya, Shienar fehér szarvasbikája, és mások. És trallok lobogók. Csak a legszűkebb környezetében hármat is látott, az Orh'deg szarvas koponyáját, a Ko'bal vérvörös szigonyát, a Dhai'mon acélöklét.

Ámde valóban vége felé járt a csata. Elült a fegyvercsörgés, az emberek és a trallokok egyaránt visszavonultak, hogy újra alakzatba álljanak. Őt, úgy látszik, senki nem vette észre. Váltottak még néhány kardcsapást körülötte, aztán megfordultak, elvágtattak vagy elsántikáltak a hágó két végére.

Azon vette észre magát, hogy abba az irányba néz, ahol az emberek csoportosultak újra. A fényes kopjahegyek alatt lobogtak a kis zászlócskák. Sebesültek dülöngéltek a nyeregben. Lovas nélkül maradt lovak ágaskodtak fel, vágtattak el. Világosan látszott, a következő összecsapást nem élik túl, mégis, szemmel láthatóan, végső rohamra készültek. Némelyikük most már észrevette; sokan felálltak a kengyelükben, úgy mutogattak felé. Kiáltásaik vékony, távoli sipítássá alakulva jutottak a fülébe.

Remegő lábakkal fordult meg. A Sötét Úr erői kitöltötték a szoros másik felét. A fekete lándzsák hullámzó tengere kétoldalt a hegyoldalra is felterjeszkedett. Az amúgy is fekete követ a hatalmas trallok tömeg még jobban elsötétítette. Shienar serege eltörpült a horda mellett. Enyészek százai lovagoltak a sorok előtt. A trallokok vad, állatpofájú arca félelemmel telve fordult el, amikor elhaladt előttük egy. Hatalmas testek húzódtak lökdösődve hátra, hogy utat adjanak. A magasban draghkarok keringtek bőrszárnyakon, hangosan, kihívóan visítottak a szélbe. Most már a Félemberek is észrevették, rámutattak. A draghkarok megfordultak, felé zuhantak. Kettő. Három. Hatan közeledtek felé zuhanórepülésben, fülsértően vijjogva.

Rájuk meredt. Hő töltötte el, a megérintett nap izzó heve. Tisztán látta a draghkarokat. Lélektelen szemek, sápadt emberi arcokon. Szárnyas testek, amiken viszont semmi emberi nem volt. Iszonyú hő. Robbanni kész forróság.

A derült, felhőtlen égből, villámok kezdtek csapkodni. Minden fénycsík tisztán és élesen villant a retinájára. Mindegyik egy szárnyas, fekete alakot talált el. A vadászüvöltések halálsikolyokká váltak, szénné égett maradványok zuhantak a földre. Újra üres lett az ég.

A hő. A Fény iszonyatos heve.

Térdre esett. Szinte hallani vélte, ahogy sisteregni kezdenek az arcára csorduló könnycseppek. – Ne! – Száraz fűcsomókba markolt, hogy valami kapcsolatot találjon a valósággal. A fű lángba borult. – Könyörgöm, neeeeeee!

A kiáltására feltámadt a szél, vele együtt üvöltött, harsogva követte a hangját, végig a szoroson; maga előtt sodorta, tűzfallá erősítette a lángokat. Lecsapott a trallokseregre, gyorsabban, mint egy vágtató ló. A trallokokat elborította a tűz, sikolyaiktól megremegtek a hegyek. A sikolyok kórusa majdnem olyan hangos volt, mint a szél és Rand üvöltése.

– Ez így nem mehet tovább!

A földre sújtott az öklével, mire az gongként zendült meg. Megint lecsapott, a köves talajon felsértette a kezét. Megremegett a föld. Egyre növekvő földrezgések, kilengések távolodtak tőle, végül szikla és kőhullámok magasodtak a trallokok és Enyészek fölé, majd rájuk zúdultak; patás lábaik alatt megrepedezett, megnyílt a hegy. A Sötét Úr serege forrongó hús és törmelékhalommá változott. Ami végül állva maradt, még mindig igen erős csapat volt, de most már csak kétszeres létszámfölényben voltak az emberekkel szemben, és rettegve, fejvesztve kavarogtak.

A szél elhalt. A sikolyok elhaltak. A föld megnyugodott. Por és füst kavargott visszafelé a szorosban.

– A Fény vakítson meg, Ba'alzamon! Elég volt!

NEM ITT.

Ez nem Rand saját gondolata volt. Vibrálva remegett bele a koponyája.

NEM AVATKOZOM BELE. CSAK A KIVÁLASZTOTT TEHETI MEG, AMIT MEG KELL TENNI, HA HAJLANDÓ.

– Hát hol? – Nem akarta ezt mondani, de nem bírta megállni. – Hol?

A por- és füstfelhő szétvált körülötte, tíz hossznyi magas tiszta levegőkupola közepén állt. A kupola falát minden irányban kavargó por alkotta. Lépcsők emelkedtek előtte a magasba. Mindegyik fok különállóan, alátámasztás nélkül lebegett a levegőben. A legfelsők eltűntek a napot eltakaró homályban.

NEM ITT.

A füstködön keresztül, mintha a világ végéről jönne, kiáltás hallatszott.

– Legyen meg a Fény akarata! – Dübörögni kezdett a föld a patadobogástól, ahogy az emberi sereg utolsó rohamára indult.

Elméjének az űrön belül rejtőző részén egy pillanatra úrrá lett a pánik. A vágtató lovasok nem láthatják a ködben, egyszerűen el fogják taposni. Tudatának nagyobb része azonban nem törődött a rázkódó földdel, mintha lényegtelen, mellékes apróság lenne. Tompa düh mozgatta a lábait, fellépdelt az első lépcsőkön. Ennek véget kell vetni!

Sötétség vette körül, az abszolút semmi teljes feketesége. A lépcsők azonban még mindig ott voltak, a semmiben lebegtek, a lába előtt, és tovább, előre. Mikor hátranézett, látta, hogy a mögötte lévők sorra eltűnnek, lassan elhalványulnak, beleolvadnak a környező semmibe. A zsinór viszont még most is ott volt, mögötte húzódott, ragyogva zsugorodott, majd tűnt el a messzeségben. Most már nem volt olyan vastag, mint azelőtt, de még mindig pulzált, erőt pumpált belé, életet, megtöltötte a Fénnyel. Tovább kapaszkodott.

Úgy tűnt, a végtelenségig haladt fölfelé. Végtelennek tűnő ideig, mégis csak percekig. A semmiben mozdulatlanul állt az idő. Mozdulatlanul állt, de gyorsabban szaladt. Addig lépkedett, míg hirtelen egy ajtó jelent meg előtte, felülete durva, repedezett, öreg. Egy jól ismert ajtó. Megérintette, mire az apró szilánkokra robbant. Még le sem érkeztek, mikor átlépett köztük. Válláról fadarabkák potyogtak.

A terem is olyan volt, ahogy emlékezett rá, az őrült, csíkos ég az erkélyen túl, az olvadt falak, a lakkozott asztal, a szörnyű kandalló harsogó, meleget nem adó lángjaival. A köveken sikoltó, kínban rángatódzó arcok egy része megbirizgált valamit az emlékei mélyén, mintha ismerné őket, de ő szorosan kapaszkodott az űrbe, lebegett a belső ürességben. Egyedül volt. A falon lévő tükörbe nézett. A tükörképe olyan tiszta volt, mintha az is ő lenne, mintha még egy példányban létezne. Az űrben a nyugalom az úr.

– Igen – mondta Ba'alzamon a kandalló elől. – Sejtettem, hogy Aginoron erőt vesz a kapzsiság. De végül is nem számít. Hosszú kutatás volt, de most véget ért. Itt vagy, és most már tudom, ki vagy.

A Fény közepén lebegett az űr, az űr közepén pedig Rand sodródott. A hazája földjére támaszkodott, érezte a szilárd, kemény követ, a tántoríthatatlan, száraz sziklát, a kegyetlen követ, amin csak az erősek maradnak életben, csak azok, akik maguk is kemények, mint a hegyek.

– Elegem lett a menekülésből. – Nem tudta elhinni, hogy ennyire nyugodt a hangja. – Elegem van, hogy a barátaimat fenyegeted. Többé nem futok el.

Ba'alzamonnak is volt zsinórja. Fekete volt, mesze vastagabb, mint az övé, olyan széles, hogy az emberi testnek el kellett volna törpülnie mellette, mégis az törpült el Ba'alzamon mellett. A fekete véna minden lüktetése fényt nyelt, pusztított el maga körül.

– Gondolod, hogy valamit is számít, elfutsz-e vagy maradsz? – Ba'alzamon szájában nevettek a lángok. A kandalló arcai sírva fakadtak uruk öröme láttán. – Sokszor elfutottál előlem, de én mindig utolértelek, és megetettem veled a büszkeséged, keserű könnyekkel fűszerezve. Számos alkalommal maradtál, és harcoltál, hogy aztán megverten fetrengj a padlón, úgy könyörögj kegyelemért. Egyetlen választásod van csak, féreg, nem több: térdelj a lábam elé, szolgálj jól, és én trónok fölötti hatalmat adok neked; vagy légy Tar Valon ostoba bábja, és sikoltozva fogsz az idő porába morzsolódni.

Rand áthelyezte a testsúlyát, visszalesett, az ajtón túlra, mintha menekülési utat keresne. Hadd higgye ezt a Sötét Úr. Az ajtónyílás mögött továbbra is csak a fekete semmi volt, amit csak a testéből kiinduló ragyogó zsinór szakított meg. És ott haladt a közelben Ba'alzamon vaskosabb zsinórja is, olyan fekete, hogy élesen kirajzolódott a sötétség hátterén, mint széndarab a havon. A két zsinór artériaszerűen lüktetett, egymással ellentétes ritmusban. A fény alig bírt ellenállni a sötétség hullámainak.

– Vannak más választások is – szólalt meg. – A Kerék szövi a Mintát, nem te. Akárhány csapdát állítottál nekem, én mindből megmenekültem. Elmenekültem az Enyészeid és a trallokjaid elől, elmenekültem az árnybarátaid elől. És végül idáig követtem a nyomaid, sőt, útközben még a hadseregedet is elpusztítottam. Nem te szövöd a Mintát.

Ba'alzamon szemei kohókként lángoltak föl. Ajka nem mozdult, Rand mégis mintha egy Aginorral kapcsolatos, üvöltő káromkodást hallott volna. Aztán kialudtak a tüzek, és egy közönséges emberi arc mosolygott rá. Ettől a mosolytól még a Fény melegén keresztül is megfagyott benne a vér.

– Bármikor lehet új sereget gyűjteni, ostoba. Olyan hadseregek épülnek még majd, amilyenekről álmodni sem mernél. És hogy te követtél engem? Hogy te, kő alatt bujkáló nyálkás csiga, te követted a nyomom? Én már a születésed napján elkezdtem irányítani az utad, az utat, ami a sírodba vezet, vagy ide. Aieleket hagytam elmenekülni, és egyet életben, hogy elmondja a szavakat, amelyek végigvisszhangoznak majd az éveken. Kósza Jain, egy hős – ezt fintorogva, gúnyosan ejtette ki –, akit bolondnak festettem le, majd az ogierekhez küldtem, miközben ő azt hitte, nincs rá befolyásom. A Fekete ajah, akik féregként tekeregve, hason csúszva próbáltak megtalálni téged az egész világon. Én mozgatom a zsinórokat, az Amyrlin Trón pedig táncol, és azt hiszi, ő irányítja az eseményeket.

