A nagy hajtóvadászat I-II.
Date: 2003-03-28T23:00:00+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Hosszú évszázadokon át meséltek az utazó mutatványosok Valere elveszett kürtjéről, a legendás Kürtről, ami egy napon életre kelti majd a Korok hőseit. Nos a Kürtöt megtalálták - azonban a sötét erők megkaparintották a Shadar Logoth-i tőrrel együtt, amitől Rand al'Thor barátjának, Matnek az élete függ. Visszaszerzésük sziszifuszi feladata Rand fiatal vállát nyomja. Ugyanis e küldetés folytatásával teljesítheti csak be megjósolt végzetét, amit ugyanakkor kétségbeesetten szeretne elkerülni. De Valere kürtjének visszaszerzése csak az első állomás Rand hosszú, felfedezésekkel és meglepetésekkel tel
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

A nagy hajtóvadászat

Az Idő Kereke sorozat 2.

ISBN 963 9399 56 6

Beholder Kft, 2003

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: The Great Hunting

Copyright © 1990. Robert Jordan

Fordította: Würth Attila

E könyvet a következőknek ajánlom:

Lucinda Culpin, Al Dempsey, Tom Doherty, Susan England, Dick Gallen, Cathy Grooms, Wilson és Janet Grooms, John Jarrold, a Johnson City Boys (Mike Leslie, Kenneth Loveless, James D. Lund, Paul R. Robinson), Karl Lundgren, William McDougal, a Montana Gang (Eldon Carter, Ray Grenfell, Ken Miller, Rod Moore, Dick Schmidt, Ray Sessions, Ed Wildey, Mike Wildey és Sherman Wiliams), Charlie Moore, Louisa Cheves Popham Raoul, Ted és Sidney Rigney, Bryan és Sharon Webb, és Heather Wood.

A segítségemre siettek, amikor Isten vízen járt és az igazi Világ Szeme elhaladt a házam fölött.

Robert Jordan
Charleston, SC
1990. február

És eljövend, hogy minden, amit ember keze alkotott, szétromboltatik, és az Árnyék a Kormintára vetül. A Sötét Úr újra az emberek világára teszi a kezét. A nők pedig jajveszékelni fognak, a férfiak pedig meghunyászkodnak, miközben a világ országai széttépetnek, mint a foszló szövet. Semmi nem állhat ellen, semmi nem marad érintetlen...

Ám születik majd valaki, hogy szembeszálljon az Árnyékkal. Megszületik ismét, ahogy megszületett azelőtt, és ahogy világra jön majd újra és újra, az örökkévalóságig. A Sárkány újjászületik. Sikolyok és fogcsikorgatás hirdeti majd érkezését. Rongyokba és hamuba öltözteti a népét, és újabb világtörést okoz az érkezésével, széttépve minden addigi köteléket. Zabolátlan napkelteként vakít majd el mindannyiunkat. Megéget minket, mégis ő lesz az, aki kiáll az Árnyékkal az Utolsó Csatában, az ő vére adja vissza nekünk a Fényt. Ömöljenek hát a könnyek, ó, emberfiai. Sírjatok a megváltásotokért. – a Karaethon-ciklusból

A Sárkány próféciái
(fordította Ellaine Marise'idin Alshinn,
Arafel királyi udvari főkönyvtárosa, a Kegyelem 231. évében az Új Korszakban, a Harmadik Korban)

I. KÖTET

Előszó

Az árnyékban

Az ember, aki Borsnak hívta magát – legalábbis itt, ezen a helyen –, gúnyosan mosolygott a halk morajon, ami egy távoli libacsapat tompa gágogásához hasonlatosan hullámzott végig a boltíves termen. Az arcát fedő fekete selyemmaszk azonban eltakarta a fintorát. A helyiségben összegyűlt több mint száz ember egytől egyig álarcot viselt. Száz fekete maszk, száz pár szem. És a szemek mind azt fürkészték, mi lehet a maszkok alatt.

A hatalmas teremről első pillantásra akár azt is lehetett volna hinni, hogy egy palotában van, magas márványkandallóival, a boltíves mennyezetről lógó aranycsillárokkal, színes falkárpitjaival, bonyolult mintázatú mozaikpadlójával. Első pillantásra. Alaposabban körülnézve azonban gyorsan kiderült, hogy sok minden nem stimmel. A kandallók például hidegek voltak. Combvastagságú fatörzseken táncoltak a lángok, de meleget nem adtak. A kárpitok mögött a fal, a csillárok fölött a plafon nyers kő volt, majdnem fekete. Sehol egy ablak, csak két ajtónyílás a terem két végén. Mintha valaki egy palota fogadótermét szerette volna leutánozni, de nem fárasztotta volna magát túlságosan a részletekkel.

Hogy tulajdonképpen hol is van ez a terem, az ember, aki Borsnak hívta magát, nem tudta, de véleménye szerint, a többiek sem. Éppenséggel lettek volna ötletei, de azokba jobbnak látta bele sem gondolni. Elég, hogy hívatták. Erre sem szívesen gondolt, de ilyen idézésre még neki is el kellett jönnie.

Megigazgatta a köpenyét. Tulajdonképpen örült, hogy a kandallók nem adnak meleget, akkor ugyanis, a földig érő, fekete gyapjúszövetbe burkolva, biztos megizzadt volna. Ruházatának minden darabja fekete volt. A terjedelmes köpeny jókora ráncai elrejtették a görnyedt tartását, amivel magasságát álcázta, amellett így azt sem lehetett eldönteni, sovány vagy kövér-e. Persze nem ő volt az egyetlen, aki teljes vég vászon alá rejtőzött a teremben.

Szótlanul figyelte a többieket. Egész életében türelmes volt. Ha elég sokáig várt és figyelt, valaki előbb-utóbb mindig elkövetett egy hibát. A jelenlevő férfiak és nők többsége ugyanezt a filozófiát követhette, ugyanis mind figyeltek, és szótlanul hallgatták azokat, akiknek beszélniük kellett. Egyesek ugyanis nem bírták a várakozást, a csendet. Ezért aztán többet árultak el magukról, mint gondolták volna.

A vendégek között szolgák járkáltak föl-alá, karcsú, aranyhajú ifjak, akik meghajlás és szótlan mosoly kíséretében bort kínáltak. Fiatal férfiak és nők, előbbiek szoros fehér térdnadrágban, utóbbiak terjedelmes fehér szoknyában. Nemtől függetlenül egytől egyig zavarba ejtően kecsesen mozogtak. Szinte tükörképei voltak egymásnak; a férfiak éppoly jóképűek voltak, amilyen gyönyörűek a nők. Nem tartotta valószínűnek, hogy meg tudná különböztetni őket, pedig kitűnő arcmemóriája volt.

Az egyik mosolygós, fehérbe öltözött lány, éppen felé nyújtotta kristálykelyhekkel teli tálcáját. Elvett egyet, bár esze ágában sem volt inni. Ha egyáltalán el sem fogadja az italt, az bizalmatlanságnak tűnhet – vagy rosszabbnak, és itt könnyen az ember életébe kerülhet az ilyesmi –, mindamellett ki tudja, mit keverhettek, vagy akár csak pottyanthattak észrevétlenül a borba. A társaság némely tagjának bizonyára nem lenne ellenére, ha riválisai, akik ugyanazt a hatalmat szeretnék megszerezni, amit ő, kissé megfogyatkoznának, bárkik legyenek is a szerencsétlen áldozatok.

Elkalandoztak a gondolatai; eltűnődött, vajon a szolgáktól meg kell-e majd szabadulni a találkozó után. A szolgák mindent hallanak. Mikor a felszolgálólány felegyenesedett a meghajlásból, elkapta a szemét az aranyos mosoly fölött. Tompa pillantás. Üres tekintet. Egy játék baba szemei. Holtnál is holtabb szemek.

Megborzongott. A lány közben már kecsesen tovább is lépett. Önkéntelenül az ajkához emelte a kelyhet, csak az utolsó pillanatban döbbent rá, mit csinál. Nem mintha az rémisztette volna meg, amit a szolgálólánnyal tettek. Nem, sokkal inkább az, hogy eddig ahányszor azt hitte, hogy gyenge pontot talált azokban, akiket egy ideje szolgált, hamarosan mindig rádöbbent, hogy megelőzték, a feltételezett támadható pontot könyörtelen precizitással, rég kimetszették. Ez a jéghideg zsenialitás állandóan elképesztette. És aggasztotta. Egész életének legfontosabb szabálya volt a gyengeséget keresni, mert minden gyenge pont rés, ahol befurakodhat ellenfele védelme mögé, amin fogást találhat, amivel befolyást szerezhet. Ha jelenlegi urainak, pillanatnyi urainak nincs gyenge pontjuk...

Elfintorodott a maszkja mögött, majd újra a társait kezdte tanulmányozni. Itt legalább bőséggel talált gyengeséget. Idegességük elárulta őket, még azokat is, akiknek volt annyi eszük, hogy tartsák a szájukat. Egyiknek a merev tartása árulkodott, a másiknak kapkodó mozdulatai, amelyekkel a szoknyáját igazgatta.

Úgy számolta, a megjelentek jó egynegyede a fekete álarcon túl nem is törődött az álcázással. A ruhájuk sokat elárult. Ott volt például az a nő, aki az aranyszín-karmazsinvörös falikárpit előtt állva beszélgetett halkan egy emberrel – nem lehetett eldönteni, férfi-e vagy nő-e az illető –, akit tetőtől talpig szürke köpeny takart, csuklyája a fejét is elrejtette. A nő nyilvánvalóan azért választotta éppen azt a helyet, mert a kárpit színei kiemelték a ruházatát. Kétszeresen is ostobaság volt felhívnia magára a figyelmet, mert skarlátvörös ruhája, túl mélyen kivágott, túl sok meztelen bőrt közszemlére tevő ingmelle, szoknyája pereme alól elővillanó, aranyszín papucscipője egyértelműen elárulta, hogy Illianból jött, mint ahogy azt is, hogy gazdag nő, az sem kizárt, hogy nemesi vérből.

Az illianitól nem messze egy másik nő állt, egyedül, és elismerésre méltóan szótlanul. Hattyúnyakát büszkén tartotta, dús, fekete hajkoronája hullámokban omlott a derekán is túl. Hátát a kőfalnak vetette, fürkészően figyelt mindenfelé. Idegességnek nyomát sem mutatta, csak visszahúzódó komolyságnak. Ez eddig nagyon elismerésre méltó, csakhogy rézszínű bőre és krémszínű, magas nyakú ruhája, amely a kezén kívül mindent elfedett, ám szorosan a testéhez tapadt, és kissé áttetsző lévén mindent sejtetett, bár semmit nem mutatott meg igazán – nyilvánvalóvá tette, hogy Arad Doman első véréből származik. És, hacsak a magát Borsnak nevező férfi nem tévedett nagyot, a bal csuklóján díszelgő széles aranykarkötőn nemesi háza jeleinek is ott kellett lenniük. Mégpedig tényleg a saját házáé. A nemesi vérű domaniak mind messze túl büszkék ahhoz, hogysem más ház jeleit viseljék. Több, mint ostobaság.

Egy magas nyakú, égkék shienari kabátot viselő férfi haladt el Bors mellett, és mérte végig tetőtől talpig, óvatos, fürkésző pillantással. A férfi mozgása, tartása világosan elárulta: katona. Ahogy a vállát kifeszítette, a pillantása, ami soha nem időzött túl sokáig egy helyen, és ahogy bármelyik pillanatban késznek látszott a kardjához kapni, ami pedig nem is volt nála, mind fennen hirdette. A shienari nem sokat törődött a magát Borsnak nevező férfival: görnyedt vállak és hajlott hát nem jelent veszélyt.

A kék kabátos továbblépett. Jobb csuklója össze-összezárult, pillantása már máshol fürkészett veszély után. Bors gúnyosan felhorkant. Nyitott könyv volt a számára mind, gond nélkül meg tudta mondani, ki melyik országból, milyen társadalmi osztályból való. Voltak kereskedők és harcosok, közemberek, nemesek Kandorból és Cairhienből, Saldaeából és Ghealdanból. Minden országból és szinte minden népcsoportból. Hirtelen undorodva ráncolta össze az orrát. Még egy kolompár is akadt, élénkzöld térdnadrágban és vakító sárga zekében. Na, ezek nélkül jól meglennénk, mikor eljön a Nap.

Az álcázott külsejűek sem voltak jobbak, legalábbis a többségük, akármilyen vastagon burkolták is magukat köpenyekbe és csuklyákba. Az egyik sötét palást alatt például egy teari nagyúr ezüsttel kivert cipőjét pillantotta meg, egy másik alatt, pedig arany, oroszlánfejes sarkantyúkat, amilyet csak az andori Királynő Gárdája magas rangú tisztjei viselnek. Egy vékony fickó – vékonyságát még a földet söprő fekete köpeny és a dísztelen ezüsttűvel összefogott, jeltelen, szürke palást sem tudta elrejteni – mélyen az arcába lógó csuklyája árnyékából figyelt. Bárki lehetne, bárhonnan származhatna... eltekintve a jobb keze mutató- és hüvelykujja közötti bőrlebenyre tetovált hatágú csillagtól. Ezek szerint a Tengeri Nép fia, és elég lenne egy pillantás a bal kezére, hogy a klánja és a származása is kiderüljön. Ám a férfi, aki Borsnak hívta magát, nem fárasztotta magát vele.