Az űr megremegett. Rand sietve erősítette meg maga körül. Mindent tud. Lehet, hogy így volt. Lehet, hogy igazat mond. A Fény felmelegítette az űrt. A kétség felkiáltott, de elhallgattatták, míg csak a magja maradt. Zavartan habozott, nem tudta, el akarja-e temetni a magot, vagy inkább hagyni akarja kicsírázni. Aztán megszilárdult az űr, ha kisebb is volt, mint korábban, és újra nyugalomban lebegett.

Ba'alzamon mindebből, úgy látszott, semmit sem vett észre.

– Nem sokat számít, hogy élve vagy halva leszel az enyém, legfeljebb neked. Azonkívül a hatalmad nagyságát is befolyásolja. De szolgálni fogsz, te, vagy a lelked. Azért jobban szeretném, ha élve térdelnél elém, mint holtan. Lám, csak egy ökölnyi trallokot küldtem a faludba, mikor ezret is küldhettem volna. Egyetlen árnybarát szállt szembe veled, amikor száz kaphatott volna el, miközben alszol. Te pedig, ostoba bolond, még csak nem is tudod, kik azok, akár még rád várnak, akár elhagytad már őket, akár most is melletted vannak. Az enyém vagy, mindig is az enyém voltál, pórázon tartlak, mint egy kutyát. Én hoztalak ide, hogy letérdelj az urad előtt, vagy halj meg, hogy majd a lelked térdeljen.

– Megtagadlak. Nincs hatalmad fölöttem. Nem térdelek eléd, sem élve, sem halva.

– Nézd – mondta Ba'alzamon. – Nézd.

Rand kelletlenül bár, de arra fordította a fejét.

Egwene állt ott és Nynaeve, sápadtan, rémülten, hajukban virágokkal. És még egy nő, alig idősebb, mint a javasasszony, sötétbarna szemű és gyönyörű, folyóközi viseletben, ruhája nyakán hímzett, ragyogó színű virágok.

– Anya? – lehelte, mire az elmosolyodott. Megtört, szomorú mosoly volt. Az anyja mosolya. – Nem! Az anyám halott, ők ketten pedig élnek, és nem itt vannak! Megtagadlak! – Egwene és Nynaeve elhomályosodott, kavargó köddé váltak, szétoszlottak. Kari al'Thor azonban még mindig ott állt, tágra nyílt, félelemmel teli szemekkel.

– De legalább ő az enyém, vele azt csinálok, amit akarok.

Rand megrázta a fejét.

– Megtagadlak. – Úgy kellett kipréselnie a száján a szót. – Ő már halott, és biztonságban van tőled a Fényben.

Az anyjának erre megremegtek az ajkai. Könnyek csorogtak az arcán. Randet minden csepp savként égette.

– A Sír Ura erősebb, mint korábban volt, fiam – mondta. – Messzebb ér a keze. A Hazugságok Atyja mézesmázosan csalogatja az óvatlan lelkeket. Fiam. Egyetlen, drága fiam. Szívesen megkímélnélek, ha tudnálak, de most ő az uram, az ő szeszélyei a létezésem törvényei. Csak engedelmeskedni tudok neki, és megalázkodni előtte, hogy elnyerjem a jóindulatát. Csak te szabadíthatsz meg. Kérlek, fiam. Kérlek, segíts. Segíts rajtam. Segíts! KÖNYÖRGÖM!

Az utóbbit már sikoltotta, mert sápadt, csupasz arcú, szem nélküli Enyészek vették körbe. Vértelen kezükkel letépték róla a ruhát. Csípő és harapófogókat nyújtottak felé, tárgyakat, amik szúrták, égették és ostorozták meztelen testét. Egyfolytában, torka szakadtából sikoltozott.

Rand sikolya az anyjáéit visszhangozta. Az űr felforrt az agyában. Kardja a kezébe került. Nem a gémjelű kard, hanem egy fénypenge, pengévé sűrűsödött Fény. Még csak emelte, hogy lesújtson vele, amikor a hegyéből lövedék csapott ki, mintha maga a penge nyúlt volna meg hirtelen. Megérintette a legközelebbi Enyészt, mire vakító fényáradat töltötte be a szobát, átvilágított az Enyészeken, mint papíron a gyertyaláng, átégette őket. Randet elvakította a ragyogás.

A fényözön közepéről suttogást hallott.

– Köszönöm, fiam. A Fény. Az áldott Fény.

A ragyogás elhalványult, és ketten maradtak a teremben, ő és Ba'alzamon. Ba'alzamon szemei lángoltak, mint a Végzet Verme, de a kardtól visszahőkölt, mintha az tényleg maga a Fény lenne.

– Bolond! Elpusztítod magad! Nem használhatsz ennyit, még nem! Amíg meg nem tanítalak, nem!

– Most már vége – mondta Rand, és a férfi fekete zsinórja felé lendítette a kardot.

Ba'alzamon felüvöltött, mikor a penge lecsapott. Ordításába a falak is beleremegtek. Amikor a Fény egészen keresztülmetszette a zsinórt, folyamatos bömbölése még kétszer hangosabb lett. A két csonk messze pattant egymástól, mintha a zsinór erősen feszült volna. A külső, semmibe vezető fele rögtön fonnyadni kezdett, míg a másik Ba'alzamonba csapódott, a kandallónak lökte. Az elkínzott arcok hangtalan sikolyába most nevetés vegyült. Megremegtek, megrepedeztek a falak. Meglendült a padló, a plafonról kődarabok potyogtak.

Miközben minden összeomlóban volt körülötte, Rand Ba'alzamon szívének szegezte a kardot. – Vége!

Fény döfött ki a pengéből, tüzes szikraesőt szórt, mintha fehéren izzó, olvadt acélcseppek záporoztak volna belőle. Ba'alzamon sikoltva emelte maga elé a kezét, reménytelenül próbálta eltakarni magát. Szemeiben visítottak a lángok, majd hamarosan társakat kaptak, amikor meggyulladt a kő, a repedező falak kövei, a rángatódzó padló éppúgy, mint a mennyezetből hulló darabok. Rand érezte, ahogy a hozzá kapcsolódó ragyogó zsinór vékonyodik, míg már csak maga a ragyogás maradt, de ő csak még jobban megfeszült, még jobban összpontosított, noha tulajdonképpen azt sem tudta, mit csinál, csak abban volt biztos, hogy ennek véget kell vetni. Véget kell vetni!

A terem tűzzel telt meg, tömör tűzviharral. Látta, ahogy Ba'alzamon elfonnyad, mint egy levél, hallotta az üvöltését, csontremegtető sikolyait. A lángok tiszta, fehér fénnyé változtak, fényesebbé, mint a nap. Aztán a zsinór utolsó vibrálása is eltűnt, és végtelen feketeségen, Ba'alzamon lassan elhalkuló üvöltésén keresztül, zuhanni kezdett.

Valami borzalmas erővel nekicsapódott, amitől kocsonyává változott. A kocsonya remegett és üvöltött az őrjöngő tűzben, ami belülről égette, örökre elmerült az éhes, hideg, végtelen, perzselő érzésben.

Harmincadik fejezet

Nincs kezdet, sem vég

Először a napot vette észre, amint a felhőtlen égen halad, fénnyel tölti meg mozdulatlan, tágra nyílt szemét. Úgy tűnt, az égitest meg-megrándulva mozog; néha napokig is egy helyben áll, hogy aztán fénycsíkot húzva lóduljon meg, a láthatáron teremjen, átadva a helyét a szürkületnek. Fény. Ennek jelentenie kéne valamit. Meglepetten ébredt rá, hogy gondolkodik. Ez valami új. Gondolkodom. Én. Én, az én vagyok. Következőként a fájdalom érkezett, az emésztő láz emléke, a zúzódások figyelmeztető jelzése, amiket akkor szerzett, amikor rongybabaként dobálta a testét a hidegrázás. És a bűz. A zsíros, égett szag, ami átjárta az orrát, beleivódott a fejébe, az agyába.

Sajgó izmokkal fordult hasra, négykézlábra emelkedett. Értetlenül meredt az olajos hamura, amiben addig feküdt, a majdnem az egész dombtetőn szétszóródott, szétmázolódott hamun. Itt-ott sötétzöld rongydarabok hevertek, bekormozódott szélű cafatok, amelyek megúszták a tüzet.

Aginor.

Megrándult, felfordult a gyomra. Odébb lökte magát, minél messzebb a Kitaszított maradványaitól. Közben próbálta leporolni a ruhájáról a fekete csíkokat. Mereven mozgott a karja, nemigen haladt a tisztálkodással. Megpróbálta mindkét kezét használni, mire orra esett. Mikor földet ért, mély szakadékba bámult. A sima, merőleges sziklafal pörögni, ugrálni kezdett, a mélység magába akarta húzni. Forgott körülötte a világ. Elhányta magát, a szirt peremén fekve a mélybe ürítette a gyomra tartalmát.

Remegve, hason csúszva araszolt hátra, amíg végre csak szilárd kő volt a szeme előtt. Akkor hanyatt gördült, lihegve próbált lecsillapodni. Összeszedte az erejét, kiügyetlenkedte a kardját a hüvelyéből. A piros vászonból csak némi hamu maradt. Remegve emelte az arca elé. Mindkét kezére szüksége volt, hogy meg tudja tartani. Gémjelű penge volt – Gémjelű? Igen. Tam. Az apám. –, de egyszerű acél. Három remegő próbálkozás után tudta csak a helyére dugni.

– A nevem – mondta egy idő múlva –, Rand al'Thor. – Újabb emlékek zúdultak vissza az agyába, puffanva zuhantak a helyükre, mint egy ólomgolyó. Felnyögött. – A Sötét Úr – suttogta magában. – A Sötét Úr meghalt. – Nem kell többet óvatoskodni. Nincs mitől félni. – Shai'tan halott. – Megrándult körülötte a világ. Némán rázkódott a nevetéstől, még a könnye is kicsordult. – Shai'tan halott! – nevetett az égbe. Újabb emlékek jöttek. – Egwene! – Ez a név valami fontosat jelentett.

Kínlódva tápászkodott fel. Tántorogva állt lábra, dülöngélt, mint fűz a viharos szélben. Elbotorkált Aginor maradványai mellett, még csak rájuk sem pillantott. Többé nem fontos. A lejtő első, meredekebb szakaszán inkább zuhant, mint mászott lefelé, bokorról bokorra gurult, csúszott. Mire simább talajra ért, a zúzódásai kétszer annyira fájtak, de össze tudott gyűjteni annyi erőt, hogy felálljon. Igaz, épp hogy csak. Egwene. Csoszogó, nehézkes futásba kezdett. Ahogy az aljnövényzetben, a bozótosban gázolt, levelek és virágszirmok záporoztak körülötte. Meg kell találnom. De kicsoda is ő tulajdonképpen?

Úgy érezte, sokkal inkább csak úgy össze-vissza kapálódznak a végtagjai, szélben imbolygó fűszálhoz hasonlatosan, mintsem arra mennének, amerre ő szeretné. Nekitámolygott egy fának, olyan erővel csapódott a törzsbe, hogy felnyögött. Lombeső hullott a fejére. A kéregnek szorította az arcát, átkarolta a törzset, hogy el ne essen. Egwene. Ellökte magát a fától, továbbsietett. Szinte azonnal megint előredőlt, a föld felé borult, de gyorsabb iramra kényszerítette a lábát, alászaladt előredőlt felsőtestének, futássá változtatta az esést. Végül egészen jó iramban tántorgott előre, mindig csak egy leheletnyire az orrabukástól. A folyamatos mozgástól kezdte egyre jobban visszanyerni az uralmát a végtagjai fölött. Hamarosan azon vette észre magát, hogy most már kiegyenesedve fut, kezeivel is rásegít a mozgásra, hosszú lábai nagy ugrásokkal viszik lefelé a lejtőn. Berontott a tisztásra, amit azóta félig betöltött a Zöld Ember sírját jelző óriási tölgy. Ott volt a fehér kőív, az aes sedai-ok ősi szimbólumával, és a fekete, tátongó verem, ahol a tűz és a szél sikertelenül próbálta csapdába ejteni Aginort.

– Egwene! Egwene, hol vagy?

Csinos lány nézett fel rá tágra nyílt szemmel. A tölgy magasban szétterülő ágai alatt térdelt, a hajában virágok, és elsárgult falevelek. Karcsú volt, fiatal és rémült. Igen, ő az. Hát persze.

– Egwene, hála a Fénynek, hogy jól vagy.

Két másik nő is volt mellette. Az egyik hosszú hajfonatát még mindig díszítette néhány fehér hajnalcsillag. Zavart, tágra nyílt szemekkel nézett, mint aki kísértetet látott. A másik hanyatt feküdt, fejét összehajtott köpenyekkel párnázták alá. Saját égkék köpenye nem teljesen rejtette el tépett öltözékét. A drága ruhát égett foltok és szakadások csúfították. Az arca sápadt volt, de a szemei nyitva. Moiraine. Igen, az aes sedai. És a javasasszony, Nynaeve. Mindhárom nő szeme rá tapadt, pislogás nélkül meredtek rá.

– Ugye jól vagy, igaz? Egwene? Nem bántott.

Most már botladozás nélkül is tudott járni – a lányt megpillantva úgy érezte, táncolni is tudna, zúzódások ide vagy oda –, de azért igencsak jólesett törökülésbe zöttyenni mellé.

– Miután meglöktél, többet nem is láttam... – Szeme bizonytalanul csillogott. – De veled mi van, Rand?

– Én jól vagyok – nevetett. Megérintette a lány arcát. Vajon csak képzelte, hogy egy kicsit hátrahúzódott előle? – Egy kis pihenés, és olyan leszek, mint aki újjászületett. Nynaeve? Moiraine Sedai? – A nevek újnak, szokatlannak tűntek, ahogy kimondta őket.

A javasasszony szeme öreg, ősöreg volt fiatal arcán, de megrázta a fejét.

– Épp csak begyűjtöttem néhány horzsolást és véraláfutást – mondta, de még mindig őt figyelte. – Moiraine az egyetlen... az egyetlen közülünk, aki komolyabban is megsérült.

– Inkább csak a büszkeségem, mint a testem – mondta ingerlékenyen az aes sedai. Megigazgatta köpenyekből álló párnáját. Úgy nézett ki, mintha régóta betegeskedne, vagy iszonyúan kimerült lenne, de bár sötét karikák voltak a szemei alatt, most is fürkésző, magabiztos, hatalommal teli volt a tekintete. – Aginor meglepődött és dühös volt, amiért olyan sokáig vissza tudtam tartani, de szerencsére nem volt vesztegetni való ideje velem foglalkozni. Én magam is meglepődtem, hogy olyan sokáig ellen tudtam állni. A Legendák Korában Aginor közel állt hatalomban a Rokonirtóhoz és Ishamaelhez.

– A Sötét Úr és minden Kitaszított Shayol Ghul foglya – idézte Egwene elhaló, remegő hangon. – Maga a Teremtő béklyózta meg őket... – reszketve vett levegőt.

– Aginor és Balthamel bizonyára a felszín közelében lehettek. – Moiraine olyan hangon beszélt, mint aki ezt már egyszer elmagyarázta, és bosszantja, hogy még egyszer kénytelen. – A Sötét Úr börtönén vágott rést elzáró tömítés meggyengült, így tudtak kiszabadulni. Inkább örüljünk, hogy több Kitaszított nem jutott ki. Ha több is kijutott volna, azok is itt lettek volna.

– Nem számít – mondta Rand. – Aginor és Balthamel meghaltak, akárcsak Shai'...

– A Sötét Úr – szakította félbe az aes sedai. Beteg volt vagy sem, a hangja határozottan csengett, barna szemei parancsolóan néztek rá. – Jobb, ha Sötét Úrnak hívjuk. Vagy legfeljebb Ba'alzamonnak.

Vállat vont.

– Ahogy akarja. De meghalt, az a lényeg. A Sötét Úr halott. Megöltem. Elégettem a... – ekkor végre az emlékezete még hiányzó része is visszatért. Leesett az álla. Az Egyetlen Hatalommal. Az Egyetlen Hatalmat használtam. A Hatalmat férfi nem... – megnyalta hirtelen kiszáradt ajkait. Fagyos széllökés kavarta fel a lehullott leveleket, és újabbakat szakított le az ágak közül, de a szíve még annál is hidegebb volt. A nők őt nézték, mind a hárman. Figyelték. Még csak nem is pislogtak. Egwene felé nyújtotta a kezét, de most kétség sem fért hozzá, hogy az elhúzódott előle. – Egwene? – A lány elfordította a fejét. Rand leejtette a kezét.

Egwene hirtelen odaugrott hozzá, átkarolta, a mellkasába temette az arcát.

– Sajnálom, Rand. Ne haragudj. Nem érdekel. De tényleg nem.

A válla rázkódott. Biztosan sír, gondolta Rand. Zavartan, ügyetlen, merev mozdulatokkal simogatta a lány haját. Közben a feje fölött a másik két nőre nézett.

– A Kerék Sző, a Minta jő – mondta lassan Nynaeve –, de azért még mindig Rand al'Thor vagy, Emondmezőről. Csakhogy, a Fény segítsen meg, a Fény segítsen meg mindnyájunkat, túl veszélyes vagy, Rand.

A javasasszony tekintetétől összerezzent. A nő szomorúan, sajnálkozva, az elkerülhetetlen veszteségbe beletörődve nézett rá.

– Mi történt? – kérdezte Moiraine. – Mondj el mindent!

Rand, az aes sedai sürgető pillantásának kereszttüzében, úgy tett, ahogy kérte. Szeretett volna elfordulni, vagy legalább rövidre fogni, kihagyni részeket, de Moiraine mindent kiszedett belőle. Mikor Kari al'Thorhoz, az anyjához ért, könnyek csorogtak végig az arcán. Az anyja. Ezt külön kiemelte.

– Nála volt az anyám. Az anyám! – Nynaeve arcán együttérzés és fájdalom látszott, de az aes sedai tovább sürgette, a Fényből való pengéig, a fekete zsinór elmetszéséig, a Ba'alzamont elnyelő lángokig. Egwene egyre szorosabban karolta át, mintha vissza akarná húzni attól, ami történt. – De nem én voltam – fejezte be. – A Fény... vezette a kezem. Nem változtat ez valamit a helyzeten?

– A kezdetek kezdetétől gyanítottam – mondta Moiraine. – De a gyanú nem bizonyíték. Mikor odaadtam a jelzőt, az érmét, és létrehoztam a köteléket, bele kellett volna egyezned bármibe, amit kérek tőled, de te ellenálltál, kérdezősködtél. Ez már elárult valamit, de nem eleget. A manetheren vér mindig is makacs volt, miután pedig Aemon meghalt és Eldrene szíve megszakadt, csak még inkább az lett. Aztán ott volt Bela.

– Bela? – kérdezte. Ezen semmi nem változtat. Nincs mentség.

Az aes sedai bólintott.

– Őrdombon Belának nem volt szüksége, hogy megtisztítsam a fáradtságtól. Valaki már megtette. Még talán Mandarbot is le tudta volna hagyni azon az éjszakán. Gondolnom kellett volna rá, hogy kit vitt Bela. Trallokok voltak a sarkunkban, fölöttünk egy draghkar körözött, és egy Enyész is volt a közelben, csak a Fény tudja, hol. Érthető, hogy attól féltél, Egwene lemaradhat. Nagyobb szükséged volt valamire, mint addigi életedben bármire, mindennél jobban akartál valamit, ezért kinyúltál az egyetlen dolog felé, ami megadhatta neked. A saidinhoz.

Rand megremegett. Annyira fázott, hogy fájtak az ujjai.

– Ha soha nem teszem többé, ha soha többé nem érintem meg, akkor nem fogok...? – Nem tudta kimondani. Megőrülni. Káoszt és pusztulást szabadítani maga köré az emberekre, a tájra. Meghalni, élve elrohadni.

– Talán – mondta Moiraine. – De sokkal könnyebb lenne, ha lenne valaki, aki megtanítson, de így is lehetséges, csak rendkívüli akaraterő kell hozzá.

– Maga meg tud tanítani. Maga biztosan... – torkán akadt a szó, az aes sedai ugyanis megrázta a fejét.

– Meg tudja tanítani a macska fára mászni a kutyát? Megtudja tanítani a hal úszni a madarat? A saidart ismerem, de a saidinról semmit nem taníthatok neked. Akik tudnának, háromezer éve halottak. De talán elég makacs vagy. Talán elég erős az akaratod.

Egwene kiegyenesedett, kézfejével megtörölte kivörösödött szemét. Úgy látszott, mondani szeretne valamit, de amikor kinyitotta a száját, nem jött ki rajta hang. De legalább most már nem húzódik el tőlem. Legalább rám tud nézni, anélkül, hogy sikoltozna.

– A többiek? – kérdezte ő.

– Lan bevitte őket a barlangba – mondta Nynaeve. – A Szem eltűnt, de van valami a medence közepén, egy kristályoszlop. Lépcsők vezetnek hozzá. Mat és Perrin előbb téged akart megkeresni – és Loial is –, de Moiraine azt mondta... – aggodalmasan pillantott az aes sedai-ra. Moiraine nyugodtan nézett vissza rá. – Azt mondta, nem szabad megzavarni téged, miközben...

Rand torka összeszorult, levegőt is alig tudott venni. Vajon ők is úgy elfordítják majd a fejüket, mint Egwene? Vagy üvöltve menekülnek el előlem, mintha Enyész lennék? Közben Moiraine szólalt meg, mintha nem vette volna észre, mennyire elsápadt.

– Óriási mennyiségű Hatalom volt a Szemben. Még a Legendák korában is kevesen voltak, akik ennyit fókuszálni tudtak volna, minden segítség nélkül, anélkül, hogy elpusztítaná őket. Nagyon kevesen.

– Megmondta nekik? – kérdezte rekedten. – Ha mindenki tudja...

– Csak Lan – mondta lágyan Moiraine. – Neki tudnia kell. És Nynaeve meg Egwene, azért, mert azok, amik, azért, amik lesznek. A többieknek nincs rá szüksége, egyelőre.

– Miért nincs? – Kapart a torka, érdesen, hangosan törtek elő belőle a szavak. – Hiszen bizonyára meg akar majd szelídíteni, nem igaz? Hát nem azt csinálják az aes sedai-ok a férfiakkal, akik fókuszálni tudják a Hatalmat? Megváltoztatják őket, hogy többé ne tudják? Hogy ne jelentsenek többé veszélyt? Thom azt mondta, a megszelídített férfiak meghalnak, mert többé nem akarnak élni. Miért nem arról beszél inkább, hogy Tar Valonba akar vinni, megszelídíteni?

– Ta'veren vagy – felelte Moiraine. – Talán még tervei vannak veled a Mintának.

Rand kihúzta a hátát ültében.

– Az álmokban Ba'alzamon azt mondta, Tar Valon és az Amyrlin Trón meg fognak próbálni a saját céljaikra használni. Neveket is mondott, és most már emlékszem is rájuk. Raolin Darksbane és Guaire Amalasan. Kőíj Yurian. Davian. Logain. – Az utolsót volt legnehezebb kimondania. Nynaeve elsápadt, Egwene levegőért kapott, de ő folytatta, mérgesen. – Mindegyik egy hamis Sárkány. Ne is próbálja tagadni. Nos, én nem hagyom, hogy kihasználjanak. Nem vagyok valami szerszám, amit a trágyadombra dobhatnak, ha elkopott.