Aztán egyszer csak elkeskenyedtek a szemei. Egy nőt fürkészett, aki olyan alaposan feketébe burkolta magát, hogy csak az ujjai látszottak ki. Csakhogy a jobb kezén aranygyűrűt viselt, és a gyűrű egy saját farkába harapó kígyót formázott. Aes sedai, vagy legalábbis Tar Valonban, aes sedai-ok által kiképzett nő. Más nem viselne ilyen gyűrűt. Teljesen mindegy, az ő szemében egy és ugyanaz a kettő. Gyorsan elkapta róla a pillantását, mielőtt a nő észrevehetné, hogy figyeli. Szinte azonnal egy másik, tetőtől talpig feketébe öltözött, Nagy Kígyó gyűrűs nőn akadt meg a szeme. A két boszorkány nem adta jelét, hogy ismernék egymást. Ülnek a Fehér Toronyban, mint pók a hálója közepén, és rángatják a zsinórokat, királyokat és királynőket táncoltatnak a kedvükre. Mindenbe beleütik az orrukat. Örökös halál és kárhozat rájuk! Rádöbbent, hogy a fogait csikorgatja. Ha már muszáj megfogyatkozniuk a híveknek – és muszáj, mielőtt eljönne a Nap –, vannak, akik még a kolompároknál is kevésbé hiányoznának a többieknek.

Éles csengőszó hangzott fel vibrálva, késként vágva el minden más hangot. Mintha minden irányból hallatszott volna egyszerre.

A terem távolabbi végén nyíló magas, kétszárnyú ajtó feltárult. Két trallok lépett be rajta. Térdig érő fekete páncéljukat fémtüskék díszítették. Mindenki hátrahőkölt. Még a férfi is, aki Borsnak nevezte magát.

Az összegyűlt társaság legmagasabbjánál is két fejjel magasabb alakok ember és állat gyomorfordító keverékei voltak, eltorzult, átalakult, de alapjában emberi arccal. Az egyiknek súlyos, hegyes csőr volt az orra és a szája helyén; fejét toll borította haj helyett. A másik patákon járt, arcából pedig szőrös, állati pofa meredt elő. Fülei mellől kecskeszarvak nőttek ki.

Az emberekkel mit sem törődve, a trallokok visszafordultak az ajtó felé, és alázatosan, félelemmel telve hajoltak meg, hunyászkodtak meg. A madárfejű tarkóján felmeredtek a tollak.

Egy Myrddraal lépett be köztük, mire térdre estek. Olyan végtelenül mély feketébe volt öltözve, amihez képest a trallokok páncélja és az emberek álarca világosnak tűnt. Ruházata mozdulatlanul lógott róla, még csak meg sem libbent, miközben az Enyész viperakecsesen előlépdelt.

A férfi, aki Borsnak hívta magát, érezte, hogy az ajkai visszahúzódnak a fogairól, félig undorral, félig – bármennyire is szégyellte bevallani magának – félelemmel tele. A lény arcát ugyanis nem takarta semmi. Az pedig tésztaszerű, fehér, bár emberi arc volt, de hiányoztak róla a szemek, a szemgödrök. Sima volt, mint a tojás, mint egy féreg a sírban.

A rémálomba illő arc ide-oda fordult, úgy tűnt, sorban minden megjelentet alaposan végignéz. Mindenki láthatóan megborzongott, akin e szem nélküli pillantás átsiklott. A vékony, vértelen ajkak, valami majdhogynem mosolyszerűségre görbültek, látván, hogyan próbálnak sorra a többiek közé hátrálni az álarcos emberek, hogyan lökdösődnek, hogy elkerüljék a tekintetét. A Myrddraal puszta pillantása lassan félkörbe állította a tömeget az ajtó körül.

Bors nagyot nyelt. Lesz ez még másképp, Félember. Eljön majd a nap, amikor a Sötétség Nagyura visszatér közénk, és új rémurakat választ magának, te pedig rémülten hunyászkodsz meg majd előttük. Megalázkodsz majd az emberek előtt. Előttem is! Miért nem szólal már meg? Ne bámulj már, inkább beszélj!

– Az Uratok közelg – a Myrddraal hangja sistergett, mint egy szétmorzsolódó, kiszáradt kígyóbőr. – Hasra, férgek! Fetrengjetek a porban előtte, nehogy megvakítson, megperzseljen a ragyogása!

A magát Borsnak nevező férfit elöntötte a düh, legalább annyira a hangnem, mint a megvető szavak miatt, de ekkor a Félember fölött vibrálni kezdett a levegő, és hirtelen ráébredt, miről is van szó. Az nem lehet! Az nem...! A trallokok már hasaltak, vonagolva, mintha a padlóba akarnák fúrni magukat.

Nem várt tovább. Nem nézett körül, követi-e bárki más is a trallokok példáját. Ő mindenesetre a földre vetette magát. Felnyögött; felhorzsolta a kezét a kövön. Szavak tolultak az ajkaira, afféle varázsige, mondóka, veszély esetére. Valóban az volt, egy védő kabala, bár az ellen, amitől most félt, annyit ért, mint halottnak a csók. Száz száj mormolta körülötte ugyanazt a szöveget, a padló felé fordulva.

– A Sötétség Nagyura az én uram és parancsolóm, teljes szívemből szolgálom őt, a lelkem legmélyéig az övé vagyok. – Közben valahol, a tudata egy eldugott zugában egy másik hang vacogott félelmében. A Sötét Úr és a Kitaszítottak Shayol Ghul foglyai... Megborzongott, gyorsan elhallgattatta. Ehhez a hanghoz már rég nem volt semmi köze. – Az én uram bizony a Halál Ura. Minden ellenszolgáltatás nélkül szolgálom őt, megérkezése napjáig, nem kérek semmit, de az örök élet biztos és alapos reményében teszem a kötelességem. – ...Shayol Ghul foglyai, maga a Teremtő béklyózta meg őket, a teremtés pillanatában. Nem, most már más urat szolgálok. – Hisz a hívők bizton magas polcra emeltetnek e világon, a hitetlenek fölé, királyi trónoknál is magasabbra. Én mégis alázatosan szolgálom Őt a Visszatérése Napjáig. – A Teremtő karja óvja a világot, a Fény megvéd minket az Árnyéktól. Nem, nem! Más uram van már! – Jöjjön el a Visszatérés Napja minél hamarabb. Jöjjön a Sötétség Nagyura minél előbb közénk, hogy vezessen minket, és hogy uralja a világot, örökkön-örökké.

A férfi, aki Borsnak hívta magát, lihegve fejezte be a hitvallást, mintha tíz mérföldet futott volna. Mindenfelől hangos fujtatás hallatszott, tehát ezzel nem volt egyedül.

– Álljatok fel. Mindannyian. Álljatok fel.

A mézédes hang meglepte. Bizonyára nem a többiek közül szólalt meg valaki, hiszen azok mind hason feküdtek, maszkos arcukat a mozaikpadlónak nyomva, na de azért ilyen hangra mégsem számított volna a... Óvatosan megemelte kissé a fejét, hogy fél szemmel előre tudjon pislantani.

A Myrddraal fölött emberi alak lebegett. Vérvörös köpenyének szegélye két lépéssel a Félember feje fölött lógott. Álarcot viselt, ugyancsak vérvöröset. Lehetséges lenne, hogy a Sötétség Nagyura, emberként jelenjen meg előttük? Ráadásul álarcban? Pedig a Myrddraal, akinek a puszta pillantása színtiszta félelem, most maga is remegett, és bár ő állva maradt, láthatóan nem sok választotta el attól, hogy lekushadjon. A férfi, aki Borsnak hívta magát, vadul jártatta az agyát valami válasz után, amit fel tudna fogni, ami megszüntetné ezt az iszonyú bizonytalanságot. Talán valamelyik Kitaszított.

Ez a gondolat is épp csak egy fokkal volt kevésbé fájdalmas. Ugyanakkor, ha egy Kitaszított kiszabadult, az azt jelenti, a Sötét Úr visszatérésének napja, a Nap, nem lehet már messze. A Kitaszítottakat – tizenhármat a Hatalom legerősebb használói közül egy olyan korban, amelyben hemzsegtek a nagyhatalmú Hatalomhasználók – Shayol Ghulba börtönözték, a Sötét Úr mellé, elzárva őket az emberek világától. Tette ezt a Sárkány és a Százak Társasága. Ám mikor lepecsételték a börtön kapuját, egy utolsó ellencsapás beszennyezte az Igazi Forrás hímnemű felét, ami ahhoz vezetett, hogy az összes férfi aes sedai, az a rengeteg átkozott hatalomhasználó megőrült és rommá zúzta a világot, széttörte, mint valami cseréptányért, amit egy kőhöz vágtak. Véget vetettek a Legendák Korának, mielőtt mind meghaltak volna. Elevenen rothadtak el. Aes sedai-hoz illő halál, a véleménye szerint. Sőt, még így is túl könnyen megúszták. Csak azt sajnálta, hogy a nő aes sedai-ok viszont megmaradtak.

Lassan, fájdalmasan lassan, erőt vett az elméjén uralkodó pánikon, a tudata mélyére zárta, és gondosan fogva tartotta, noha az sikoltva követelte, hogy engedje ki. De még ehhez is minden akaraterejére szüksége volt. A hason fekvők közül senki nem állt föl, még a fejüket is kevesen merték felemelni.

– Keljetek fel. – A vörös álarcos figura hangja most már parancsoló volt. Két kézzel intve sürgette őket. – Talpra!

A férfi, aki Borsnak hívta magát, nehézkesen feltápászkodott, de félúton habozni kezdett. Azok a gesztikuláló kezek iszonyúan össze voltak égve, fekete repedések hálózata borította őket. A repedések között a nyers hús olyan vörös volt, mint az ismeretlen köpenye. Megjelenne így előttünk a Sötét Úr? Vagy akár egy Kitaszított? A vörös maszk szemnyílásai lassan felé fordultak, mire inkább gyorsan kiegyenesedett. A rávetülő tekintetből mintha egy izzó katlan heve áradt volna felé.

A többiek is követték az utasítást, semmivel sem kevésbé nehézkes, félelemmel teli mozdulatokkal, mint ő. Mikor mindenki talpon volt végre, a lebegő alak megszólalt.

– Szamos néven ismertek már, de ti legjobb lesz, ha Ba'alzamonként gondoltok rám.

Bors összeszorította a száját, nehogy vacogni kezdjen a foga. Ba'alzamon. A trallokok nyelvén ez azt jelentette, a Sötétség Szíve. Még a hitetlenek is tudták, hogy ez a Sötétség Nagyura trallok neve. Az, Akinek a Nevét Nem Szabad Kiejteni. Nem az igazi név, Shai'tan, de ez is tiltott. Az itt összegyűltek, és a hozzájuk hasonlók körében, mindkettőt szentségtörésnek számított kimondani. Hangosan szuszogott, szinte sivítva járt ki-be az orrán a levegő. De hallotta, hogy a körülötte állók is lihegnek a maszkjuk alatt. A szolgák időközben eltűntek, és a trallokok is, bár nem látta őket távozni.

– A hely, ahol most álltok, Shayol Ghul árnyékában terül el. – Erre többen is felnyögtek. A férfi, aki Borsnak hívta magát, nem volt benne biztos, hogy nem csatlakozott-e az ő hangja is a kórushoz. Ba'alzamon széttárta a karját, hangjában csipetnyi gúny jelent meg.

– Ne féljetek, hiszen uratok újbóli felemelkedésének napja, hamarosan eljön. A Visszatérés Napja közelg. Hát nem elég bizonyíték erre már az a puszta tény is, hogy itt vagyok, hogy láthassatok, ti, a legkegyeltebbek a fivéreitek és nővéreitek között? Az Idő Kereke hamarosan összetöretik. A Nagy Kígyó hamarosan meghal, és eme halál által nyert hatalommal, az Idő halálának energiájával, az Uratok a maga által elképzelt világgá alakítja ezt, és minden eljövendő Kort. Mindazok, akik engem szolgálnak hűségesen és kitartóan, a lábamnál ülnek majd az egek között, és örökké uralkodnak majd az emberek világán. Így ígértem, és így is lesz, a végtelenségig. Örökké élni és uralkodni fogtok.

Várakozásteljes moraj futott végig a hallgatóságon. Néhányan még előrébb is léptek a lebegő, karmazsinvörös alak felé, magasba emelt, mámoros tekintettel. Még a magát Borsnak nevező férfi is érezte ennek az ígéretnek a vonzerejét, az ígéretet, amiért cserébe legalább százszorosan eladta már a lelkét.

– A Visszatérés Napja közeledik – mondta Ba'alzamon –, de még sok a tennivaló. Bizony, sok.

Balra tőle vibrálni, majd sűrűsödni kezdett a levegő. Hamarosan egy fiatal férfi lebegett mellette, kissé alatta. Bors nem tudta eldönteni, élő, hús vér ember-e, vagy sem. A ruhája alapján falusi kölyök. Barna szemében szikrányi huncutság csillogott, ajkán leheletnyi mosoly, mintha egy csínyre emlékezne vissza éppen, vagy egy következőt tervezne. Élőnek tűnt, de a mellkasa nem emelkedett-süllyedt, szeme nem mozdult, nem pislogott.

Most Ba'alzamon jobbján kezdett hullámzani a levegő, mint a legforróbb nyári hőségben szokott. Hamarosan egy második parasztruhás alak lebegett valamivel a vörösköpenyes alatt. Egy göndör hajú fiatalember, olyan vaskos izmokkal, mint egy kovács. És egy furcsaság: oldalán harci fejsze lógott. A jókora acélfélholddal ellentétes oldalon vaskos fémtüske. A férfi, aki Borsnak hívta magát, hirtelen előrehajolt, kíváncsian szemlélt egy még különösebb dolgot. A legénynek sárgák voltak a szemei.

Harmadszor is sűrűsödni kezdett a levegő, hogy egy fiatalember alakját vegye fel, ezúttal közvetlenül Ba'alzamon előtt, majdnem a lábánál. Ez magas fickó volt, szeme néha szürke, néha kék, attól függően, éppen hogy vetült rá a fény. Haja sötét, vöröses. Újabb falusi vagy tanyasi paraszt. Bors levegőért kapott. Még egy furcsaság. Igaz, ezen a helyen miért is számítana bármi megszokottra, gondolta. A legény övén kard függött, hüvelyén, akárcsak hosszú, kétkezes nyelén, gémet formázó bronzberakás. Egy falusi fiú, gémjelű karddal? Lehetetlen! Mit jelenthet ez? És egy másik, sárga szemmel. Ekkor vette észre, hogy a Myrddraal is a három alakot nézi, remegve. Hacsak nem hagyta teljesen cserben a megfigyelőképessége, ezt a reszketést már nem a félelem, hanem a gyűlölet szülte.

Halálos csönd uralkodott el a termen. Ba'alzamon hagyta elmélyülni a hallgatást, mielőtt újra megszólalt.

– Van valaki, aki most e világ földjét tapossa, aki volt, és aki lesz, de most még nem az: a Sárkány.

Döbben moraj futott végig a hallgatóságon.

– Az Újjászületett Sárkány! Az a feladatunk, hogy megöljük, Nagyúr? – A shienari szólalt meg, miközben a keze a kardja helyét markolászta a csípője mellett.

– Talán – így Ba'alzamon. – De talán nem. Talán még az oldalamra állítható, és a hasznomra lehet. Előbb-utóbb így lesz, ha nem ebben a korban, majd egy másikban.

A magát Borsnak nevező férfi döbbenten pislogott. Ha nem ebben a korban, akkor egy másikban? Azt hittem, a Visszatérés Napja már közel. Mit érdekel engem, mi lesz egy másik korban, ha én ebben a mostaniban megöregszem és meghalok, miközben a Napra várok? De Ba'alzamon közben folytatta.

– Máris egy elágazás kezd kialakulni a Mintában, egy a számos fordulópont közül, ahol az, aki majd Sárkánnyá válik, az oldalamra téríthető. Az oldalamra kell téríteni! Jobb, ha élve szolgál, mint holtan, ám élve vagy holtan, szolgálnia kell, és fog! Ezt a hármat itt, fel kell tudnotok ismerni, mert mindegyik fontos szál a mintában, amit én szándékozom szőni. A ti dolgotok lesz gondoskodni róla, hogy a megfelelő időben a megfelelő helyen legyenek, ahogy én parancsolom. Nézzétek meg őket jól, hogy emlékezzetek rájuk.

Egyszerre csak minden hang elhallgatott. Bors kényelmetlenül fészkelődött. Látta, a többiek is ezt teszik. Mindenki, kivéve az illiani nőt, vette észre. Utóbbi mindkét kezét a mellére fektette, mintha el akarná takarni a ruhakivágásából előgömbölyödő idomokat. Tágra nyílt, félig rémült, félig felajzott szemekkel nézett maga elé, és szorgosan bólogatott. Mintha valakivel beszélgetne, aki közvetlenül előtte áll. Néha mintha válaszolt is volna, de az ember, aki Borsnak nevezte magát, egy szót sem hallott. Aztán egyszer csak a nő hirtelen egész testében hátragörbült, lábujjhegyen állva, remegve. El nem tudta képzelni, miért nem esik el, hacsak nem tartja valami láthatatlan. Aztán éppolyan hirtelen visszaállt a lábára, majd újra bólintott, és reszketve meghajolt. Még ki sem egyenesedett teljesen, mikor az egyik Nagy Kígyós gyűrűt viselő nő összerezzent, majd bólogatni kezdett.

Tehát mindegyikünk csak a neki szóló utasításokat hallhatja, másét nem. Bors csalódottan morgott. Ha csak egyvalaki parancsait tudná a magáéin kívül, már azt is a saját hasznára fordíthatná, de így... Türelmetlenül várta a sorát. Annyira megfeledkezett magáról, hogy teljesen kiegyenesedett.

Egymás után kapta meg az összes jelenlévő a neki szóló utasításokat. Mindegyiket csendfal vette körül, mégis szívfájdítóan látványos, árulkodó jeleket mutattak. Milyen bosszantó, hogy nem tudja megfejteni őket! Az Atha'an Miere, a Tengeri Nép fia megdermedt, mielőtt kelletlenül bólintott. A shienari testtartása zavarodottságról beszélt, még akkor is, amikor láthatóan kinyilvánította beleegyezését. A második Tar Valoni nő vadul összerezzent, mintha megdöbbent volna. A szürkébe burkolódzott figura, akinek a nemét nem tudta megállapítani, egy ideig a fejét rázta, mielőtt térdre esett, és hevesen bólogatni kezdett. Néhányan ugyanolyan görcsön mentek keresztül, mint az illiani nő, mintha a puszta fájdalom emelte volna őket lábujjhegyre.

– Bors.

A férfi, aki Borsnak hívta magát, hevesen összerándult, mikor egy vörös maszk töltötte ki a látóterét. Továbbra is látta a szobát, Ba'alzamont és a körülötte lebegő három alakot, ugyanakkor mégsem látott semmi mást, mint a vörös maszkos arcot. Kóválygott a feje, úgy érezte, mindjárt kettészakad a koponyája. A szemei ki akartak ugrani a helyükről. Egy pillanatra mintha lángokat pillantott volna meg az álarc szemnyílásai mögött.

– Hűséges vagy... Bors?

A névből csengő csipetnyi gúnytól végigszaladt a hátán a hideg.

– Hűséges vagyok, Nagyúr. Előled nem rejtőzhetem el. – Igenis, hűséges vagyok! Esküszöm!

– Nem, azt tényleg nem.

A kijelentésből áradó magabiztosságtól kiszáradt a szája, de kényszerítette magát, hogy megszólaljon.

– Parancsolj velem, Nagyúr, és én engedelmeskedem.

– Először is, visszatérsz Tarabonba, és folytatod az eddigi, nagyon is helyénvaló ténykedésed. Sőt, mi több, megparancsolom, hogy kettőzd meg az erőfeszítésed.

Értetlenül nézett Ba'alzamonra, de egyszer csak megint lángok lobbantak a maszk mögött, mire egy meghajlás ürügyén, gyorsan elkapta a szemét.

– Ahogy parancsolod, Nagyúr, úgy legyen.

– Másodszor, figyelsz, hátha felbukkan ez a három ifjú, és a követőiddel is figyelteted őket. Légy óvatos: veszélyesek.

Az ember, aki Borsnak hívta magát, a Ba'alzamon előtt lebegő alakokra nézett. Ezt meg hogy csinálom? Látom őket, pedig közben nem látok semmi mást, mint az arcát. Úgy érezte, mindjárt felrobban a feje. Vékony kesztyűi alatt izzadság tette sikamlóssá a kezét. Inge a hátához tapadt.

– Veszélyesek, Nagyúr? Ezek a parasztfiúk? Ezek szerint, valamelyikük a...

– A kard veszélyes arra, aki a hegye előtt áll, de arra nem, aki a markolata mögött. Kivéve, ha a kardot fogó ostoba, vagy óvatlan, vagy képzetlen, amikor is a fegyver kétszer olyan veszélyes rá, mint bárki másra. Érd be annyival, hogy én azt mondtam, tudjál róluk. Ennyi is elég, hogy engedelmeskedj.

– Ahogy parancsolod, Nagyúr, úgy lesz.

– Harmadszor, a domaniakkal és azokkal kapcsolatban, akik Tomafőnél partra szálltak. Erről nem szólsz senkinek. Amint visszatértél Tarabonba...

A férfi, aki Borsnak hívta magát, az utasításokat hallgatva, egyszer csak rádöbbent, hogy eltátotta a száját. A parancsoknak nem volt semmi értelme. Ha legalább egy-két ember utasításait hallottam volna a többieké közül, talán össze tudnám rakni a képet.

Egyszer csak úgy érezte, mintha egy óriási kéz ragadná meg a fejét, és préselné össze a halántékát. Láthatatlan erő emelte fel a földről. A világ ezernyi szikrázó fényponttá esett szét. Mindegyik villanás képpé bontakozott ki, majd átsuhant az elméjén, vagy pörögve, zsugorodva tűnt el a távolban. Alig tudott egy pillantást vetni rájuk. Rémálomba illő ég, piros, sárga és fekete csíkos felhőkkel, melyek vadul vágtattak, mintha a legerősebb szél hajtaná őket, amit a világ valaha is látott. Egy nő – vagy lány? – távolodott, majd tűnt el a sötétségben, alighogy megjelent. Egy holló nézett a szemébe; érezte, mindent tud róla; majd rögtön el is tűnt. Páncélos férfi emelte a kardját, brutális kinézetű sisakja alakjával, festésével és aranyozásával valamiféle halálos mérgű rovarszörnyeteg fejére hasonlított. Aztán hirtelen oldalt ugrott, eltűnt a látómezejéből. Csavart aranykürt közeledett felé pörögve a távolból. Egyetlen fülsértő, a lelke mélyébe vájó hangot hallatva vágtatott felé villámsebesen. Az utolsó pillanatban egy villanással vakító arany fénykörré változott, úgy haladt át rajta. Egy pillanatra megfagyott az ereiben a vér. A szeme előtt táncoló sötét foltokból egy farkas ugrott elő, és feltépte a torkát. Sikoltani sem tudott. A képáradat folytatódott, elnyelte, elmosta, megfojtotta, eltemette. Alig tudta már, kicsoda, micsoda. Tűzeső esett az égből, a hold és a csillagok a földre zuhantak. A folyókban vér folyt víz helyett, a holtak kikeltek sírjukból; kettéhasadt a föld, a repedés olvadt követ lövellt magából...

A férfi, aki Borsnak hívta magát, félig a földre kuporodva találta magát a teremben, a többiek között, akik legtöbbje őt nézte, teljes némaságban. Bármerre fordította a fejét, le, föl, jobbra, balra, Ba'alzamon maszkos arca töltötte ki a látóterét. Az agyát elárasztó képek elhalványulóban voltak. Biztos volt benne, hogy némelyiket már teljesen el is felejtette. Némi habozás után felegyenesedett. Ba'alzamon továbbra is mindig előtte volt.

– Nagyúr, mi...

– Bizonyos parancsok olyan fontosak, hogy még az sem tudhat róluk, aki majd végrehajtja őket.

Az ember, aki Borsnak nevezte magát, csaknem kétrét görnyedt, olyan mélyen hajolt meg.

– Ahogy parancsolod, Nagyúr – suttogta rekedten –, úgy lesz.

Mire kiegyenesedett, újra egyedül volt a teljes csendben. Már másvalaki, a teari nagyúr bólogatott és hajlongott valakinek, akit rajta kívül senki sem látott. Bors a szemöldökéhez emelte remegő kezét. Próbált megragadni legalább valamennyit az agyán átsuhant áradatból, bár nem volt igazán meggyőződve, hogy tényleg szeretne-e emlékezni rájuk. Aztán az utolsó utókép is kihunyt, és hirtelen már azon törte a fejét, mire akart visszaemlékezni egyáltalán. Tudom, hogy volt valami, de micsoda? Igenis, hogy volt! Vagy mégsem? Összedörzsölte a két kezét. Fintorogva konstatálta, milyen nedves a bőre a kesztyűje alatt összegyűlt izzadságtól. A lebegő Ba'alzamon előtt függő három alak felé fordult inkább.

Az izmos, göndör hajú ifjú; a kardos paraszt; és a bajkeverő arckifejezésű kölyök. Magában már el is nevezte őket Kovácsnak, Kardosnak és Kópénak. Az ő helyük hol lehet a kirakósban? Fontosak kell, hogy legyenek, különben Ba'alzamon nem tette volna őket az összejövetel középpontjává. De már pusztán az ő parancsai alapján bármikor meghalhatnak, és azt kellett hinnie, a többiek közül is legalább néhánynak épp olyan halálos utasításai voltak a három fiúval kapcsolatban. Mennyire lehetnek fontosak? Kék szem – ez jelentheti Andor nemességét – ezekben a ruhákban igencsak valószínűtlen –, aztán vannak még világos szemű határvidékiek is, mint ahogy néhány teari is, nem is beszélve egy-két ghealdaniról, na és persze... nem, ez így nem vezet sehova. Na de sárga szemek? Kik lehetnek ezek? Mik lehetnek?

Összerezzent; valaki megérintette a karját. Odafordult. Egy fehér ruhás szolgával, egy fiatalemberrel találta szembe magát. A többi is újra előkerült időközben, sőt, most több volt, mint azelőtt, minden álarcosra jutott egy. Pislogni kezdett. Ba'alzamonnak már nyoma sem volt. A Myrddraal is eltűnt. Az ajtó helyén, amin át érkezett, puszta kőfal. A három ifjú képe viszont még mindig ott függött. Úgy érezte, őrá merednek.

– Ha lenne olyan szíves, Bors méltóságos úr, megmutatnám a szobáját.

Hogy elkerülje a szolga élettelen pillantását, még egyszer a három alakra pillantott, majd követte a fehér ruhást. Kényelmetlenül feszengve töprengett, honnan tudhatta a fickó, milyen néven szólítsa. Csak amikor a faragott ajtók becsukódtak már mögöttük, és egy tucat lépést is megtettek a folyosón, vette észre, hogy egyedül vannak. Gyanakodva húzta össze a szemöldökét az álarc alatt, de mielőtt kinyithatta volna a száját, a szolga megszólalt:

– A többieket is a szobájukba vezetik, uram. Lenne szíves, uram? Rövid az idő, és Nagyurunk türelmetlen.

A férfi, aki Borsnak hívta magát, a fogait csikorgatta, legalább annyira a bosszantó információhiány, mint amiatt, hogy a szolga egy kalap alá vette őt a többiekkel, de azért szótlanul követte a fiút. Ostobaság lenne leállni egy szolgával vitatkozni. És ami még rosszabb, belegondolva, milyen a fickó tekintete, valószínűleg még csak nem is lenne rá hatással. Különben is, honnan tudta, mit akarok kérdezni? A szolga elmosolyodott.