– Egy valamilyen célra készült szerszámot nem alacsonyítja le, ha arra a célra használják. – Moiraine hangja épp olyan kemény volt, mint az övé. – De ha valaki hisz a Hazugságok Atyjának, azzal viszont már lealacsonyítja magát. Azt mondod, nem hagyod, hogy használjanak, de közben engeded, hogy a Sötét Úr határozza meg az utadat, mint egy kopóét a gazdája, amikor a nyúl után küldi.

Rand ökölbe szorította a kezét, elfordította a fejét. Ez nagyon is arra emlékeztette, amit Ba'alzamon szokott mondani.

– Senkinek nem vagyok a kopója. Hallja? Senkié!

Ekkor Loial és a többiek jelentek meg a boltív alatt. Rand gyorsan feltápászkodott, Moiraine-re nézett.

– Nem fogják megtudni – mondta az aes sedai –, amíg a Minta úgy nem alakul.

Aztán már oda is értek hozzájuk a barátai. Lan haladt elöl. Keménynek tűnt, mint mindig, de azért meglátszott rajta, amin az utóbbi időben átment. Homlokát Nynaeve egyik pólyája takarta, és meglehetősen mereven, kihúzott háttal járt. Mögötte Loial cipelt egy jókora, míves, ezüsttel berakott aranyládát. Egy ember föl sem tudta volna emelni. Perrin valamilyen vastag köteg, összehajtogatott fehér ruhát vagy szövetet hozott a hóna alatt. Mat egymás mellé tett, begörbített tenyerén cserépdarabkák látszottak.

– Szóval mégiscsak élsz – nevetett Mat. Aztán elsötétült az arca, Moiraine felé intett a fejével. – Nem engedte, hogy megkeressünk. Azt mondta, előbb meg kell tudnunk, mit rejt a Szem. Én ennek ellenére mentem volna, de Egwene és Nynaeve is melléálltak. Majdhogynem behajítottak a folyosóra.

– De most itt vagy, az a lényeg – így Perrin. – És úgy tűnik, még csak nincs is komoly bajod. – Most nem világított a szeme, de az írisze időközben teljesen sárga lett. – Ez az, ami egyedül számít. Itt vagy, és elvégeztük, amiért idejöttünk, akármi volt is az. Moiraine Sedai legalábbis azt mondja, végeztünk, most már elmehetünk. Haza, Rand. A Fény égessen meg engem, akkor is haza akarok menni.

– Örülök, hogy életben látlak, birkapásztor – mondta mogorván Lan. – Látom, még mindig kitartasz a kardod mellett. Talán most már majd meg is tanulod használni. – Randet hirtelen szeretethullám öntötte el az őrző iránt. Lan tudja, de legalábbis a felszínen, nem változott semmi. Talán, gondolta, Lan esetében belül sem.

– Azt kell, hogy mondjam – jelentette ki Loial, miután letette a ládát –, hogy a ta'verenekkel való utazás még érdekesebbnek bizonyult, mint számítottam. – Vadul megremegtek a fülei. – Ha ennél egy kicsit is érdekesebb lesz, azonnal visszamegyek Stedding Shangtaiba, mindent bevallok Vén Hamannak, és soha többé nem hagyom ott a könyveimet. – Hirtelen elvigyorodott, széles szája szinte kettészelte az arcát. – Örülök, hogy látlak, Rand al'Thor. Ezek közül itt – intett Lan és a két fiú felé –, az őrző az egyetlen, akit érdekelnek egyáltalán a könyvek, ő pedig nem hajlandó beszélgetni. Mi történt veled? Mi mind elszaladtunk, és elbújtunk az erdőben, amíg Moiraine Sedai a keresésünkre nem küldte Lant. Azt viszont nem engedte, hogy téged is megkeressünk. Miért tűntél el olyan sokáig, Rand?

– Csak futottam és futottam – mondta lassan –, aztán leestem egy dombról, és egy kőbe ütöttem a fejem. Azt hiszem, minden kőbe beütöttem magam, amíg le nem értem. – Ez elégséges magyarázatnak tűnt a zúzódásaira. Igyekezett az aes sedai-ra, Egwene-re és Nynaeve-re is figyelni, de a nők arckifejezése nem változott. – Amikor magamhoz tértem, akkor meg eltévedtem. Végül aztán csak sikerült valahogy visszatalálnom. Azt hiszem, Aginor meghalt, elégett. Találtam némi hamut, meg darabokat a köpenyéből.

Neki igencsak sekélyesnek tűntek a hazugságai. Nem is értette, miért nem nevetnek fel gúnyosan, miért nem kezdik követelni, hogy mondja el az igazat. A barátai azonban csak bólintottak, elfogadták, amit mondott, sőt, együttérzően hümmögtek. Aztán az aes sedai köré gyűltek, hogy megmutassák neki, mit találtak.

– Segítsetek föl – kérte Moiraine.

Nynaeve és Egwene ülő helyzetbe emelték. Azután is folyamatosan támogatniuk kellett.

– Hogy lehettek ezek a Szemben? – kérdezte Mat. – Ezeket miért nem semmisítette meg, mint a követ?

– Mert ezeket nem azért tették oda, hogy elpusztítsa – mondta az aes sedai kurtán, majd minden további kérdést összehúzott szemöldökkel, szigorú pillantással hárított el. Elvette a fekete-fehér, fényes cserépdarabokat Mattől.

Randnek csak egy maroknyi törmeléknek tűnt, de a nő fürgén összeillesztette maga mellett a földön. Tökéletesen kerek, emberfejnyi átmérőjű korong lett belőle. Az aes sedai-ok ősi jele, Tar Valon lángja és a Sárkányagyar együtt, fekete és fehér cseppalak egymás mellett. Moiraine egy darabig csak nézte, rezzenetlen, kifürkészhetetlen arccal, majd kihúzta az övéből a kését, és Lan kezébe nyomta. A korong felé biccentett.

Az őrző kiválasztotta a legnagyobb darabkát, majd magasba emelte a kést, és teljes erővel lecsapott rá vele. Szikra pattant, a darabka megugrott az ütés erejétől, a penge hangos reccsenéssel tört ketté. A férfi a markolatból kiálló csonkra bámult, majd elhajította.

– A legjobb minőségű Tear-i acél – mondta fanyarul.

Mat felkapta a darabkát. Fölmordult, körbemutatta. A legkisebb karcolás sem volt rajta.

– Cuendillar – mondta Moiraine. – Szívkő. A Legendák Kora óta senkinek sem sikerült előállítania, de még akkor is csak a legritkább esetben készítettek ilyet; ha nagyon nagy szükség volt rá. Ha egyszer elkészült, semmi nem tudja eltörni. Még az Egyetlen Hatalom sem, fókuszálja bár a valaha is élt legnagyobb aes sedai minden idők legerősebb sa'angrealja segítségével. Bármennyi energiát fordítanak is a Szívkő ellen, az csak erősebb lesz tőle.

– De akkor hogyan...? – Intett Mat a kezében lévő darabkával a földön heverő többire.

– Ez a Sötét Úr börtönét lezáró hét pecsét egyike volt – mondta Moiraine. Mat úgy dobta le a darabkát, mintha hirtelen fehéren izzóvá forrósodott volna. Perrin szemei egy pillanatra újra világítani látszottak. Az aes sedai nyugodtan nekiállt begyűjteni a darabokat.

– Most már úgysem számít – mondta Rand. A barátai furcsán néztek rá. Rögtön megbánta, hogy kinyitotta a száját.

– Hát persze – felelte Moiraine. De azért gondosan az erszényébe rakott minden szilánkot. – Hozzátok ide a ládát. – Loial közelebb emelte.

A lapított arany és ezüst kocka tömörnek látszott, de az aes sedai végigtapogatta a bonyolult díszítést, megnyomott valamit, mire kattanás hallatszott, és a láda teteje felcsapódott, mintha rugóra járna. A belső térben spirális aranykürt feküdt. Bármennyire fényes is volt, a ládához képest közönségesnek nézett ki. Sima felületét semmilyen díszítés nem szakította meg, a szája peremén körbefutó ezüsttel berakott felirattól eltekintve. Moiraine olyan óvatosan emelte ki, mint egy csecsemőt.

– Ezt Illianba kell vinni – mondta halkan.

– Illianba! – morogta Perrin. – Az a Viharok Tengerénél van, majdnem olyan messze délre otthontól, mint amennyire most északra vagyunk.

– Ez a...? – Loial elhallgatott, nem kapott levegőt. – Lehetséges lenne...?

– Tudsz ősi nyelven olvasni? – kérdezte Moiraine.

Loial bólintott, mire átadta neki a kürtöt.

Az ogier épp olyan óvatosan fogta meg, mint a nő, majd finoman végighúzta egyik széles ujját a feliraton. Egyre jobban elkerekedett a szeme, fülei mereven álltak.

– Tia mi aven Moridin isainde vadin – suttogta. – A sír sem gátja hívásomnak.

– Valere kürtje. – Az őrző ez egyszer igazán döbbentnek tűnt; a hangjából leheletnyi csodálat hallatszott ki.

Ugyanabban a pillanatban Nynaeve is megszólalt; remegő hangon.

– Ami visszahívja majd a Korok hőseit a halálból, hogy a Sötét Úr ellen harcoljanak.

– Az anyját! – lehelte Mat.

Loial tiszteletteljesen fektette vissza a kürtöt arany fészkébe.

– Hmm, ez elgondolkodtató – mondta Moiraine. – A Világ Szemét a legnagyobb szükség esetére tervezték, amivel a világnak valaha is szembe kell néznie, de vajon arra a felhasználásra gondoltak ezzel, amire... mi... fordítottuk, vagy hogy ezeket védelmezze, amit találtunk benne? Gyorsan, az utolsót is. Mutassátok meg.

Az első kettő ismeretében meg tudta érteni Perrin vonakodását. Habozását látva Lan és az ogier elvették tőle a fehér anyagot, kifeszítették egymás között. Hosszú, fehér lobogó volt. A légmozgás rögtön kipúposította. Rand csak bámulni tudott. Az egész egyetlen darabból lévőnek tűnt, szövésnek, festésnek, semmi nyoma. Kígyószerű, skarlátvörös és arany pikkelyekkel borított alak húzódott végig az egész hosszán, csakhogy pikkelyes lábai is voltak, mindegyik végén öt aranykarommal. Feje lényegesen nagyobb volt, mint egy kígyófej, és nem is hasonlított ahhoz. Arany sörény lobogott rajta, szemei ragyogtak, mint a nap. Ahogy a zászlóba bele-belekapott a szél, a figura mozogni látszott. Pikkelyei nemesfémként és drágakövekként csillogtak. Szinte élőnek tűnt, majdhogynem hallani vélte kihívó bömbölését.

– Mi ez? – kérdezte.

Moiraine lassan, elgondolkodva felelt.

– A Napkelte Urának lobogója volt, amikor a Fény erőit az Árnyék ellen vezette. Lews Therin Thelamon zászlója. A Sárkány zászlaja. – Loial majdnem elejtette az anyag felé eső végét.

– Az anyját! – mondta Mat elhaló hangon.

– Ezeket magunkkal visszük – így Moiraine. – Nem véletlenül tették ide őket. Többet meg kell tudnom róluk. – Az erszényt babrálta, amibe a széttört pecsét darabjait tette. – Túl késő van már, hogy még ma útnak induljunk. Pihenünk, eszünk, de holnap korán nekivágunk. A Fertő minden irányból körbevesz minket, és nem úgy, mint a Határvidék határán, hanem az igazi mélye. A Zöld Ember nélkül ez a hely nem állhat ellen soká. Fektessetek vissza – fordult Nynaeve-hez és Egwene-hez. – Pihennem kell.