Bors egyáltalán nem érezte biztonságban magát, amíg vissza nem ért a szobába, ahol először várakozott, de még ott sem valami nagyon. Még az sem nyugtatta meg túlságosan, hogy a nyeregtáskáin érintetlenek voltak a pecsétek.

A szolga megállt a folyosón, nem lépett be utána.

– Átöltözhet a saját ruháiba, ha óhajtja, uram. Senki nem látja majd, amikor elindul innen, sem a célpontjánál megérkezni, de legjobb, ha már a megfelelő öltözékben ér oda. Hamarosan jön majd valaki, hogy megmutassa az utat.

Anélkül, hogy látható kéz hozzáért volna, becsukódott az ajtó.

A férfi, aki Borsnak hívta magát, önkéntelenül is megborzongott. Gyorsan feltörte a pecséteket, kicsatolta a nyeregtáskákat, és elővette megszokott köpenyét. Elméje egy hátsó zugában, egy kis hang azon töprengett, vajon a beígért hatalom, sőt, akár a halhatatlanság is megér-e még egy ilyen összejövetelt, de nyomban nevetve elnyomta. Annyi hatalomért akár az Igazság Kupolája alatt is dicsőítené a Sötétség Nagyurát, ha kell. A Ba'alzamontól kapott parancsokra gondolt, s közben az arany napkorongot babrálta fehér köpenye mellén, és a piros pásztorbotot a nap mögött, az emberek világában betöltött hivatalának jelvényeit. Majdnem elnevette magát. Munka vár rá, komoly munka, Tarabonban és az Almoth-alföldön.

Első fejezet

Tar Valon lángja

Forog az Idő Kereke, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amik lassan legendává válnak. A legenda mítosszá fakul, és még a mítosz is rég feledésbe merül, mire a kor, amelyben született, újra visszatér. Az egyik korban – egyesek Harmadik Kornak hívták – a messzi jövőben; a távoli múltban, szél kerekedett a Dhoom hegységben. Nem a szél volt az igazi kezdet. Az Idő Kereke forog: nincsenek kezdetek, sem végek. De bizonyos szempontból mégiscsak elkezdődött a széllel valami.

A fekete, pengeéles hegygerincek között született, ahol a halál járja a magas hágókat, de néha az is elrejtőzik a még nálánál is veszélyesebb dolgok elől. Dél felé indult el a légáramlat, a Nagy Fertő kusza, sűrű erdején át, az erdőn át, amit beszennyezett és eltorzított a Sötét Úr érintése. Mire átlépett a láthatatlan vonalon, amit az emberek Shienar határának neveztek, a rothadás gyomorfordító szaga, amit a Fertőből vitt magával, elhalványult. Errefelé már sűrűn borították a fákat a tavaszi virágok. Már nyárnak kellett volna lennie, de későn érkezett a tavasz. A természet rohamléptekkel igyekezett behozni a lemaradást. Minden bozót világoszöldben virított, vöröses új hajtásokban ért véget minden faág. A földművesek szántóit, mint növényi tavakat borzolta a szél. A gabona sűrű volt, erős, és szinte szemmel látható sebességgel nőtt.

A halál szaga szinte teljesen eltűnt, mire a szél elérte Fal Dara kőfallal körbevett, néhány dombon elterülő városát, és elfütyült a kellős közepén emelkedő vár egyik tornya körül, a torony körül, aminek a tetején két férfi mintha táncolt volna. Fal Dara. Magas, erős falak. Mind a városé, mind a váré. Sosem vette be ellenség, sem erővel, sem árulással. Zsindelytetők, magas kőkémények és még magasabb tornyok körül nyögött gyászosan a szél.

A félmeztelen Rand al'Thor megborzongott a fuvallat hideg simogatásától. Ujjai a gyakorlókard hosszú markolatára feszültek. A forró napsütéstől izzadság borította a mellkasát, sötét, vörösesbarna haja csapzottan tapadt a fejére. A kavargó levegőben halvány szag csavarta meg az orrát, de nem asszociálta hozzá a frissen megnyitott régi sír agyán átvillanó képét. Amúgy is alig volt tudatában a szagnak, akárcsak a képnek; azon igyekezett ugyanis, hogy üresen tartsa az elméjét. Csakhogy a másik férfi, akivel megosztotta a toronytetőt, folyton betört ebbe az ürességbe. A tető egyébként tíz lépés átmérőjű volt, és mellmagasságig érő, lőrésekkel megszakított bástyafal vette körül. Bőségesen elég lett volna a hely kettejüknek, semmi oka nem lett volna szűkösnek vagy zsúfoltnak éreznie, ha nem pont egy őrzővel kellett volna megosztania.

Bármilyen fiatal lett légyen is, Rand magasabb volt, mint a legtöbb férfi, de Lan épp olyan magas volt, ráadásul izmosabb is, bár kissé kevésbé széles vállú. Keskeny, fonott bőrszíj akadályozta meg, hogy az őrző hosszú haja az arcába hulljon, az arcba, ami mintha kősíkokból és szögletekből állt volna, amit egyetlen ránc sem csúfított, bár a férfi halántékánál már jócskán voltak ősz hajszálak is. Az ő testén a meleg és a testmozgás ellenére is csak vékony izzadságréteg csillogott. Rand Lan jeges kék szemébe fúrta a tekintetét, valami jelre vadászott, amiből kitalálhatná, mire készül a másik. Az őrző, úgy tűnt, még csak nem is pislog soha, gyakorlókardja biztosan, simán mozgott, ahogy könnyed, egymásba folyó mozdulatokkal, egyik harci pózból a másikba váltott.

A gyakorlókard vékony, lazán összekötözött botokból álló „pengéjével” hangosan csattant, ha eltalált valamit; amellett ha bőrt ért, hurkát hagyott maga után, mint azt Randnek jócskán volt már alkalma megtapasztalni. Most is három piros csík égett a bordáin, egy másik pedig a vállát csípte. Már ahhoz is minden erőfeszítésére szükség volt, hogy ne legyen még jobban kidekorálva. Lanon nyoma sem volt hurkának.

Rand, ahogy tanulta, magányos lángnyelvet képzelt maga elé, és arra koncentrált, megpróbálta az összes érzelmét és vágyát abba táplálni, hogy űrt képezzen önmagában, ahová még csak a gondolatai sem hatolhatnak be. Létrejött az üresség. Mint mostanában egyre gyakrabban, valójában nem volt teljesen üres a semmi, ugyanis a láng megmaradt, vagy legalábbis valami fényszerű érzés, ami hullámokat vetett a mozdulatlanságban. De ennyi is elég volt, bár éppen hogy csak. Elöntötte az űr hűvös nyugalma, eggyé vált a gyakorlókarddal, a sima kövekkel a talpa alatt, sőt, még Lannal is. Minden egy egységbe forrott; gondolkozás nélkül, ritmusosan mozgott, az őrző minden lépésére, minden mozdulatára reagált.

A szél újra megerősödött, csengőszót hozott magával az utcákról. Valaki még mindig azt ünnepli, hogy végre megjött a tavasz. A kósza gondolat fényhullámok közepette úszott át az űrön, és mintha olvasni tudott volna a gondolataiban, az őrző kezében megpördült a gyakorlókard.

Egy hosszú percig csak az egymásnak csapódó botkötegek klakk-klakk-klakkja hallatszott a toronytetőn. Rand meg sem próbálta elérni a másik férfit a pengéjével: már az is minden energiáját felemésztette, hogy megállítsa az őrző támadásait, mielőtt azok elérték volna. Mindegyik ütést csak az utolsó pillanatban tudta hárítani, így folyamatosan hátraszorult. Lan arckifejezése sosem változott; a kard mintha külön életet élt volna a kezében. Aztán az őrző lendületes vágása egyszer csak váratlanul döféssé változott egy mozdulat közepén. Randet meglepetésként érte a hirtelen váltás; hátralépett, és már előre fintorgott az ütéstől, amit, tisztában volt vele, hogy ezúttal nem fog tudni megállítani.

A szél üvöltve vágtatott át a tornyon... és csapdába ejtette. Mintha hirtelen zselévé sűrűsödött volna a levegő, körbefonta, mint valami bábot. És előrefelé szorította. Lelassult az idő. Elszörnyedve nézte, ahogy Lan gyakorlókardja lassan sodródik a mellkasa felé. A becsapódásban viszont már nem volt semmi lassú vagy puha. A bordái megreccsentek, mintha kalapáccsal ütötték volna meg. Felnyögött, de a szél nem engedte, hogy kitérjen a kard elől. Sőt, még jobban előrelökte. A Lan gyakorlókardjának pengéjét alkotó botok megfeszültek, majd meggörbültek – Rand számára látszólag végtelenül lassan –, végül eltörtek. A törött fadarabok átdöfték a bőrét. Fájdalom hasított a testébe; mintha a teljes bőrét egyszerre érte volna találat. Úgy égett, mintha a nap meg akarná sütni, mint szalonnát a serpenyőben.

Ordítva, botladozva vetődött hátra. A kőfalnak zuhant. Remegő kézzel érintette meg vágásokat a mellkasán. Véres ujjait hitetlenkedve emelte szürke szeme elé.

– Hát ez az ostoba húzás meg mi a csoda volt, birkapásztor? – kérdezte csikorgó hangon Lan. – Ennyire nem vagy már kezdő, vagy legalábbis nem kéne annak lenned, hacsak nem felejtettél el mindent, amit a fejedbe próbáltam verni. Mennyire... – Rand pillantását látva elhallgatott.

– A szél – mondta ő, kiszáradt szájjal. – A szél... meglökött! Olyan... szilárd volt, mint a kőfal!

Az őrző szótlanul meredt rá, majd odanyújtotta neki a kezét. Elfogadta, hagyta, hogy talpra segítse.

– Néha különös dolgok történnek itt, ilyen közel a Fertőhöz – mondta végül Lan, de bármilyen érdektelen hangon is beszélt, aggodalmasnak tűnt. Ez már önmagában is szokatlan volt. Az őrzők, az aes sedai-okat szolgáló félig-meddig legendás harcosok ritkán mutatták ki az érzelmeiket, Lan pedig még az őrzőktől megszokottnál is ritkábban. Félredobta törött léckardját és a falnak támaszkodott, ami mellett az igazi kardjaik hevertek, ahol nem zavarták őket a gyakorlásban.

– Nem, ilyesmik nem – tiltakozott Rand. Csatlakozott a másik férfihoz. Leguggolt, hátát a kőnek támasztotta. A fal teteje így a feje fölé ért, némi védelmet nyújtva a szét ellen. Már ha tényleg a szél volt. Szelet még sosem érzett ilyen... szilárdnak. – Béke! Nemhogy itt, de szerintem még a Fertőben sem!

– Olyasvalakivel, mint te... – Lan megrántotta a vállát, mintha ez mindent megmagyarázna. – Mikor mész el, juhász? Egy hónapja mondod, hogy elmész. Azt hittem, már három héttel ezelőtt sem leszel itt.

Rand meglepetten nézett fel rá. Úgy viselkedik, mintha mi sem történt volna! Fintorogva tette le a gyakorlókardját, és fektette a térdére az igazit. Végigfuttatta az ujjait a hosszú, bőrrel bevont markolaton, amit gémet formázó bronz berakás díszített. A hüvelyt is bronz gém ékesítette, sőt, a pengébe is volt vésve egy. Még mindig furcsa érzés volt néha, hogy kardja van. Főleg kardmester jelű kardja. Hiszen ő egyszerű tanyasi legény, az innen már oly távoli Folyóközből. Most már talán örökké távoli is marad. Ő is csak egy juhász, akárcsak az apja – juhász voltam. De mi vagyok most? – és történetesen egy gémjelű kardot kapott tőle. Igenis, hogy Tam az apám, akárki akármit mond. Jobban örült volna, ha legalább gondolatban magabiztosabb tudna lenni, ha nem hangzana már maga előtt is úgy, mintha csak győzködné magát.

Lan megint a gondolataiban látszott olvasni.

– A Határvidéken, birkapásztor, ha egy ember felnevel egy gyereket, az a gyerek az övé. Nem vonhatja kétségbe senki.

Rand mogorván bámult maga elé. Az Őrző szavait elengedte a füle mellett. Ez az ő ügye, nem másé.

– Meg akarom tanulni használni. Szükségem van rá. – Nemegyszer okozott már gondot, hogy gémjelű kardot viselt. Nem mindenki tudta, mit jelent, sokan észre sem vették, de azért a gémes penge, különösen egy ifjú kezében, akit alig lehet még felnőtt férfinak nevezni, mégiscsak feltűnést keltett, és kellemetlenségeket okozott.

– Néha sikerült blöffölnöm, amikor nem tudtam elmenekülni, és általában véve, szerencsém volt. De mi lesz, ha egyszer nem tudok elfutni, sem blöffölni, és a szerencsém is kifogy?

– Eladhatnád – mondta óvatosan Lan. – Ez a penge még a gémjelű kardok között is ritkaságnak számít. Igen csinos summát hozna.

– Nem! – Neki is jó párszor eszébe jutott már, de mindig elvetette, mindig ugyanabból az okból. Ha pedig más javasolta, csak annál hevesebben tiltakozott ellene. Amíg megtartom, addig jogom van apámnak neveznem Tamot. Tőle kaptam, ez ad jogot. – Azt hittem, minden gémjelű kard ritkaság.

Lan gyors oldalpillantást vetett rá.

– Ezek szerint Tam nem mondta el? Pedig tudnia kell. Talán nem hiszi el. Sokan így vannak vele. – Felkapta a saját, Randéhoz megszólalásig hasonló kardját (eltekintve attól, hogy az övéről hiányoztak a gémek), és lerántotta róla a hüvelyt. A kissé hajlított, egyélű penge ezüstösen csillogott a napfényben.

Malkier királyainak kardja volt ez. Lan sosem beszélt róla – akkor sem örült, ha mások említették –, de al'Lan Mandragoran, a Hét Torony ura volt, a Tavak ura, Malkier koronázatlan királya. Ám a Hét Torony jó ideje romokban hevert, az Ezer Tóban tisztátalan teremtmények nyüzsögtek. Malkiert elnyelte a Nagy Fertő, és mára már csak egyetlen malkieri nemes maradt életben.

Egyesek azt mondták, Lan azért lett őrző, azért kötötte magát egy aes sedai-hoz, mert a halált keresi, a Fertőben akar odaveszni, így csatlakozva az övéihez. Rand valóban nemegyszer látta már, amint látszólag a saját biztonságával mit sem törődve vetette magát a veszélybe, de tudta, hogy a férfinak a saját életben maradásánál sokkal fontosabb Moiraine-é, az aes sedai-é, aki magához kötötte. Az ő meggyőződése szerint Lan nem keresi igazán a halált, és nem is fogja, amíg Moiraine életben van. Lan megszólalt, kardját a fényben forgatva:

– Az Árnyék Háborújában az Egyetlen Hatalmat magát is fegyvernek használták, de gyártottak is vele fegyvereket. Ezek némelyike használta is a Hatalmat, némelyik ennek egyetlen csapásával egy egész várost romba tudott dönteni, mérföldekre mindent el tudott pusztítani. Még szerencse, hogy ezek mind elvesztek a Világtörés idején, szerencse, hogy senki nem tudja már a készítésük mikéntjét. De akadtak egyszerűbb fegyverek is, azok számára, akik közelharcban küzdöttek a Myrddraalokkal, meg a Rémurak más, még az Enyészeknél is visszataszítóbb és veszélyesebb teremtményeivel.

– Az Egyetlen Hatalom segítségével az aes sedai-ok vasat és más fémeket hívtak elő a földből, majd megolvasztották, formázták, és pengévé kovácsolták azokat. Mindezt pusztán a Hatalommal. Kardokat és más fegyvereket is gyártottak így. A Világtörés után megmaradtakból sokat elpusztítottak, olyan emberek, akik félték és gyűlölték az aes sedai-ok keze munkáját. A maradék nagy része is eltűnt az évezredek során. Ma már nagyon kevés van, és ezekről is kevesen tudják, micsodák valójában. Ezekről legendák születtek, felfújt mesék kardokról, amik félelmetes, saját hatalommal bírnak. Hiszen te is hallottad a mutatványosok történeteit. De a valóság is éppen elég. Ezek a pengék sosem törnek el, nem csorbulnak ki, nem válnak életlenné. Ennek ellenére láttam már olyat, aki rendszeresen élezte az övét – pontosabban úgy csinált, mintha –, mert egyszerűen nem hitte el, hogy nincs rá szükség. Pedig csak a fenőkövet koptatta.

– Ezeket a fegyverek aes sedai-ok készítették, de ilyesmi többé nem fog előfordulni. Mikor a háború és a kor egyszerre véget ért, és romokban hevert az egész világ, mikor több halott hevert temetetlenül, mint ahányan életben maradtak, és akik még éltek, egytől egyig földönfutó menekültekké váltak, akik céltalanul kóboroltak valamilyen – akármilyen –, biztonságos helyet keresve; amikor minden második nő a férjét vagy a fiait siratta, akiket soha nem láthatott többé; mikor mindez véget ért, az életben maradt aes sedai-ok megesküdtek, hogy soha többé nem készítenek semmiféle fegyvert, amivel bárki egy embertársa életét vehetné. Minden aes sedai letette az esküt, és be is tartották, egytől egyig. És ma is betartják. Még a Piros ajah is, pedig ő nemigen törődik vele, hogy a férfiak élnek-e vagy halnak.

– Az egyik ilyen kard, egy egyszerű, közkatonák számára készült fegyver – halvány, majdhogynem szomorú fintorral, már amennyire egyáltalán felfedezhető volt érzelem az arcán, visszacsúsztatta a pengét a hüvelyébe –, valami többé vált az idők során. Másrészt azok, amiket a legnagyobb hadvezéreknek készítettek – olyan kemény pengével, amit, bár egyetlen kovács sem tudna még megkarcolni sem, eleve a létrehozásukkor gémrajzolattal díszítettek –, igencsak keresettek lettek.

Rand elkapta a kezét a térdén fekvő fegyverről. Az, a hirtelen mozdulattól, leborult a lábáról. Erre viszont ösztönösen utánakapott; meg is fogta, mielőtt a kőpadlóra ért volna.

– Úgy érti, ezt is aes sedai-ok csinálták? Azt hittem, a sajátjáról beszél.

– Nem minden gémjelű penge aes sedai munka. Kevesen forgatják olyan jól a kardot, hogy kardmesteri címet szerezzenek, és elnyerjék a jogot, hogy gémes pengét használjanak. Ennek ellenére sem jut mindegyiküknek aes sedai-ok által teremtett fegyver, hiszen abból jó, ha egy tucatnyi fennmaradt mára. Legtöbbjüké, bár a leghíresebb kovácsmesterek munkája, a legfinomabb acélból, de mégiscsak egyszerű, emberi kéz készítette penge. De az ott, birkapásztor... az bizony háromezer év – vagy még több – történetét tudná elmesélni, ha beszélni tudna.

– Nem menekülhetek előlük, igaz? – kérdezte Rand. A hüvelye csúcsán egyensúlyozta a fegyvert maga előtt. Most sem látszott másmilyennek, mint azelőtt, amikor még mit sem tudott a származásáról. – Az aes sedai-ok keze munkája elől. – De Tam adta. Az apámtól kaptam. Nem volt hajlandó belegondolni, hogyan juthatott egy folyóközi juhász gémjelű kardhoz. Az ilyen gondolatmenet veszélyes, olyan mélységekhez vezethet, amiket nem akar felderíteni.

– Tényleg el akarsz menni, birkapásztor? Újra megkérdezem, miért vagy akkor még mindig itt? A vívóleckék miatt? Öt év alatt elérném, hogy kiérdemeld a kardod, kardmesterré képeznélek. Gyorsak a csuklóid, jó az egyensúlyérzéked, és sosem követed el ugyanazt a hibát másodszor. Csakhogy nincs öt évem a képzésedre, mint ahogy neked sincs annyi tanulásra. Még egy sincs, és ezt te is tudod. Annyit már eddig is elértünk, hogy nem fogod magadat lábon döfni. Úgy tartod magad, mintha a karddal az oldaladon születtél volna, birkapásztor, és az ilyesmit a legtöbb falusi bajkeverő megérzi. De hát ez már szinte az első nap így volt, amikor felcsatoltad. Akkor pedig, miért vagy még mindig itt?

– Mat és Perrin is itt vannak még – motyogta Rand. – Nem szeretnék előbb elindulni, mint ők. Hiszen soha többé... lehet, hogy... évekig nem látom őket. – Hátraejtette a fejét, a falnak támasztotta. – Vér és hamu! Ők legalább csak azt hiszik, nem vagyok normális, amiért nem akarok hazamenni velük. Nynaeve viszont időnként úgy néz rám, mintha hat éves lennék, és felhorzsoltam volna a térdemet, máskor meg, mint valami idegenre. Olyanra, aki esetleg megsértődhet, amiért egyáltalán ránéztek. Pedig javasasszony, és különben sem hiszem, hogy valaha is félt bármitől is életében, de most... – megrázta a fejét. – Aztán ott van Egwene. A ménkűjét! Tudja, miért kell elmennem, de ahányszor csak megemlítem, rámnéz, és úgy érzem, az egész belsőm görcsbe rándul, és... – Becsukta a szemét. A homlokához nyomta a kardja markolatát, mintha kipréselhetné a fejéből a kellemetlen gondolatokat. – Bárcsak... bárcsak...

– Bárcsak minden olyan lenne, mint azelőtt? Vagy talán, bárcsak menne a lány inkább veled, ne Tar Valonba? Gondolod, feladná a jövőjét, mint aes sedai, a vándoréletért? Amit melletted tölthetne? Ha megfelelően adod elő neki, talán hajlandó is lenne rá. A szerelem különös dolog. – Hirtelen fáradtnak tűnt a hangja. – Nincs is nála különösebb.

– Nem. – Pontosan azt kívánta, bárcsak vele menne. Kinyitotta a szemét, kihúzta magát, határozott hangon szólalt meg: – Nem. Akkor sem hagynám, hogy velem jöjjön, ha ő maga kérné. – Nem, azt nem teheti vele. De a Fény szerelmére, hát nem lenne csodálatos, ha csak egy pillanatra is, ha azt mondaná, hogy jönni akar? – Ha úgy érzi, irányítani akarom, makacs lesz, mint az öszvér, de ettől az egytől azért még meg tudom és fogom védeni. – Azt kívánta, bár otthon maradt volna a lány, Emondmezőn, de erre minden remény elveszett, amint Moiraine a Folyóközbe érkezett. – Még akkor is, ha emiatt viszont tényleg aes sedai lesz belőle! – Szeme sarkából észrevette, hogy Lan felhúzza a szemöldökét, mire elvörösödött.

– Csak ez lenne az oka? Szeretnél minél több időt tölteni a barátaiddal, mielőtt elmennek? Egyedül ez tart vissza? Pedig tudod, mi van a sarkadban.

Rand mérgesen felpattant.

– Rendben, az az igazság, hogy Moiraine miatt! Nélküle soha nem is jöttem volna ide, most pedig még csak szóba sem hajlandó velem állni.

– Ha ő nincs, már rég meghaltál volna, birkapásztor – szögezte le Lan, de Rand sietve folytatta.

– Azt állítja... szörnyű dolgokat mond rólam – a kard markolatát szorongató kezén elfehéredtek az ujjak. Hogy meg fogok őrülni, és meghalok! –, aztán meg hirtelen két szót sem hajlandó válaszolni. Úgy viselkedik, mintha semmit sem változtam volna az óta a nap óta, amikor rámtalált, és ez már önmagában is bűzlik.

– Szeretnéd, ha aszerint bánna veled, ami vagy?

– Nem! Nem úgy értem. Fenébe is, gyakran már magam sem tudom, mit hogy értek. Azt nem akarom, a másik lehetőségtől, pedig félek. Most meg eltűnt valahová, egyszerűen nyoma veszett...

– Mondtam már, hogy néha szüksége van egy kis egyedüllétre. Nincs jogod, mint ahogy másnak sem, kérdőre vonni.

– ...és nem szólt senkinek, hová megy, mikor jön vissza; hogy visszajön-e egyáltalán. Biztos tud mondani valamit, amivel a segítségemre lehet, Lan. Valamit, bármit. Kizárt, hogy ne tudna. Már ha valaha is visszajön.

– Már visszajött, birkapásztor. Tegnap éjszaka. De szerintem már mindent elmondott, amit tudott. Érd be annyival. Amit tőle lehetett, már mindent megtudtál. – Lan megcsóválta a fejét, keményebb hangon folytatta. – Azzal, hogy itt álldogálsz, biztos nem tudsz meg semmi újat. Ideje egy kis egyensúlygyakorlatnak. Menj végig a „Selyemszaggatás”-on, kezdve „A gém belegázol a rohambá”-val. Sose felejtsd el, hogy a Gém-manőver csak egyensúlyfejlesztésre való. Ha valódi harcban használod, teljesen feltárod magad, sebezhető leszel. Éppenséggel be tudsz vinni belőle egy találatot, ha megvárod, hogy először az ellenfeled támadjon, csakhogy akkor semmiképp nem fogod tudni elkerülni a pengéjét.

– Kizárt, hogy ne tudjon többet mondani, Lan. Itt ez a szél. Nem volt természetes dolog, akármilyen közel is vagyunk a Fertőhöz.

– „A gém belegázol a rohamba”, birkapásztor. És figyelj a csuklódra.

Dél felől halk harsonahang hallatszott, egyre erősödő, terjedő fanfár. Mély, öblös, kitartó dobpergés kísérte. Rand és Lan egy pillanatig értetlenül néztek egymásra, majd mindkettőjüket a torony déli korlátjához csalta a dobok hangja.

A város magas dombokon terült el. A külső fal körül egy mérföldes körzetben nem hagytak arasznyinál magasabb növényt. A vár a legmagasabb dombon emelkedett. Innen, a torony tetejéről, Randnek tiszta rálátása volt a környező tájra. Ellátott a háztetők és kémények fölött, egészen az erdő széléig. Először a dobosok bukkantak elő a fák közül, tucatnyian. Dobjaik fel-le emelkedtek-süllyedtek, ahogy a kezükben pergő dobverőkkel a saját maguk diktálta ritmusra lépkedtek. Utánuk a harsonások érkeztek, hosszú, csillogó kürtjeiket a magasba emelték. Még mindig nem fejezték be a cikornyás futamot. Ebből a távolságból Rand nem tudta kivenni, mit ábrázol a hatalmas, négyzet alakú zászló, amit mögöttük tépett a szél. Lan viszont felmordult. Az őrzőnek olyan szeme volt, mint egy hókarvalynak.

Rand ránézett, de a férfi nem szólt, az erdőből előbukkanó oszlopon tartotta a szemét. Páncélos lovasok léptettek elő a fák közül, és nők, ugyancsak lóháton. Majd egy gyaloghintó, amit két ló tartott, egy elöl, egy hátul. Függönyei leengedve. Aztán újabb lovaskatonák. Utánuk gyalogosok sorai. Hosszú lándzsáik, mint valami óriási sündisznó tüskéi, meredtek a magasba. Íjászok meneteltek a dobpergés ritmusára. Íjukat kissé oldalra döntve tartották maguk előtt.