Rand csak most ébredt rá arra, mit addig is látott, de nem vett észre. Halott, barna levelek potyogtak a hatalmas tölgyről. A szellő vastag avarréteget zörgetett a talajon. A barna tengerbe ezernyi virág lehullott szirmai vegyültek. A Zöld Ember eddig visszatartotta a Fertőt, de az most máris nekiállt elpusztítani a művét.

– Vége, nem? – kérdezte Moiraine-től. – Befejeződött.

Az aes sedai felé fordította a fejét köpenyekből álló párnáján. Szemei olyan mélynek tűntek, mint a Világ Szeme.

– Elvégeztük, amiért idejöttünk. Innentől kezdve élheted az életed, ahogy a Minta szövi. Egyél, aztán aludj, Rand al'Thor. Aludj, és álmodj az otthonodról.

Harmincegyedik fejezet

Fordul a Kerék

A hajnal rettenetes pusztulás képére virradt a Zöld Ember kertjében. Vastagon állt a földön az avar, néhol térdig is ért. Minden virág eltűnt, csak a tisztás szélén hervadozott kétségbeesetten még néhány. Egy tölgy alatt nem sok növény tud megélni, de a Zöld Ember sírja fölött álló óriási fatörzs körül vékony, zöld fűvel és virágokkal borított sáv futott körbe. Magának a tölgynek már csak a fele lombja maradt meg, ami viszont még mindig sokkal több volt, mint a többi fán árválkodó egy-két levél. Mintha a Zöld Ember lényének egy része itt még mindig küzdött volna. A hűvös szellő elhalt, egyre erősödő, párás hőségnek adta át a helyét. A pillangók sehol, a madarak elhallgattak. A társaság hallgatagon készült az indulásra.

Rand szomorúan mászott a pej nyergébe. Úgy érezte, mintha örökre elvesztett volna valamit. Nem szabadna így végződnie. Vér és hamu, hiszen győztünk!

– Bárcsak megtalálta volna az új helyet magának – mondta Egwene, miután Bela hátára ült. A borzas kanca és Aldieb közé Lan által eszkábált hordágyat kötöztek, Moiraine szállítására. Nynaeve lovagol majd a fehér kanca mellett, a gyeplőjénél fogva vezeti. A javasasszony, ahányszor csak észrevette, hogy Lan ránéz, lesütötte a szemét, kerülte a tekintetét. Az őrző viszont, ha látta, hogy a nő másfelé figyel, rajta legeltette a szemét, de nem szólt hozzá. Senkinek nem kellett megkérdeznie, kire gondolt Egwene.

– Ez így nem igazságos – mondta Loial a tölgyre nézve. Egyedül az ogier nem szállt még lóra. – Nem igazságos, hogy Fafivér a Fertő áldozatául essen. – Nagy lova gyeplőjét Rand kezébe adta. – Ez így nem helyes.

Lan már nyitotta volna a száját, mikor az ogier a tölgyhöz sétált. Moiraine erőtlenül felemelte a kezét, mire az őrző inkább nem mondott semmit.

Loial a fa elé térdelt, becsukta a szemét, és kinyújtotta a kezét. Fülein egyenesen felálltak a bojtok, arcát az égnek emelte. És énekelni kezdett.

Rand nem tudta volna megmondani, voltak-e szavak a dalban, vagy puszta dallam volt csupán. Ebben a morajló hangban mintha maga a föld énekelt volna, mégis, biztos volt benne, hogy újra madárcsicsergést hall, újra meg-megérinti a tavaszi fuvallat, újra pillangószárnyak verdesnek. Úgy elmerült a dalban, hogy azt hitte, pár percig tartott csupán, de amikor Loial leengedte a kezét és kinyitotta a szemét, ő is felnézett, és meglepetten vette észre, hogy a nap jócskán a láthatár fölött jár már. Mikor belekezdett, még a fák koronáját érintette. A még a tölgyön maradt levelek most zöldebbnek tűntek, és mintha stabilabban ültek volna a helyükön, mint korábban. A kör alakú sávban nyíló virágok egyenesebben álltak, kivirultak, a hajnalcsillagok frissen, fehéren, a mátkacsomók mélypirosan.

Loial letörölte széles arcáról az izzadságot, felállt, majd elvette Randtől a lova gyeplőjét. Hosszú szemöldökszőrei lekonyultak, bűntudatosan, mintha úgy érezné, hencegésnek, mellveregetésnek vehetik, amit csinált.

– Soha életemben nem énekeltem ilyen erősen. Nem is lettem volna rá képes, ha Fafivérből nem maradt volna még itt valami. Az én Fadalaimnak nincs ekkora hatalma. – Elhelyezkedett a nyeregben, elégedetten nézett a tölgyre és a virágokra. – Legalább ez a kis terület nem fog a Fertőbe süllyedni. A Fertő nem nyeli el Fafivért.

– Jó ember vagy, ogier – mondta Lan.

Loial elvigyorodott.

– Ezt dicséretnek veszem, de nem tudom, Vén Haman mit mondana erre.

Libasorban haladtak, Mat az őrző mögött, ahol jól hasznát veheti az íjának, ha úgy hozza a szükség. A hátvédet Perrin adta, nyeregkápáján keresztbefektetett fejszével. Dombtetőre értek, és a következő pillanatban már a Fertőben jártak. Mindenütt torz, rothadt, betegesen elszíneződött formák. Rand hátranézett, de a Zöld Ember kertjének nyoma sem volt. Minden irányban csak a Fertő látszott. Mégis, mintha egy pillanatra még meglátta volna a tölgy magasba tornyosuló csúcsát, de aztán az is vibrálni kezdett, és eltűnt. Azután csak a rémálomba illő táj maradt.

Félig-meddig arra számított, kifelé is harcolniuk kell majd, úgy kell utat vágniuk maguknak, mint befelé menet, de a Fertőn most halotti csend és mozdulatlanság uralkodott. Egyetlen ág sem remegett meg, mintha le akarna csapni rájuk, semmi nem visított vagy üvöltött, se közel, se távol. A romlott táj valósággal összehúzta magát, de nem úgy, mintha ugrásra készülne, hanem mint ami hatalmas ütést kapott, és arra vár, mikor jön a következő. Még a nap is kevésbé volt vörös.

Valamivel dél után értek a tóláncolathoz. Lan messze a tavak mellett vezette el őket, ő maga még csak arra sem nézett. Rand úgy látta, mintha a hét torony most magasabbnak látszana, mint odafelé menet. Egy idő után már biztos volt benne, hogy csonka, romos tetejük messzebb van a földtől, sőt, valami majdnem láthatóban folytatódtak, érintetlen tornyokká egészültek ki, csillogó falaik fölött aranydarvas zászlók szálltak a szélben. Pislogott, majd erőltetni kezdte a szemét, de a tornyok nem voltak hajlandóak teljesen eltűnni. Egészen addig ott magasodtak a szeme sarkában, amíg a Fertő újra el nem takarta előlük a tavakat.

Naplemente előtt az őrző tábort választott, Moiraine pedig Nynaeve és Egwene segítségével körbejárt, őrrúnákat állított fel. Az aes sedai, mielőtt belekezdett volna, súgott valamit a javasasszony fülébe. Nynaeve habozni látszott, de amikor Moiraine becsukta a szemét, követte a példáját, és a három nő együtt koncentrált.

Rand látta, hogyan bámul Mat és Perrin. Nem értette, miért lepődnek meg egyáltalán. Minden nő aes sedai, gondolta, cseppet sem tréfásan. A Fény segítsen meg, én is az vagyok. Zord hallgatásba merült.

– Miért olyan más minden? – kérdezte Perrin, mikor Egwene és a javasasszony visszafektették Moiraine-t a fekhelyére. – Olyan érzés, mintha... – Megvonta masszív vállait, jelezve, nem talál megfelelő szót.

– Hatalmas csapást mértünk a Sötét Úrra – felelte Moiraine, miután nagy sóhajtás kíséretében elhelyezkedett. – Sokáig el fog tartani, amíg kiheveri.

– De hogyan? – értetlenkedett Mat. – Mit csináltunk?

– Aludj – felelte a nő. – Még nem értünk ki a Fertőből.

De másnap reggelre továbbra sem változott semmi. Rand legalábbis nem látta jelét. Ahogy dél felé haladtak, persze egyre kevésbé romlott tájra értek. A torz, kanyargós törzsű fákat egyenesebben állók váltották fel. A fullasztó hőség megenyhült. A rothadó növényzet helyett most élő, mindössze beteges között haladtak. Egy idő után aztán egyszer csak észrevette, hogy már nem is beteges. Friss, vöröses rügyek lepték a környező fákat, sűrűn borították el az ágakat. Az aljnövényzetben bimbók jelentek meg, a köveken kizöldellt az iszalag. A füvet frissen nyílt vadvirágok tarkították. A füvet, ami olyan sűrű és élénk színű volt, mint a Zöld Ember kertjében. Mintha a tavasz, amit oly sokáig visszatartott a tél, most rohanvást próbálná behozni a lemaradást.

Nem ő volt az egyetlen, aki döbbenten bámult.

– Súlyos csapást – mormogta Moiraine, de többet nem mondott.

A határt jelző kőoszlopot futórózsa nőtte be. Az őrtornyokból emberek jöttek eléjük az üdvözlésükre. Kissé hitetlenkedve, döbbenten nevettek, szemük lenyűgözve csillogott, mintha nem tudnák elhinni, hogy acélcipős lábaik alatt valódi fű nő.

– A Fény legyőzte az Árnyékot!

– Tarwyn-résben óriási győzelem! Tegnap kaptuk az üzenetet! Győzelem!

– Újra rajtunk a Fény áldása!

– Easar király a Fény kegyében áll – felelte Lan a kiáltozásukra.

Az őrök el akarták látni Moiraine-t, vagy legalább kíséretet küldeni vélük, de az aes sedai mindent elhárított. Még így, a hordágyon, hanyatt fekve is olyan parancsoló volt a fellépése, hogy a páncélos férfiak elhátráltak, meghajoltak, majd a kívánságainak megfelelően jártak el. Továbbindultak. A katonák örömteli nevetése sokáig követte őket.

Késő délután értek Fal Darába. A zord falú város csak úgy zengett az ünnepléstől. A szó szoros értelmében. Rand biztos volt benne, hogy a város összes harangja egyszerre kong, minden csengője egyszerre csilingel, a legkisebb hámcsengőtől a tornyok tetején lévő nagy bronz gongokig. A kapuk szélesre tárva álltak, nevető, éneklő férfiak szaladgáltak az utcán, varkocsukban, páncéljuk réseiben virágokkal. A város lakossága még nem tért vissza Fal Moranból, de a katonák nemrég érkeztek meg a Tarwyn-résből, és az ő örömük is elég volt, hogy megtöltse az utcákat.

– Győzelem a Résben! Győztünk!

– Csoda történt a Résben! Visszatért a Legendák Kora!

– Megjött a tavasz! – nevetett egy deres hajú öreg katona, majd Rand nyakába akasztott egy hajnalcsillagokból font virágfüzért. A saját varkocsa is virágoktól fehérlett. – A Fény újra tavasszal áld meg minket!

Megtudván, hogy a várba tartanak, acélba és virágokba öltözött emberek gyűrűje vette körbe őket, futva tisztítottak utat nekik az ünneplő forgatagban.

Ingtaré volt az első arc, amin nyoma sem volt mosolynak.

– Elkéstem – mondta a férfi Lannak, zord, keserű hangon. – Még arról is vagy egy órával lekéstem, hogy akár távolról láthassam. Béke! – Hallhatóan csikorgatta a fogát, de aztán bűnbánó lett az arckifejezése. – Bocsássanak meg. Keserűségemben megfeledkeztem a kötelességemről. Üdvözöljük Fal Darában, Építő. Mindannyian legyenek üdvözölve. Örülök, hogy újra láthatom önöket, hogy biztonságban visszaértek a Fertőből. Azonnal Moiraine Sedai szobájába kísérem a gyógyítót, és értesítem Agelmar nagyurat...