Újra felharsant a kürtszó. A menetoszlop daloló kígyóként haladt Fal Dara felé.

A lobogó embermagasságúnál is nagyobb, négyzet alakú vásznába belekapott a szél, oldalt fújta. Lévén ilyen méretes, és minthogy közben közelebb is ért, most már Rand is ki tudta venni, mit ábrázol. Színek forgataga, ami nem sokat mondott neki, de a közepén hófehér, könnycsepp alakú forma. Torkán akadt a lélegzet. Tar Valon lángja.

– Ingtar is velük van – jegyezte meg Lan szórakozott hangon, mintha máshol járna az esze. – Végre visszatért a vadászatáról. Ideje volt már. Kíváncsi vagyok, legalább valamelyest szerencsével járt-e.

– Aes sedai-ok – suttogta Rand, mikor végre meg tudott szólalni. Az a rengeteg nő ott... Moiraine is aes sedai, igaz, de vele már mégiscsak jó időt utazott együtt. És ennek ellenére nem bízik meg benne sem teljesen. De őt legalább már ismeri. Persze, lehet, hogy azt is csak hiszi. De akkor is, ő legalább egymaga volt eddig. Na de ennyi aes sedai egyszerre, ráadásul ilyen csinnadrattával, az már egész más történet. Megköszörülte a torkát. Ennek ellenére reszelős hangon szólalt meg. – Miért jönnek ilyen sokan, Lan? Miért jönnek egyáltalán? És miért kell így, dobpergéssel, kürtökkel meg zászlóval jelezniük az érkezésüket?

Shienarban tisztelték az aes sedai-okat, legalábbis a többség, és a többi is tiszteletteljesen félt tőlük, de Rand járt már olyan vidékeken, ahol egész másképp viszonyultak hozzájuk, ahol csak a félelem volt, és gyakran nyílt gyűlölet. Ahol felnőtt, néhány gazda ott is egy kalap alá vette a „Tar Valon-i boszorkányokat” és a Sötét Urat. Próbálta összeszámolni a nőket, de azok nem tartottak alakzatot, sem sorrendet, ide-oda kavarogtak egymás között, hol itt álltak le beszélgetni egy társukkal vagy a hordszék utasával, hol ott. Libabőrözni kezdett a háta. Moiraine mellett utazott, és egy másik aes sedai-jal is találkozott már. Kezdett világot látott emberként gondolni magára. Hiszen a Folyóközt soha senki nem hagyta el az ott lakók közül, vagy szinte soha senki, ő mégis. Olyasmiket látott, amit az otthoniak közül még senki, olyasmiket csinált, amiről a falujabeliek legfeljebb csak álmodhattak, vagy még azt sem. Többek között, látott egy királynőt, és találkozott Andor trónjának leányörökösével; szembe kellett néznie egy Myrddraallal; utazott az Átjárókban. De mindezek egyike sem készítette fel erre a pillanatra.

– Miért ilyen sokan? – suttogta újra.

– Az Amyrlin Trón személyesen jött el – nézett rá Lan. Arckifejezése kemény és érzelemmentes, mint egy kőszikla. Kifürkészhetetlen. – A leckéknek vége, birkapásztor. – Szünetet tartott. Rand szinte mintha némi együttérzést látott volna csillogni a szemében. Persze az lehetetlen, biztos csak képzelte. – Jobb lenne, ha már egy hete úton lennél – jelentette ki, azzal felkapta az ingét, és lemászott a torony belsejébe vezető létrán.

Rand szája hirtelen taplószárazzá vált. Nagyokat nyelve próbált némi nyálat összegyűjteni benne, és megnedvesíteni. Meredten bámult a Fal Darához közelítő menetoszlopra, mintha az tényleg kígyó lett volna, halálos mérgű vipera. A dobok és a harsonák mintha egyenesen a dobhártyáján szóltak volna. Az Amyrlin Trón, minden aes sedai uralkodója. Miattam jött. Más magyarázat nem jutott eszébe.

Persze, bizonyára számos dolgot tudnak, rengeteg olyan információ birtokában vannak, ami hasznos lehetne a számára. Csakhogy nem fogja merni, megkérdezni őket, az is biztos. Attól félt, azért jöttek, hogy megszelídítsék, elvegyék tőle a fókuszáló képességét... De attól is félek, hogy nem azért, ismerte be kelletlenül. A Fény szerelmére, már nem is tudom, melyik lehetőségtől rettegek jobban.

– Nem akartam fókuszálni a Hatalmat – suttogta. – Véletlen volt! Fény, hiszen jobban örülnék, ha semmi közöm nem lenne hozzá. Esküszöm, hogy soha többé nem érintem meg újra! Esküszöm!

Összerezzenve konstatálta, hogy az aes sedai-ok csapata már a városkapun vonul befelé. A szél vad rohamokba kezdett, úgy érezte, jéggé fagynak a bőrén az izzadságcseppek. A kürtök hangja gúnyos nevetéssé hallatszott változni. Mintha frissen megnyitott sír szagát érezte volna terjengeni a levegőben. A saját síromét, ha tovább álldogálok itt.

Felkapta az ingét, villámgyorsan leereszkedett a létrán, azzal futásnak eredt.

Második fejezet

A fogadás

Fal Dara várának elegánsan egyszerű, kárpitokkal és festett spanyolfalakkal díszített, sima kőfalú folyosóin, az Amyrlin Trón érkezésének hírére nyüzsögni kezdtek az emberek. Feketébe és aranyba öltözött szolgák futkostak fel-alá a dolguk után, szobákat előkészíteni, rendeléseket eljuttatni a konyhába. Közben kétségbeesetten morgolódtak, hogy képtelenség ilyen neves személyiség fogadására ilyen rövid idő alatt illően felkészülni. A sötét szemű, borotvált fejű harcosok – csak egy varkocsot hagytak meg a hajukból, a fejük búbján, bőrszalaggal átkötve –, nem futottak, de ők is igencsak sietősen szedték a lábukat, és arcukból csak úgy áradt az izgatottság, amilyet máskor csak csata előtt mutattak. Némelyikük meg is szólította Randet, mikor elhaladt mellettük.

– Á, szóval itt vagy, Rand al'Thor. Béke pártfogolja kardod. Mész rendbe hozni magad? Igyekezz a legjobbat mutatni magadból, mikor bemutatnak az Amyrlin Trónnak. Biztos látni akar majd téged, meg a két barátodat és a nőket is. Arra jobb, ha számítasz.

Kitartóan ügetett a széles lépcső felé, ami a férfiszállásokhoz vezetett. Húszan elfértek volna egymás mellett, egyetlen lépcsőfokon.

– Maga az amyrlin van itt. Egyszer csak beállított, mint valami házaló. Csak Moiraine Sedai miatt jöhetett, meg miattatok, déliek miatt. Hm? Mi másért?

A férfiszállás széles, vasalt ajtaja nyitva állt. Félig eltorlaszolták az amyrlin érkezésének hírét tárgyaló, varkocsos katonák.

– Hó, délvidéki! Itt az amyrlin! Hozzád és a barátaidhoz jött, gondolom. Béke, micsoda megtiszteltetés ez nektek! Ritkán hagyja el Tar Valont, a Határvidékre, pedig egyszer sem jött, amióta az eszemet tudom.

Mindenkit gyorsan lerázott egy-két udvarias szóval. Meg kell mosakodnia. Tiszta inget találnia. Nincs most ideje beszélgetni. Megértőek voltak, hagyták, hadd menjen. Egyikük sem tudott róla semmit, csak annyit, hogy a barátaival együtt, egy aes sedai társaságában utazott, hogy ketten a barátai közül nők voltak, akik hamarosan Tar Valonba mennek, aes sedai-nak tanulni. Mégis, minden szavukra összerezzent, mintha mindennel tisztában lennének. Értem jött.

Végigrohant a férfiszálláson, bevágtatott Mattel és Perrinnel közös szobájába... és földbe gyökerezett a lába. Leesett az álla. A helyiség tele volt feketébe és aranyba öltözött nőkkel. Mind céltudatosan dolgoztak. Nem volt nagy szoba, és az ablakaitól, a két magas, az egyik belső udvarra néző vékony lőréstől aztán igazán nem is nézett ki tágasabbnak. Három, fekete-fehér csempés emelvényen álló ágy, mindegyik lábánál láda. Három egyszerű szék. Az ajtónál egy mosdóállvány. Magas, széles ruhásszekrény tette végképp zsúfolttá a szobát. A nyolc nő ezek után úgy állt ott, mint halak a kosárban.

Épp csak hogy rápillantottak, amikor befutott, máris folytatták, amit addig csináltak, azaz kiszedték az összes ruháját – és Matét, meg Perrinét is – a szekrényből, és újakat tettek a helyükre. A zsebeket gondosan átkutatták, a tartalmukat a ládákra rakták. A régi ruhákat egy halomba gyűrték, mint valami rongyokat.

– Mit csinálnak?! – förmedt rájuk, amint visszanyerte a lélegzetét. – Azok az én ruháim! – Az egyik nő gúnyosan felhorkant, azzal átdugta az ujját egy szakadáson, ami egyetlen kabátja ujját csúfította. Majd azt is a földön növekvő halomra dobta.

Most egy másik nő kezdte méregetni. Oldalán jókora kulcscsomó lógott. Elansunak hívták, ő volt a vár shatayanja. Ő a maga részéről házvezetőnőként gondolt a markáns arcú nőre, bár a ház, amit vezetett, egy egész erődítmény volt, és számos szolga tartozott az irányítása alá.

– Moiraine Sedai azt mondta, minden ruhátokat elhordtátok, ezért Amalysa úrhölgy újakat varratott nektek. Csak próbálj nem lábatlankodni – tette hozzá határozottan. – Annyival is hamarabb végzünk.

Nem sok férfi volt, akire a shatayan rá ne tudta volna erőszakolni az akaratát – egyesek szerint még Agelmar nagyúr sem tartozott ezek közé –, egy fiatalembertől pedig, aki a fia lehetne, szemmel láthatóan nem is számított számottevő ellenállásra.

Visszanyelte, amit éppen mondani akart. Most nincs idő vitatkozni. Az Amyrlin Trón bármelyik pillanatban érte küldethet. – Megbecsülésem Amalysa úrnőnek az ajándékáért – nyögte ki a shienari szokás szerint illendő választ –, és megbecsülésem önnek is, Elansu shatayan. Kérem, adja át a szavaimat Amalysának, továbbá azt is, hogy azt üzenem, szívvel-lélekkel szolgálom. – Ez biztos kielégíti mindkét nő shienari ünnepélyességét. – De most, ha megbocsátanak, szeretnék átöltözni.

– Nagyszerű – felelte Elansu nyugodtan. – Moiraine Sedai amúgy is azt mondta, minden egyes régi ruhát takarítsunk el. Az utolsó szálig. Az alsóneműt is.

Több nő is őt nézte a szeme sarkából. Egyikük sem adta jelét, hogy el akarná hagyni a szobát.

Rand az ajkába harapott, nehogy hisztérikusan felnevessen. Számos szokás volt egész más itt, Shienarban, mint otthon, és volt köztük néhány, amihez akkor sem lenne képes hozzászokni, ha örökké élne. Mostanában órákkal hajnal előtt fürdött, amikor a nagy, csempés medencékben senki nem volt rajta kívül, miután volt alkalma megtapasztalni, hogy bármikor máskor előfordulhat, hogy egy nő teljes nyugalommal bemászik mellé a vízbe. Mégpedig lehet egy konyhai mosogató, éppúgy, mint maga Amalysa úrnő, Agelmar nagyúr húga – a fürdő azon helyek közé tartozott Shienarban, ahol a rang nem számított –, és elvárná tőle, hogy megmossa a hátát, és cserébe ő is meg akarná mosni az övét. Közben pedig megkérdezné, miért olyan vörös az arca, talán túl sokat volt a napon? Hamarosan aztán rájöttek, hogy ilyenkor csak elpirul, amin a vár összes nője nagyszerűen szórakozott. Egyszerűen lenyűgözte őket.

Lehet, hogy egy órán belül halott leszek, vagy valami még annál is rosszabb vár rám, ezek pedig azt várják, mikor pirulok el! Megköszörülte a torkát.

– Ha kint megvárják, kiadom a maradékot. Becsületemre mondom.

Az egyik nő láthatóan pukkadozott, de még Elansu ajka is meg-megrándult. A shatayan mindamellett bólintott, majd utasította a társait, hogy szedjék föl a ruhahalmokat. Ő távozott utoljára. Az ajtóban még megállt, és megjegyezte:

– A csizmákat is. Moiraine Sedai azt mondta, mindent.

Rand válaszra nyitotta a száját – aztán becsukta. A csizmája, ha más nem is, nagyon is jó állapotban volt még. Alwyn al'Van készítette, az emondmezői varga. Ráadásul nagyszerűen be volt már törve, kényelmesen bejáratva. De ha azzal, hogy lemond a lábbelijéről, megszabadul a shatayantól, és elindulhat végre, hát legyen, azt is odaadja neki. Bármit, amit csak akar. Minden perc számít.

– Igen, igen, persze. Becsületemre. – Megnyomta az ajtót, kitolta a nőt.

Végre egyedül maradt. Az ágyra dobta magát, lehúzta a csizmáját. Igenis, hogy nagyon jó volt még, igaz, kicsit kopott, itt-ott egy repedés a bőrön, de még használható és kényelmes, jól bejáratok. Aztán gyorsan levetkőzött. Minden ruhát a csizmájára dobált. Majd felpattant, és épp olyan sietősen lemosakodott a mosdóállványnál. A víz hideg volt, mint a férfiszálláson mindig. A ruhásszekrénynek három széles ajtaja volt, a shienarban szokásos stílusú faragással díszítve. Egy sor vízesést és sziklás tavacskát ábrázolt, de inkább csak utalásszerűen, vázlatosan, mintsem részletesen. Kinyitotta a középső ajtót. Egy ideig nézegette, ami a régi ruhái helyére került. Egy tucat magas gallérú zeke, a legfinomabb gyapjúból, elegáns szabással, amilyet eddig csak urakon és kereskedőkön látott. Legtöbbjét hímzés díszítette, mint az ünneplő ruhákat. Egy tucat! Minden zekére három ing jutott. Legalább annyi selyem, mint amennyi vászon. Egytől egyig bő ujjúak, szűk mandzsettával. Két köpeny. Kettő, amikor soha életében nem volt egynél több. És nem is hiányzott. Az egyik dísztelen, sötétzöld, erős, tartós gyapjúköpeny, a másik sötétkék, mereven álló gallérral, amire aranyszín cérnával gémeket hímeztek... és a bal mellén, magasan, ahol az urak a címerüket viselik...

A kezei mintha hirtelen saját akaratot nyertek volna, úgy tűnt, maguktól lebegnek a köpeny felé. Ujjai, mintha nem lettek volna biztosak benne, mit fognak érezni, óvatosan végigsimogatták a majdnem teljes körbe gömbölyödött kígyót ábrázoló hímzést. Csakhogy ennek a kígyónak négy lába is volt, arany oroszlánsörénye, vörös és arany pikkelyei. Lábfejein öt-öt arany karom. Úgy rántotta vissza a kezét, mintha megégette volna. Fény, segíts! Vajon Amalysa csináltatta, vagy Moiraine? Hányan láthatták? Hányan tudják, mi ez, hogy mit jelent? Egy is túl sok. A mindenségét, ez a nő meg akar öletni. Ó, az az átkozott Moiraine! És még csak szóba sem áll velem. De most kaptam tőle egy pár átkozott szép új ruhát, hogy legyen miben meghalnom!

Valaki megkocogtatta az ajtót. Majdnem a plafonig ugrott ijedtében.

– Kész vagy már? – hallatszott Elansu hangja. – Az utolsó szálig, de most rögtön. Talán jobb lenne, ha... – nyikorgás hallatszott, mintha az ajtó gömbkilincsét tekergetné.

Rand döbbenten ébredt rá, hogy még meztelen.

– Kész vagyok! – kiáltotta ki. – Béke! Be ne jöjjön! – Gyorsan felkapott mindent, amit eddig viselt, beleértve a csizmáját is. – Hozom már!

Az ajtó mögé bújva, épp csak annyira nyitotta ki, hogy a ruhacsomagot a shatayan kezébe tudja nyomni.

– Ez minden.

A nő megpróbált belesni a résen.

– Biztos vagy benne? Moiraine Sedai azt mondta, mindent. Talán jobb, ha megnézem azért...

– Ez minden! – morogta. – Becsületemre! – Nekifeszült a vállával az ajtónak, gyorsan becsukta. A túloldalról nevetés hallatszott.

Sietve felöltözött, magában morgolódva. Cseppet sem lepődött volna meg, ha valamelyikük csak talált volna valami kifogást, hogy bekíváncsiskodhasson. A szürke nadrág testhezállóbb volt, mint amihez szokott, de azért még kényelmes, a hullámokat vető ujjú ing, pedig hófehér; bármelyik folyóközi gazdasszony meg lett volna vele elégedve nagymosás után. A térdig érő csizma tökéletesen illett a lábára, mintha már egy éve hordaná. Remélte, hogy egy jó varga műve, nem aes sedai munka ez is.

Ez a rengeteg ruha együtt akkora csomag lenne, mint ő maga. Ugyanakkor, mostanában újra megszokta a tiszta ing kényelmét; hogy nem kell ugyanazt a nadrágot hordania nap nap után, amíg az izzadságtól és a piszoktól olyan kemény nem lesz, mint a csizmája, sőt, még annál is tovább. Kivette a ládájából a nyeregtáskáit, és amit tudott, beléjük gyömöszölt. Aztán, kelletlenül bár, de az ágyra terítette a díszes köpenyt, és ráhalmozott még néhány inget meg nadrágot. Összecsomagolta, a veszélyes jellel befelé, majd zsinórral átkötötte. A madzagon nagy hurkot hagyott, hogy át tudja vetni a vállán. Nem sokban különbözött a batyuktól, amiket számos, hozzá hasonlóan fiatal vándor hátán látott az úton.

Hangos harsonaszó áradt be a lőréseken keresztül. Az őrtornyokból a vár saját kürtösei feleltek a falakon kívülről harsogó fanfárra.

– Amint alkalmam lesz, kiszedem a hímzést – motyogta. Látott már nőket, hímzést kiszedni, ha elrontottak valamit, vagy meggondolták magukat, és meg akarták változtatni a mintát. Nem tűnt nehéznek.

A többi ruhát – igazság szerint az új ruhatára nagy részét – visszagyömöszölte a szekrénybe. Nincs értelme nyilvánvaló jeleit hagyni a menekülésének, amiket az első ember észrevesz, aki benéz a szobába, miután elindult.

Változatlanul komor arccal térdelt le az ágya mellé. A csempés emelvények valójában kályhák voltak, amikben a tél leghidegebb éjszakáin tüzet raktak, és hagyták egész éjszaka parázslani, hogy melegen tartsa az ágyat. Még így, késő tavasszal is hidegebbek voltak az éjszakák errefelé, mint amihez ebben az időszakban szokott, de most már azért néhány pokróc is elég volt. Kinyitotta a kályhaajtót, és kivett egy batyut, amit nem hagyhatott itt. Szerencsére Elansu nyilván fel sem tételezte, hogy valaki ilyen helyen is tarthat ruhát.

A takarókra tette a csomagot, majd az egyik oldalon kikötötte a csomót, és félig kibontotta. Mutatványos köpeny volt, kifordítva, elrejtendő a külsejét fedő, sok száz, különböző színű, a legváltozatosabb méretű és alakú rojtot és félig szabadon libegő foltot. Maga a köpeny elég jó állapotban volt, a foltok csak a mutatványos mesterség címerei voltak.

A köpeny alkotta batyu két, kemény bőrtokot rejtett. A nagyobbikban egy hárfa volt, amihez sosem nyúlt. A hárfa nem való tanyasi fiú ügyetlen kezébe, kölyök. A másik, hosszú, vékony tok egy arany- és ezüstberakásos furulyát tartalmazott. Amióta elhagyta az otthonát, nemegyszer ez utóbbival kereste meg a vacsorára és szállásra valót. Thom Merrilin, a mutatványos tanította meg furulyázni, mielőtt meghalt. Ahányszor csak a kezébe vette a hangszert, mindig eszébe jutott Thom, szúrós kék szemével, hosszú, fehér bajszával, amint a kezébe nyomja a batyut, és ráordít, hogy fusson. Aztán ő maga is futott. Közben mindkét kezében megjelent egy tőr, látszólag a semmiből, mintha éppen előadást tartott volna, aztán szembeszállt a közeledő Myrddraallal, ami azért jött, hogy megölje őket.

Megborzongott; visszacsomagolta a batyut.

– Ennek már vége. – Eszébe jutott a szél a torony tetején, hozzátette: – Néha különös dolgok történnek ilyen közel a Fertőhöz. – Nem volt benne biztos, igazán elhiszi-e. Úgy biztos nem, ahogy Lan a jelek szerint gondolta. Akárhogy is, az Amyrlin Tróntól eltekintve is, rég ideje lett volna már elhagynia Fal Darát.

Belebújt a köpenybe, amit kihagyott. Mély sötétzöld színe a hazai erdőkre emlékeztette, Tam Nyugati-erdei tanyájára, ahol felnőtt, és a Vizierdőre, ahol úszni tanult. Derekára csatolta a gémes kardot, az egyik oldalra, a másikra a tegezét, dugig nyílvesszőkkel. Felhúrozatlan íja az egyik sarokban állt, Matével és Perrinével együtt. Így, meghajlítatlanul, kétarasznyival magasabb volt, mint ő. Ő maga készítette, Fal Darába érkezése után. Rajta kívül csak Lan és Perrin tudta kifeszíteni. Pokróchengerét és új köpenyét átvetette a batyui hurkán, egyiket az egyikén, a másikat a másikén, majd mindkét csomagot a bal vállára akasztotta. Nyeregtáskáit is ugyanoda dobta, a batyuk zsinórjai fölé, majd megragadta az íjat. A kardforgató kezem jobb, ha szabadon hagyom, gondolta. Hadd higgyék, hogy veszélyes vagyok. Talán néhányan elhiszik.

Résnyire nyitotta az ajtót. A folyosó szinte teljesen üres volt. Egyetlen libériás inas látszott csak, de az is csak annyi ideig, amíg elszaladt előtte. Még csak felé sem pillantott. Amint a léptei zaja elhalt, Rand kisurrant.

Próbált természetesen, nyugodtan sétálni, de a nyeregtáskával a vállán, a batyukkal a hátán tudta, hogy pontosan annak néz ki, aki. Egy hosszú útra induló embernek, aki nem szándékozik visszatérni. Megint felharsantak a kürtök. Itt, a vár mélyén, halkabbnak tűntek.

Volt egy lova, egy magas, pej csődör, az északi istállóban, amit úri istállónak is hívtak. Annak a kitörési kapunak a közelében volt, amit Agelmar nagyúr szokott használni, mikor lovagolni megy. Ma viszont sem Fal Dara ura, sem a családtagjai nem fognak lovagolni. Valószínűleg senki nem lesz az istállóban a lovászokon kívül. Rand szobájától két útvonalon lehetett az úri istállóba jutni. Az egyik körbemegy az egész váron, elhalad Agelmar nagyúr privát kertje mögött, majd a túloldalán tovább, a patkolókovács-műhelyig, ami most valószínűleg ugyancsak üres lesz. Azon áthaladva kiér az istállóudvarra. Ha arra megy, mire odaér, rég kiadják a parancsokat, megkezdik a keresését, mielőtt eljuthatna a lováig. A másik rövidebb volt: ahhoz először is át kell vágnia a külső várudvaron, ahová épp most érkezik az Amyrlin Trón és még vagy egy tucat aes sedai, ha nem több.

A gondolattól is végigfutott a hátán a hideg. Egy életre elege volt az aes sedai-okból. Már egy is túl sok. Minden történet ezt mondta, de ő már tapasztalatból is tudta. Mégsem lepődött meg, amikor a külső várudvar felé vitte a lába. A legendás Tar Valont sosem fogja látni – azt nem kockáztathatja meg, sem most, sem később – de azért, legalább az Amyrlin Trónra vethet egy pillantást, mielőtt elmegy. Az legalább olyan nagy dolog lenne, mint egy királynőt látni. Az csak nem lehet veszélyes, ha csak megnézem, jó messziről. Egy pillanatra sem állok meg közben. Mire rájönne, hogy ott voltam, rég eltűnök.

Kitárta a külső várudvarra nyíló nehéz, vaspántos ajtót, és kilépett. Kint most csend uralkodott. Minden fal tetejét sűrűn ellepte a tömeg. Varkocsos katonák, libériás inasok, cselédek, piszkos ruhás kétkezi munkások tömörültek össze szorosan, mint a heringek. Itt-ott gyerekek ültek a fejnőttek nyakában, máshol csípők, térdek mögül lestek elő. Minden egyes íjászerkély dugig volt, mint egy almával teli hordó, sőt, még a falak vékony lőrésein is arcok látszottak. A várudvar közepét falként vette körül a sűrű tömeg. És mindenki teljes csendben figyelt, várt. A fal mellett furakodott előre, az udvart szegélyező kovácsműhelyek és nyílkészítő állások előtt – Fal Dara vára erődítmény volt, nem palota, mérete és zord pompája ellenére, és minden azt a célt is szolgálta benne –, folyamatosan bocsánatkéréseket mormolva azoknak, akiket kénytelen volt félretolni. Néhányan összevont szemöldökkel fordultak felé, egy páran a nyeregtáskáját és a batyuit is megnézték, de senki nem törte meg a csendet. Néhányan még arra sem vették a fáradságot, hogy megnézzék, ki furakodott el mellettük.

Legtöbbjük feje fölött könnyedén ellátott, épp eléggé, hogy tisztán ki tudja venni az udvar közepén folyó eseményeket. Közvetlenül a főkapu előtt, tizenhat férfi állt sorban a lova mellett. Nem volt köztük kettő, aki ugyanolyan páncélt viselt volna, vagy ugyanolyan kardot, és egyik sem hasonlított Lanra, mégsem volt kétsége, hogy őrzők. Kerek arcok, szögletes arcok, hosszú arcok, keskeny arcok – mégis, mindegyikben volt valami, mintha olyasmiket is látnának, hallanának, amit más emberek nem. Bár nyugodt, kényelmes testtartással álldogáltak, így is halálosan veszélyesnek látszottak, mint egy farkas falka. Egyetlen dolog volt még közös bennük. Egytől egyig azt a fajta színváltoztató köpenyt viselték, amit először Lanon látott, ami gyakran bele látszott olvadni a háttérbe. Meglehetősen bántotta a szemet és felkavarta az ember gyomrát az a sok köpeny egymás mellett.

Egy tucat lépéssel az őrzők előtt nők alkottak sort, ugyancsak a lovuk feje mellett állva. Köpenyük csuklyáját egytől egyig hátravetették. Most már meg tudta őket számolni. Tizennégy. Tizennégy aes sedai. Csak azok lehetnek. Volt közöttük magas, alacsony, karcsú és molett, rövid és hosszú hajú, amit kiengedve vagy befonva viseltek. Ruhájuk éppúgy különböző, mint az őrzőké; ahány nő, annyi szín és szabás. Mégis, bennük is volt egy közös vonás, ami csak akkor látszott egyértelműen, mikor így, egymás mellett álltak. Egytől-egyig kortalannak tűntek. Ebből a távolságból fiatalnak mondta volna őket, de tudta, közelebbről úgy néznének ki, mint Moiraine. Fiatalnak látszanának, és mégsem, sima arcbőrrel, de túl érett arccal, túl komoly, sokat megért tekintettel.