– Vezessen Agelmar nagyúr elé – parancsolta Moiraine. – Mindannyiunkat. – Ingtar már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de a pillantását látva, inkább meghajolt.

Agelmar a dolgozószobájában volt. Kardjai, páncélja újra a helyükre kerültek, az állványokra. Övé volt a második arc, amelyik nem mosolygott. Aggodalmasan ráncolta a homlokát. Amikor meglátta, hogy Moiraine-t hordágyon hozzák be a libériás inasok, a ráncok még jobban elmélyültek. Fekete-aranyba öltözött nők szörnyülködtek, hogy anélkül kellett elé engedniük az aes sedai-t, hogy az felfrissíthette volna magát, vagy legalább a gyógyító megnézte volna. Loial az aranyládát cipelte. A pecsét darabjai még mindig Moiraine erszényében voltak. Rokonirtó Lews Therin zászlaja a nő pokróctekercsében rejtőzött, Aldieb nyerge mögé szíjazva maradt. A lovász, aki elvezette a fehér kancát, szigorú parancsot kapott, hogy a pokróchengert háborítatlanul vigye az aes sedai-nak kijelölt termekbe.

– Béke! – dünnyögte Fal Dara ura. – Megsebesült, Moiraine Sedai? Ingtar, miért nem gondoskodtál róla, hogy az aes sedai azonnal ágyba kerüljön, és ellássa a gyógyító?

– Nyugodjon meg, Agelmar nagyúr – mondta Moiraine. – Ingtar az én parancsaim szerint járt el. Nem vagyok olyan törékeny, mint úgy látszik, itt mindenki hiszi. – Intett két nőnek, hogy segítsék egy székbe. Azok először összecsapták a kezüket, hangosan tiltakoztak, mondván, túl gyenge, meleg ágyban a helye, a gyógyítóra és forró fürdőre van szüksége. Moiraine felvonta a szemöldökét, mire rögtön torkukon akadt a szó, és sietve egy székbe segítették. Amint elhelyezkedett, ingerlékenyen elhessegette őket. – Beszélnem kell magával, Agelmar nagyúr.

Fal Dara ura bólintott, mire Ingtar egy intéssel kiküldte a szolgákat a szobából. Agelmar várakozóan figyelte a bennmaradókat, különösen, gondolta Rand, Loialt és az aranyládát.

– Úgy halljuk – mondta Moiraine, amint becsukódott az ajtó Ingtar mögött –, hogy nagyszerű győzelmet értek el a Tarwyn-résben.

– Igen – mondta lassan Agelmar. Megint aggodalmasan ráncolta a homlokát. – Igen, aes sedai, és nem. A Félemberek és a trallokok az utolsó szálig elpusztultak, de valójában alig harcoltunk. Csoda történt, legalábbis az embereim azt mondják. A trallok sereget elnyelte a föld, rájuk omlottak a hegyek. Néhány draghkar maradt csak, de azok is úgy megrémültek, hogy nyomban elmenekültek észak felé, amilyen gyorsan csak tudtak.

– Ez tényleg csoda. És újra itt a tavasz.

– Az, csoda – ingatta a fejét Agelmar – de... Moiraine Sedai, az emberek mindenfélét beszélnek a Résben történtekről. Hogy a Fény testet öltött, és az oldalunkon harcolt. Hogy a Teremtő jelent meg a Résben, hogy lesújtson az Árnyékra. De én csak egy férfit láttam, aes sedai. Egy férfit, és amit tett, azt nem lehet, az megengedhetetlen.

– A Kerék sző, a Minta jő, Fal Dara ura.

– Ahogy mondja, Moiraine Sedai.

– És Padan Fain? Őrizetben van? Beszélnem kell vele, amint kipihentem magam.

– Fogságban tartottuk, ahogy parancsolta, aes sedai. Hol panaszkodott, könyörgött az őröknek, hol parancsokat próbált osztogatni nekik, de... Béke, Moiraine Sedai, önökkel mi történt, mármint a Fertőben? Megtalálták a Zöld Embert? Gondolom, az ő keze van abban, hogy minden kizöldült és nő.

– Megtaláltuk. A Zöld Ember halott, Agelmar nagyúr, a Világ Szeme pedig megsemmisült. Nem indul több dicsőségre vágyó fiatalember a felkutatására.

Fal Dara ura összevonta a szemöldökét, értetlenül rázta a fejét.

– Halott? A Zöld Ember? Nem halhatott... Ezek szerint vereséget szenvedtek? Na de a virágok, a kizöldült határ?

– Győztünk, Agelmar nagyúr. Győztünk, a tél szorításából kiszabadult föld a bizonyíték, de attól félek, az utolsó csatát még nem vívtuk meg. – Rand mocorogni kezdett, de az aes sedai szúrósan nézett rá, mire abbahagyta, mozdulatlanul állt tovább. – A Fertő még létezik, Thakan'dar kovácsműhelyei még működnek Shayol Ghul alatt. Számos Félember van még, és számolhatatlan trallok. Véletlenül se higgye, hogy már nincs miért résen lenni a Határvidéken.

– Eszembe sem jutott ilyesmi, aes sedai – felelte a férfi mereven. Moiraine intett Loialnak, hogy tegye az aranyládát a lába elé. Az ogier engedelmeskedett. Az aes sedai kinyitotta, elővette a kürtöt.

– Valere kürtje – mondta. Agelmar levegőért kapkodott. Rand egy pillanatra azt hitte, a nagyúr mindjárt letérdel.

– Ezzel, Moiraine Sedai, nem számít, mennyi Félember és trallok maradt. A sírból visszatért hősökkel egyenesen az Átokföldre vonulunk, és a földdel tesszük egyenlővé Shayol Ghult.

– NEM! – Agelmar döbbenten tátotta el a száját, de Moiraine újra nyugodt hangon folytatta. – Nem azért mutattam meg, hogy bosszantsam vele, csak azért, hogy tudja: bármilyen csaták várnak még ránk, a haderőnk lesz akkora, mint az Árnyéké. De nem itt a helye. A Kürtöt Illianba kell vinni. Ha új harcokra kell készülnünk, ott kell összegyűjteni a Fény erőit. Szeretném megkérni, hogy adjon mellé a legjobb embereiből álló kíséretet, akik biztonságban Illianba tudják juttatni. Árnybarátok is vannak még, ugyanúgy, mint Félemberek és trallokok, márpedig a kürt hívására érkező hősök azt követik, aki megszólaltatta azt, függetlenül attól, kicsoda. Illianba kell jutnia.

– Legyen, ahogy mondja, aes sedai. – De amikor a láda fedele lezárult, Fal Dara ura úgy nézett ki, mint akitől megtagadták, hogy még egyszer, utoljára, megpillantsa a Fényt.

Hét nappal később Fal Darában még mindig zúgtak a harangok. Visszatért a nép Fal Moranból, és most már ők is csatlakoztak a katonák ünnepléséhez. Kiáltások, éneklés hangja keveredett a kongásba a hosszú erkélyen, ahol Rand éppen tartózkodott. Az erkély, Agelmar csupa zöld és virág privát kertjére nézett, de ő nemigen törődött a látvánnyal. Bár magasan járt a nap az égen, a shienari tavasz hűvösebb volt, mint amihez szokott, mégis izzadság csillogott meztelen mellkasán, miközben a gémjelű kardot suhogtatta. Minden mozdulat precíz volt, de távolinak tűnt, ugyanis közben az űrben lebegett. Ennek ellenére eltűnődött, akkor is ennyire boldogan vigadnának-e a városban, ha tudomást szereznének a zászlóról, amit Moiraine továbbra is elrejtve tartott.

– Egész jó, birkapásztor. – Az őrző karba font kézzel támaszkodott a korlátnak, kritikus szemmel figyelte minden mozdulatát. – Jól haladsz, de ne hajtsd magad ennyire. Néhány hét alatt nem lesz belőled kardmester.

Az űr eltűnt, mint a kiszúrt buborék.

– Nem vágyom rá különösebben, hogy kardmester legyek.

– Ez egy kardmesteri kard, birkapásztor.

– Egyszerűen csak azt szeretném, ha büszke lenne rám az apám. – Keményen megszorította a markolat durva bőrét. Egyszerűen csak azt szeretném, ha Tam lenne az apám. A hüvelybe lökte a pengét. – Különben sincs néhány hetem.

– Ezek szerint nem gondoltad meg magad?

– Maga meggondolta volna? – Lan arckifejezése nem változott, arca kemény síkjai úgy néztek ki, mintha nem is tudnának megmozdulni. – Nem próbál majd visszatartani? És Moiraine Sedai?

– Azt teszel, amit akarsz, birkapásztor, vagy amit a Minta sző neked. – Az őrző ellökte magát a korláttól. – Most magadra hagylak.

Rand a távozó Lan után fordult, és Egwene-t látta meg az ajtóban állni.

– Mivel kapcsolatban nem gondoltad meg magad, Rand?

Felkapta az ingét és a zekéjét. Hirtelen érezni kezdte, milyen hűvös van valójában.

– Elmegyek, Egwene.

– Hová?

– Valahová. Nem tudom. – Nem akart a lány szemébe nézni, de azt nem bírta megállni, hogy legeltesse rajta a pillantását. Egwene piros vadrózsát viselt a hajába fonva, ami egyébként szabadon omlott a vállára. Sötétkék köpenyét szorosan maga köré tekerte. A köpeny szélét hímzett fehér virágok vékony sávja díszítette, a shienari divat szerint. A virágok egyenes vonalban haladtak föl, az arca felé. Semmivel sem voltak világosabbak, mint az arca. A szemei oly nagynak és sötétnek tűntek... – El.

– Biztos vagyok benne, hogy Moiraine Sedai nem fog örülni neki, hogy csak úgy el akarsz menni. Azután, hogy... az után, amit tettél, legalább valami jutalmat érdemelsz.

– Moiraine azt sem tudja, élek-e, halok-e. Megtettem, amire kért, és ezzel le van zárva a dolog. Ha odamegyek hozzá, még csak hozzám sem szól. No nem mintha olyan nagyon a közelében akartam volna maradni, de kifejezetten kerül. Cseppet sem fogja érdekelni, hogy elmegyek, de nem számít, mert engem meg az nem érdekel, hogy őt mi érdekli, és mi nem.

– Moiraine még nincs teljesen jól, Rand. – Egwene habozni kezdett. – Tar Valonba kell mennem tanulni. Nynaeve is jön. Matet még mindig meg kell gyógyítani, meg kell szüntetni közte és a tőr között a kapcsolatot. Perrin pedig látni szeretné Tar Valont, mielőtt tovább megy, ahová akar. Velünk jöhetnél.

– És várjam meg, amíg még valamelyik aes sedai rájön, hogy mi vagyok, és megszelídít? – Nyersen beszélt, majdhogynem acsarkodva, de nem tudta visszatartani magát. – Ezt akarod?

– Nem.

Rand tudta, sohasem lesz képes megmondani neki, mennyire örül, hogy nem habozott a válasszal.

– Rand, nem félsz, hogy... – Egyedül voltak, de azért körbenézett, és suttogásra fogta a hangját. – Moiraine Sedai azt mondja, nem muszáj érintened a forrást. Ha nem érinted a saidint, ha nem próbálod használni a Hatalmat, biztonságban leszel.

– Ó, eszem ágában sincs megérinteni. Soha többé. Előbb vágom le a kezem. – De mi van, ha nem tudom megállni? Hiszen soha nem próbáltam használni, még a Szemnél sem. Mi lesz, ha nem tudom megakadályozni?

– Hazamész, Rand? Az apád biztos alig várja már, hogy láthasson. Mostanra már Mat apja is biztos majd' meghal, hogy élve láthassa a fiát. Jövőre én is visszamegyek Emondmezőre, legalábbis egy kis időre.

Rand a kardmarkolatba dörgölte a tenyerét. Kitapogatta a bronz gémet. Az apám. Az otthonom. Fény, mennyire szeretném látni... – Nem haza. – Valami olyan helyre, ahol nincs senki, akinek árthatnék, ha nem tudom megállni. Valahová, ahol egyedül lehetek. Hirtelen mintha fagyos hideg kerekedett volna az erkélyen. – Elmegyek, de nem haza. – Egwene, Egwene, miért kellett neked is ezek közé a... ezek közé állnod? Átkarolta a lányt, és a hajába suttogta: – Haza soha többé.

Agelmar privát kertjében, egy sűrű, fehér virágokkal tarkított lugas alatt, Moiraine kényelmesebb helyzetbe fészkelte magát fotelágyán. A pecsét darabkái az ölében hevertek. A kis drágakő, amit néha a hajában szokott viselni, pörögve hintázott a kezében tartott aranyláncon. A halványkék ragyogás lassan elhalványult benne. Halvány mosoly jelent meg az ajkán. A kőnek nincs hatalma, önmagában, de az Egyetlen Hatalom első felhasználása, amit még lány korában megtanult, Cairhien királyi palotájában, az volt, hogy a kő segítségével kihallgassa az emberek beszélgetését, amikor azt hitték, túl messze vannak tőle, hogy érthesse, amit mondanak.

– A próféciák beteljesülnek – suttogta az aes sedai. – A Sárkány újjászületett.

Vége az Idő Kereke első könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN.

A Toma-naptár (melyet Toma dur Ahmid dolgozott ki), hozzávetőlegesen két évszázaddal az utolsó férfi aes sedai halála után vált elterjedtté, és a dátumokat a Világtörés után (vu) számította. A Trallok háborúkban olyan sok feljegyzés semmisült meg, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Gazari Tiam új naptár bevezetését javasolta, a világnak a trallok fenyegetéstől való feltételezetten végleges megszabadulását ünnepelendő. Azt ajánlotta, attól kezdve minden évet szabad évként (szé) tartsanak számon. A Gazari kalendárium az utolsó trallok háború vége után húsz évvel már széleskörű elfogadottságot mondhatott a magáénak. Sasszárny Artur megkísérelt új időszámítást bevezetni, a birodalma alapításától számítva (a.u., az alapítás után), de ezt ma már csak történészek ismerik és hivatkoznak rá nagy ritkán. Az egész földrészre kiterjedő pusztulással, tömeges halállal, az egységes birodalom szétdarabolódásával járó Százéves háború után Uren din Jubai Szárnyaló Sirály, a Tengeri Nép tudósa egy negyedik naptárat dolgozott ki, melyet a taraboni Farede pánarcha életbe is léptetett. A Farede időszámítás, amely a Százéves háború önkényesen megválasztott végpontjától számítja az éveket, és az azóta eltelt időt Újkornak nevezi (úk), jelenleg is használatban van.

Adan, Heran (éj'den, heren): Baerlon kormányzója.

aes sedai (Ájz sze'dáj): az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi őket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Címként is használják, mint pl. Sheriam Sedai, illetve különleges tisztelet jeleként a következőképpen is: Sheriam Aes Sedai. Lásd még: ajah; Amyrlin Trón.

Agelmar; Agelmar nagyúr a Jagad-házból (agelmar, jaged): Fal Dara ura. Címere három futó vörös róka.

Aieliek (áj'íl-iek): az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aieli nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aieli” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”.

Aiel-puszta: a zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat vizet találni, hanem mert az aieliek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket.

ajah (adzsah): az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék ajah, Piros ajah, Fehér ajah, Zöld ajah, Barna ajah, Sárga ajah és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah például minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah viszont lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A szóbeszéd szerint (amit az aes sedai-ok vadul tagadnak, szóba hozni sem veszélytelen a jelenlétükben a témát) Fekete ajah is létezik, amely a Sötét Úr szolgálatára esküszik.

Al Ellisande! (alelli'szande): az Ősi Nyelven „A Nap Rózsájáért!”

al'Meara, Nynaeve (al'míra, nájnív): Emondmező javasasszonya.

al'Thor, Rand (al'thor, rend): fiatal folyóközi földművelő és juhász.

al'Vere, Egwene (al'vir, e'gvén) Emondmező fogadósának legkisebb lánya.

Aldieb (al'díb): az Ősi Nyelven „Nyugati Szél”, a szél, mely a tavaszi esőket hozza.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. 2. A trón, amelyen az aes sedai-ok vezetője ül.

Andor (endór): az ország, amelyhez a Folyóköz is tartozik. Andor címere piros alapon ágaskodó fehér oroszlán.

angreal (angri'al): igen ritka tárgy, mely az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. A Legendák Korának relikviái, készítésük módja ma már ismeretlen. Lásd még: sa'angreal.

Arafel (arafel): az egyik Határvidék. Négy részre osztott címere két átlósan átellenes mezején vörös alapon három fehér rózsa, a másik kettőn fehér alapon három vörös rózsa látható.

Aram: tuatha'an fiatalember.

Árnybarátok: emberek, akik a Sötét Urat követik. Abban hisznek, hogy komoly hatalmat kapnak, mikor Shai'tan kiszabadul a börtönéből.

Árnyék háborúja, az: más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt. Egy olyan világra, ahol a háborúnak már az emlékét is elfelejtették, most minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták alatta. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget.

Árnyékember: Lásd Myrddraal.

Átokföld: a Shayol Ghul körüli kopár terület, a Nagy Fertőn túl.

Avendesora (avende'szóra): az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik.

Aybara, Perrin (é'bara, Perrin): fiatal emondmezei kovácslegény.

Ba'alzamon (ba'alzamon): a trallokok nyelvén „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint ez a Sötét Úr trallok neve.

Baerlon (bérlon): andori város a Caemlynből a Ködhegység bányáiba tartó út mentén.

Barran, Doral (barran, dóral): Emondmező javasasszonya Nynaeve al'Meara előtt.

Bel Tine (bel tájn): tavasz-ünnep a Folyóközben.

Bornhald, Dain (bornhald, déin): a Fény Gyermekei egy tisztje, Geofram Bornhald úrkapitány fia.

Bornhald, Geofram (bornhald, dzsefram): a Fény Gyermekei egyik úrkapitánya.

Bryne, Gareth (brín, garet): az andori Királynő Gárdája kapitány-tábornoka. Egyben Morgase kardfőhercege. Címere három ötágú aranycsillag.

Byar, Jaret (bájar, jarit): a Fény Gyermekei egy tisztje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

Cairhien ('kájri'en): ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel háborúban (ú.k. 976-978) kifosztották és felgyújtották. Címere égkék mező alján felkelő sokágú aranynap.

Carai an Caldazar! (karai an kaldaz'ár): az Ősi Nyelven „A Vörös Sas dicsőségére!” A manethereniek ősi csatakiáltása.

Carai an Ellisande!: az Ősi Nyelven: „A Nap Rózsája dicsőségére!” Manetheren utolsó királyának csatakiáltása.

Cauthon, Matrim (Mat) (kauton, metrim, met): fiatat folyóközi földműves.

Charin, Jain (karin, dzséin): Lásd Kósza Jain.

cuendillar (kuéndejar): Lásd szívkő.

csíp: apró, szemmel alig kivehető vérszívó rovar.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred, ga'ladedrid): Taringail Damodred és Tigraine egyetlen fia. Elayne és Gawyn féltestvére. Címere szárnyas ezüstkard, markolattal fölfelé.

Damodred, Taringail herceg (damodred, taringél): Cairhien királyi hercege. Összeházasodott Tigraine-nel, ő nemzette Galadedridet. Amikor Tigraine eltűnt, és holttá nyilvánították, feleségül vette Morgase-t, akinek Elayne-t és Gawynt nemzette. Rejtélyes körülmények között eltűnt. Sok éve halottnak nyilvánították már. Címere duplafejű csatabárd.

Djevik K'Shar (dzsevik 'ke'sar): a trallokok nyelvén „a Halál Földje”. Így nevezik a trallokok az aiel-pusztát.

Domon, Bayle (domon, béjl): a Permet kapitánya.

Easar; Easar király a Togita-házból (ízár; togíta): Shienar királya. Címere fehér szarvasbika, amit a shienari szokás szerint egyben Shienar címerének is tartanak, a Fekete Sassal együtt.

Egwene: Lásd a'Vere.

Egyetlen Hatalom, a: az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását. Mindössze egy töredék százalékot lehet megtanítani erre. Egy még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de szintén elkerülhetetlen. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint a saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amelyeket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, fókuszálás, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Éjszaka Pásztora, az: Lásd Sötét Úr.

Elaida (e'lájda): egy aes sedai, Morgase-nek, Andor királynőjének tanácsadója.

Else; Else Grinwell (Elz grinuel): egy, a Caemlyni út mellett lakó parasztgazda lánya.

Enyész: Lásd Myrddraal.

Fain, Padan (féjn, padan): házaló, aki közvetlenül Téleste előtt érkezik Emondmezőre.

Falutanács: a falvak nagy részében férfiak egy csoportja, akiket a falu lakói választanak. Elnöke a polgármester. Az ő feladatuk döntést hozni az egész települést érintő kérdésekben, továbbá más helységek falutanácsaival tárgyalni olyan ügyekben, amelyek több falut is érintenek. Annyi településen állnak konfliktusban a Nőkörrel, hogy ez az ellentét már-már hagyományosnak számít. Lásd még: Nőkör.

Far Dareis Mai (far daráz máj): szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Az aieliek számos harcosszervezetének egyike. A többitől eltérően azonban ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat, amíg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed.”) Az ilyen gyermeket nagyra értékelik, mert egy jóslat szerint egy Hajadon gyermeke egyesíti majd a törzseket és újra olyan nagy nemzetté teszi az aieli-eket, mint a Legendák korában voltak.

Fehér ajah: Lásd ajah.

Fehér Torony: az Amyrlin Trón palotája Tar Valonban.

fehérköpenyek: Lásd Fény Gyermekei.

Fekete ajah: Lásd ajah.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Gyermekei, a: szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar (lotér 'mantil'ar), hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során aztán lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik őket, és mindenkit, aki támogatja őket vagy barátkozik velük. Gúnynevük „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong.

Fertő, a: Lásd Nagy Fertő, a.

fókuszálás: az Egyetlen Hatalom irányítása.

fókuszálni: az Egyetlen Hatalom folyását irányítani.

Galad (galad): Lásd Damodred, Galadedrid nagyúr.

Gawyn (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja. Elayne trónra lépésekor ő lesz a kardfőherceg. Címere fehér vaddisznó.

Határvidék, a: a Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar, együttesen és külön-külön is.

Hazugságok Atyja: Lásd Sötét Úr.

hossz: hosszmérték, két lépésnyi távolságot jelent. Ezer hossz egy mérföld.

Idő Kereke, az: az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül teljesen megfeledkeznek róla, mielőtt újra elérkezne. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igazi Forrás: az univerzumot hajtó erő, amely az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Illian (illian): nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján; az azonos nevű ország fővárosa. Címere sötétzöld alapon kilenc aranyméh.

Ingtar; Ingtar nagyúr a Shinowa-házból (ingtar, sinova): shineari harcos Fal Darában.

Inkvizítorok: a Fény Gyermekei egy szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutassák az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény kezének nevezik magukat és időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

javasasszony: egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan, gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, sőt, néhány faluban még övénél is nagyobb a befolyása. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítanák a pozíciójából. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Lásd még: Nőkör.