Közelebbről? Elment az eszem? Már így is túl közel vagyok! A ménkű álljon belém, a hosszabbik úton kellett volna mennem. Tovább furakodott a célja, egy másik vaspántos ajtó felé, az udvar túlsó végén. De nem tudta megállni, hogy közben ne figyelje, mi történik.

Az aes sedai-ok rendíthetetlen nyugalommal álldogáltak, rá sem hederítettek az őket bámuló tömegre. Mind az elfüggönyözött hordszékre szegezték a pillantásukat. A gyaloghintó időközben a várudvar közepére ért. A két ló, ami tartotta, olyan mozdulatlanul állt, mintha lovászok fogták volna a kantárjukat, pedig csak egyetlen magas, aes sedai-arcú nő volt a hordszék közelében, és ő láthatóan a legkevésbé sem törődött az állatokkal. A bot, amit két kézzel fogva maga előtt tartott, állítva, pont olyan magas volt, mint ő maga. Felül, a nő szemmagassága fölött, aranyozott lángnyelvben végződött.

Agelmar nagyúr az udvar túlsó végén állt, a hintó felé fordulva; tömzsi, széles vállú, sziklaszilárdnak látszó ember, kifürkészhetetlen, merev arccal. Sötétkék, magas gallérú zekéjén a Jagad ház három futó rókája és Shienar lecsapó fekete karvalya is ott díszelgett. Mellette Ronan állt, kortól aszottan, de szálfaegyenesen. A shambayan hosszú botot tartott, állítva, a végén három vörös, faragott rókával. Ronan Elansu-val volt egyenrangú, elvileg együtt irányították a várat, shambayan és shatayan, de Elansu nem sok tennivalót hagyott neki, az ünnepségektől és Agelmar nagyúr titkári teendőinek ellátásától eltekintve. Mindkét férfi varkocsa hófehér volt.

Mindannyian – az őrzők, az aes sedai-ok, Fal Dara ura, és shambayan – mozdulatlanul álltak, mintha kővé dermedtek volna. A tömeg is mintha még a lélegzetét is visszatartotta volna. Rand önkéntelenül is lelassított.

Ronan hirtelen háromszor, hangosan koppantott a kövezet széles kőlapjain a botjával, majd felkiáltott:

– Ki jön erre? Ki jön erre? Ki jön erre?

A gyaloghintó mellett álló nő, válaszképpen ugyancsak háromszor koppantott a botjával.

– A Pecsétek Őre. Tar Valon Lángja. Az Amyrlin Trón.

– Miért kell őrködnünk? – csattant fel Ronan.

– Hogy megtartsuk az emberiség reményét – felelte a magas nő.

– Ki ellen őrködünk?

– A déli árnyék ellen.

– Meddig kell őrködnünk?

– Napkeltétől napkeltéig, amíg az Idő Kereke forog.

Agelmar meghajolt, fehér varkocsa megrezzent a szélben.

– Fal Dara kenyeret, sót, és szíves fogadtatást kínál. Legyen üdvözölve az Amyrlin Trón Fal Darában, mert itt áll az őrség, itt teljesítjük a Szerződést. Legyenek üdvözölve.

A magas nő elhúzta a gyaloghintó függönyét. Az Amyrlin Trón kiszállt. A sötétbarna hajú, kortalan aes sedai, miközben kihúzta magát, végigfuttatta a pillantását az összegyűlt nézőseregleten. Rand összerezzent, mikor felé fordult. Úgy érezte, mintha megérintették volna. De a nő tekintete továbbvándorolt, Agelmar nagyúron pihent meg. Közben egy libériás szolga lépett mellé, majd letérdelt, kezében összehajtogatott, gőzölgő törülközők, ezüsttálcán. Az amyrlin szertartásosan megtörölte a kezét, egy nedves ruhával megpaskolta az arcát.

– Köszönettel tartozom a szívélyes fogadtatásért, fiam – szólalt meg. – A Fény ragyogja be a Jagad-házat. A Fény ragyogjon Fal Darára és minden lakójára.

Agelmar ismét meghajolt.

– Megtisztel, Anya.

Nem hangzott furcsán, hogy a nagyúr anyának szólítja az amyrlint, az, pedig a fiának őt, bár a nő sima arcát és a férfi viharvert, csontos ábrázatát elnézve, az utóbbi inkább nézett ki az előbbi apjának, vagy akár nagyapjának. Az amyrlinből azonban mégis egyfajta kisugárzás áradt, személyiségének ereje, fellépése még az idős nagyúrénál is parancsolóbb volt.

– A Jagad-ház az öné. Fal Dara az öné – folytatta Agelmar.

Mindenfelé kitört az ujjongás, az éljenzés zaja hullámokban verődött vissza a várudvar falairól.

Rand borzongva sietett tovább, a biztonságot jelentő ajtó felé. Most már nem is törődött vele, kit lök föl. Idétlen képzelgés az egész. Hiszen még nem is tudja, ki vagyok. Még nem. Vér és hamu, ha mégis... Nem is mert belegondolni, mit jelentene, ha a nő tudná, kicsoda ő, és főleg, micsoda. Hogy mi történik majd, mikor végül rájön. Az is eszébe jutott, hogy hátha esetleg köze volt a torony tetején rátámadó szélhez. Az aes sedai-ok képesek ilyesmikre. Amint végre átjutott az ajtón, gyorsan bevágta maga mögött, és nagy, megkönnyebbült sóhajt hallatott. A vastag fa valamelyest tompította a várudvaron még mindig morajló, eget rengető éljenzést.

A folyosók itt is épp olyan üresek voltak, mint az addigiak. Futólépésben indult tovább. Átvágott egy kisebb várudvaron, közepén csobogó szökőkúttal, majd végighaladt egy újabb folyosón, és kiért a kockaköves istállóudvarra. Maga az úri istálló a vár falába épült, magas és hosszú épület volt, nagy ablakokkal, lévén a falakon belül. A kétszintes ház emeletén is lovakat tartottak. Az udvar túlsó oldalán álló kovácsműhelyből semmilyen zaj nem hallatszott; a patkolókovács és segédei is elmentek megnézni a fogadást.

Tema, a cserzett arcú főlovász, mély meghajlással köszöntötte a széles kapuban. Közben megérintette először a homlokát, aztán a szíve fölött a mellkasát.

– Lelkemmel és szívemmel szolgálok, uram. Hogy lehet Tema a szolgálatára, uram? – Itt nyoma sem volt harcosi varkocsnak; Tema haja lefelé fordított, szürke tálként fedte a fejét.

Rand sóhajtott.

– Századszor mondom, Tema, nem vagyok úr.

– Ahogy kívánja, uram. – A lovász ezúttal még mélyebben hajolt meg.

A neve volt a probléma forrása, és egy hasonlóság. Rand al'Thor. Al'Lan Mandragoran. Lan esetében, malkieri szokás szerint, a királyi „al” azt mutatta, jog szerint ő lenne Malkier uralkodója. Bár ő maga sosem használta. Rand esetében az „al” egyszerűen csak a neve része volt, bár úgy hallotta, hogy egyszer, nagyon régen, mielőtt a Folyóközt Folyóköznek hívták volna, azt jelentette, hogy „fia”. A Fal Dara-i szolgák közül azonban sokan úgy gondolták, ez azt jelenti, hogy ő is király, vagy legalábbis herceg. Hiába tiltakozott, hiába bizonygatta, hogy ez nincs így, ezzel is csak nemesúrig sikerült lefokoznia magát. Legalábbis remélte, hogy legalább ennyit elért; ennyi hajbókolást és alázatoskodást még Agelmar nagyúr körül sem látott.

– Fel kéne nyergelni Vöröst, Tema. – Már meg sem próbálta javasolni, hogy majd ő maga elintézi. Tema semmilyen körülmények között nem hagyná, hogy Rand úr bepiszkolja a kezét. – Gondoltam, néhány napot a város körül töltök, bejárom a vidéket.

Ha egyszer már a nagy pej csődörön ül, pár nap alatt eléri az Erinint, vagy átlépheti az arafeli határt. Akkor aztán sosem találnak meg.

A lovász valósággal kettégörnyedt, és úgy is maradt.

– Bocsásson meg, uram – suttogta rekedten. – Bocsásson meg, de Tema nem tud engedelmeskedni.

Rand zavarában elvörösödött, aggodalmasan nézett körül – kettőjükön kívül nem látott senkit –, majd megragadta a lovászt, a vállánál fogva, és felrántotta. Kényszerítette, hogy kiegyenesedjen. Ha nem is tudja megakadályozni, hogy Tema és még néhányan így viselkedjenek, annyit legalább megpróbálhat elérni, hogy mások ne lássák.

– Miért nem, Tema? Légy szíves, nézz rám. Miért nem?

– Ez a parancs, nagyuram – felelte a lovász, még mindig suttogva. Időnként le-lesütötte a szemét, nem mintha félt volna, inkább szégyenében, amiért nem tudja teljesíteni a kérését. A shienariak komolyabban a szívükre vették a legkisebb szégyent, min más népek a tolvajként való megbélyegeztetést. – Egyetlen ló sem hagyhatja el az istállót, amíg a parancsot vissza nem vonják. Nem csak ezt, a vár egyik istállóját sem, uram.

Rand már nyitotta volna a száját, hogy azt mondja, semmi baj, ehelyett idegesen megnyalta az ajkát, és így szólt:

– Egyetlen ló sem, semelyik istállót?

– Igen, méltóságos uram. A parancs rövid ideje érkezett csupán. Alig pár perce. – Tema kezdte visszanyerni normális hangerejét. – És az összes kaput is bezárták, uram. Senki nem léphet be, sem nem távozhat külön engedély nélkül. Még a városi őrség sem, nekem legalábbis azt mondták.

Rand nagyot nyelt. Ennek ellenére úgy érezte, mintha valaki a torkát szorongatná.

– A parancs, Tema, Agelmar nagyúrtól jött?

– Természetesen, méltóságos uram. Ki mástól? Persze Tema nem magától Agelmar nagyúrtól hallotta, de még az sem, aki Temának átadta, de ki más adhatna ilyen parancsot Fal Darában?

Ki más? A vár legnagyobb harangja mély, zengő kondulást hallatott; Rand meglepetten rezzent össze. Aztán az erőd többi harangja is megszólalt, majd a városéi is felzúgtak.

– Ha bátorkodhatom megjegyezni – kiáltotta túl a lovász a hangzavart – méltóságos uram bizonyára igen boldog.

Randnek már teli torokból kellett kiabálni, hogy hallani lehessen a hangját.

– Boldog? Miért?

– A fogadásnak vége, uram – intett a lovász a harangtorony felé. – Az Amyrlin Trón hamarosan méltóságos uramért küldet, és a méltóságos uram barátaiért. Bizonyára nyomban látni akarja majd önöket.

Rand futásnak eredt. Egy pillanatra látta még a Tema arcán megjelenő meglepetést, aztán már maga mögött is hagyta. Nem érdekelte, mit gondol a főlovász. Nyomban értem küldet.

Harmadik fejezet

Barátok és ellenségek

Nem futott messzire, csak az istállón túli kitörési kapuig. Mielőtt odaért volna, lelassított, igyekezett nyugodtnak látszani, mint akinek nincs miért sietni.

Az íves kapu zárva volt. Két lovas egymás mellett alig fért volna ki rajta, de mint minden, a külső falon nyíló kapu, ezt is széles fémpántok borították, és vastag vasrúd torlaszolta el. Két őr állt előtte, sima, dísztelen, kúp alakú sisakban, mellvértben és láncingben, hátukra csatolt karddal. Aranyszín köpenyük mellén, lecsapó fekete karvaly. Az egyiküket, Ragant, valamelyest ismerte. Sötét arcbőrén a sisakrostély mögött is látszott a fehér háromszög, a sebhely, amit egy trallok nyílvesszőnek köszönhetett. A ráncos sebhely gödröcskévé változott, mikor a férfi Randet látva elvigyorodott.

– Béke pártfogoljon, Rand al'Thor – Ragan is csaknem ordított, hogy hallatsszon a hangja a harangzúgásban. – Hát azzal meg nyulakat akarsz agyoncsapkodni? Vagy netán még mindig kitartasz amellett, hogy az a bunkósbot valójában íj? – A másik őr odébbhúzódott, hogy jobban elállja a kaput.

– Béke pártfogoljon, Ragan – állt meg előttük Rand. Komoly erőfeszítésébe került, hogy nyugodt maradjon a hangja. – Tudod jól, hogy íj. Láttál már lőni vele.

– Lóról használhatatlan – jegyezte meg a másik őr savanyúan. Most már őt is megismerte, mélyen ülő szemeiről, és arról, hogy látszólag sosem pislogott. Szemgödrei ikerbarlangnak tűntek a sisakrostély nagyobb barlangjának mélyén. Bizonyára lehetne még nagyobb peche, mint hogy Masema őrzi a kaput, bár nem tudta elképzelni, hogyan. Talán ha egy Piros aes sedai lenne a helyén.

– Túl hosszú – tette hozzá Masema. – Három vesszőt is kilövök egy lovasíjjal, mire te egyet azzal a szörnyeteggel.

Rand vigyort erőltetett az arcára, mintha viccnek venné. Igazság szerint még sosem hallotta Masemát viccelődni, sem más tréfáján nevetni. A Fal Dara-i férfiak nagy része elfogadta Randet. Hiszen Lannal gyakorolt vívni, Agelmar nagyúr asztalánál evett, és, ami a legfontosabb, Moiraine, egy aes sedai, társaságában érkezett a városba. Néhányuk azonban, úgy