Kandor (kandor): az egyik Határvidék. Címere halványzöld alapon ágaskodó piros ló.

Kardfőherceg: Andor mindenkori királynője legidősebb fivérének címe, akit gyermekkorától kezdve úgy képeznek, hogy majd vezethesse a királynő hadseregét a háborúban, illetve a tanácsadója legyen békében. Ha a királynőnek nem éri meg fivére a felnőttkort, vagy az utolsó is meghal, kijelöl valakit a pozícióra.

Kék ajah: Lásd ajah.

Kinch, Hyam (kincs, hájam): egy gazda, akivel a Caemlyni úton találkoztak.

Kitaszítottak, a: a tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-jai közé tartozó Hatalomhasználó, akik az Árnyék háborúja alatt átálltak a Sötét Úrhoz, aki cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült a börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket; kisgyermekek ijesztgetésére használják őket.

Ko'bal (kobal): Lásd trallokok.

kolompárok: Lásd tuatha'anok.

Korcsipke: Lásd Korminta.

Korminta: az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Korok Csipkéje: Lásd Nagy Minta, a.

Kósza Jain (Dzséin): az északi földek hőse, aki számos vidéket bejárt, messze földekre utazott, és rengeteg kalandban volt része. Több könyvet is írt, de még többnek és számtalan történetnek volt az alanya. Ú.k. 994-ben tűnt el, miután éppen visszatért egy a Nagy Fertőbe tett utazásról, melynek során egyesek szerint egészen Shayol Ghulig eljutott.

Lan, al'Lan Mandragoran ('al'lan men'dregoren): északi harcos, Moiraine társa.

Lappangó: Lásd Myrddraal.

Leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért kor. Egy kor, amelyben az aes sedai-ok csodákra voltak képesek, amelyről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő Kereke.

Levélrothasztó: Lásd Sötét Úr.

Luc; Luc nagyura Mantear-házból (lúk, mentiar): Tigraine bátyja. Tigraine trónra lépésekor eredetileg ő lett volna a kardherceg. Nyoma veszett a Nagy Fertőben. Ez és Tigraine későbbi eltűnése sokak szerint összefügg egymással. Címere egy makk volt.

Machera, Elyas (ma'csíra i'lájasz): egy férfi, akivel Perrin és Egwene az erdőben találkoznak.

Mahdi (mahdi): az Ősi Nyelven „Kereső”. A tuatha'an karaván vezetőjének címe.

Malkier (mal'kír): valaha egy ország volt, az egyik Határvidék, mára elnyelte a Fertő. Címere szárnyaló aranydaru volt.

Mandarb (mandarb): az Ősi Nyelven „Penge”.

Manetheren (manetheren): a Tíz Nemzet egyike, vagyis a Második Szövetség egy tagja. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt.

Maradon (maradon): Saldaea fővárosa.

Második Szövetség: Lásd Tíz Nemzet Szövetsége.

Mat: Lásd Cauthon.

mérföld: hosszmérték. Ezer hossz egy mérföld. Lásd még: hossz.

Merrilin, Thom (merrilin, tom): mutatványos, aki Bel Tine-ra jön Emondmezőre, fellépni.

Min (min): fiatal nő, akivel a Szarvas és Oroszlánban találkoznak.

Moiraine (mua'rén): látogató, aki közvetlenül Téleste előtt érkezik Emondmezőre.

Morgase (mur'géz): a Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand-ház (trakand) kegyelmes asszonya. Címere három aranykulcs. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata és általában, szórakoztató. Mesterségük címere a sokszínű rojtokkal, foltokkal telivarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel, minthogy a nagyobb városokban más szórakozási lehetőségek is állnak a közönség rendelkezésére.

Myrddraal (murdraal): a Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés – a trallokok teremtésére ugyanis embereket használt alapanyagnak Shai'tan – újra felbukkantak, illetve felerősödtek, ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, mely a Sötét Úrtól ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket: Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő, a: régió messze északon, melyet teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Hajtóvadászat a Kürtért, a: mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, amely a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve sok napig tartana, amíg a történetmondó a ciklus végére ér.

Nagy Kígyó, a: az idő és az örökkévalóság szimbóluma. Már a Legendák Kora előtt is ősrégi volt. Egy saját farkát evő kígyóval ábrázolják.

Nagy Minta, a: az Idő Kereke a Kormintákat a Nagy Mintába szövi, amely maga a létezés, a valóság egésze, múlt, jelen és jövő együttesen. Más néven a Korok Csipkéje. Lásd még: Korminta, Idő Kereke.

Nap napja, a: lakomával és fesztivállal egybekötött ünnep a nyár közepén. Általánosan elterjedt.

Nőkör: a falu női által választott asszonyok, nők, akik olyan ügyekben hivatottak dönteni, amelyek kifejezetten az ő hatáskörükbe tartozónak számítanak (mint például, hogy mikor kezdjék meg a vetést vagy az aratást). A Falutanáccsal egyenjogú testület. A település ügyeit a két szervezet között előre meghatározott szabályok alapján világosan felosztják. Ennek ellenére gyakran viszálykodnak egymással. Lásd még: Falutanács.

Nynaeve: Lásd al'Meara.

Ohr'deg, Dhai'mon (ordeg, dájmon): Lásd trallokok.

Őrület Ideje, az: Lásd Világtörés, a.

Őrző: egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettőjük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy nem halt meg, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és a halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát tartani. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok.

ököl: a trallokok katonai szervezetének alapegysége. A létszáma változó, száz és kétszáz közötti. Az öklöt általában, de nem mindig, egy Myrddraal vezeti.

Öt Hatalom, az: az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is rendkívül ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, a Vízében és a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de egyébként ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amelyet a szél és a víz el ne tudna koptatni, nincs olyan tomboló tűz, amelyet a víz ki ne tudna oltani, a szél el ne tudna fújni.” Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Perrin: Lásd Aybara.

Piros ajah: Lásd ajah.

Rand: Lásd al'Thor.

Rémurak: azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háborúk alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai.

sa'angreal ('szaan'grial): rendkívül ritka tárgy, amely messze több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan, vagy egyáltalán, képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé.

saidar; saidin (szai'dar; szai'dín): Lásd Igazi Forrás.

Saldaea (szal'déja): a Határvidékek egyike. Címere sötétkék alapon három ezüst hal.

Sárkány, a: ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Manapság, ha valaki veszélyezteti vagy fenyegeti a hozzá közel állókat, különösen, ha ok nélkül, azt mondják, „belebújt a Sárkány” vagy „Sárkány lett belőle”. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkány, hamis: időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték, anélkül hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesítettek volna. Ezeket a szélhámosokat hívják hamis Sárkányoknak. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkányagyar: stilizált jel, általában fekete. Hegyén álló könnycsepphez hasonlít. Ajtóra vagy házfalra firkálva azt jelzi, hogy az ott lakókat gonoszsággal vádolják.

Sasszárny Arthur: legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, mely a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Shadar Logoth (sadar logoth): az Ősi Nyelven „A hely, ahol az árnyak lesben állnak”. Egy város, melyet a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Más néven „Árnyékles”.

Shai'tan ('séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): egy a Kék ajahhoz tartozó aes sedai.

Shienar (sájnar): az egyik Határvidék. Címere lecsapó fekete sas.

shoufa (súfa): az aieliek ruházatának része. Általában homokszínű. A fej és a nyak köré tekerik. Csak az arcot hagyja szabadon.

Sorsháló: nagy változás egy Kor Mintájában. Középpontjában egy vagy több ta'verenné vált ember áll.

Sötét Úr, néven nevezése: aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), az fölhívja magára a figyelmét, ami a legjobb esetben is elkerülhetetlen balszerencsét hoz az illetőre, de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura, a: ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding (sztedding): ogierek (ogír) lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen ma már ismeretlen okból vagy módon védelem alatt állnak, vagy le vannak árnyékolva, ugyanis a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egy trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

Százak Társasága: száz aes sedai férfi a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül, akik Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást mérték a Sötét Úrra, amely visszakényszerítette azt a börtönébe, és ezzel véget vetett az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést.

Százéves háború: egy sor egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála és az azt követő örökösödési viszály volt. Sz.é. 994-től sz.é. 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Eredményképpen Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai.

szelídítés: a fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése egy aes sedai által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult megbomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

Szemfényvesztő: Lásd Sötét Úr.

Szemnélküli, a: Lásd Myrddraal.

Szívagyar; Szívrontó: Lásd Sötét Úr.

szívkő: elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle.

ta'maral'ailen (ta'maral'ájlen): az Ősi Nyelven „A Sors Hálója”.

ta'veren (ta'víren): olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden szomszédos életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tallanvor, Martyn (talanvor, martín): gárdista hadnagy a Királynő Gárdájában, Caemlynban.

Tanreall, Artur Paendrag (tan'ríal, artur 'péen'drag): Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon (tar valon): az Erinin folyó egyik szigetén fekvő város. Az aes sedai-ok politikai központja és az Amyrlin Trón székhelye.

Tar Valon lángja: Tar Valon és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel: fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tear (tír): fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címere bíbor-arany alapon három fehér félhold.

Tear Köve: a Tear városát védő erődítmény. Állítólag az Őrület ideje után elsőként épült erősség. Néhányan egyenesen azt állítják, hogy az Őrület Ideje alatt épült. Lásd még: Tear.

Telamon, Lews Therin (telamon,lúz terin): Lásd Sárkány, a.

Tengeri Nép: Az Aryth-óceán (arith) és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Nem sok időt töltenek a hazájukban, életük nagy részét a hajóikon élik le. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét.

Thakan'dar (thakan'dar): örökösen ködborította völgy Shayol Ghul lejtőin túl.

Tigraine (ti'gréjn): mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel és fiút szült neki, Galadedridet. Ú.k. 972-es eltűnése, nem sokkal azután, hogy bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Tíz Nemzet Szövetsége, a: a Világtörés utáni századokban (v.u. 200 körül) létrejött unió. Célja a Sötét Úr legyőzése. A Trallok háborúk vegére teljesen szétzilálódott.

Trallok háborúk: több különálló háború sorozata. Az első körülbelül v.u. 1000-ben kezdődött. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, de időközben teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden ebből az időből származó feljegyzés töredékes. Lásd még: Tíz Nemzet Szövetsége.

Trallokok (trallok): a Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívta életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők; bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát. Nagyrészt emberi eredetűek, ezért keveredésre is képesek az emberi fajjal, de az ilyen nászból származó utódok legtöbbször halva születnek, vagy ha nem, akkor is ritkán élik meg a felnőttkort. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Ko'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban, mégis számos falu lakói kerülik őket, mert a szóbeszéd szerint gyermekeket lopnak és a fiatalokat áttéritik a világnézetükre.

Újjászületett Sárkány: egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt, mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, melytől megborzonganak az emberek, még több mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: Sárkány, a; Sárkány, hamis.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

Valere Kürtje (valír): a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak.

Világ Gerince, a: az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló magashegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés, a: mikor Lews Therin Thelamon és a Százak Társasága visszazárta a Sötét Úr börtönét, az ellencsapás beszennyezte a saidint. Előbb-utóbb minden férfi aes sedai agya megbomlott tőle, és dühöngő őrült lett belőle. Őrületükben ezek a férfiak, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncokat emeltek, szárazföldet emeltek ki a tengerből, egész országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagy része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban, és a történelemben Világtöreskent utalnak. Lásd még: Százak Társasága, a.

TÉRKÉPEK

A nyugati területek

Folyóköz

Caemlyni-út

A Fertő

TARTALOM

- I. KÖTET

- Előszó
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tízedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet

- II. KÖTET

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tízedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉPEK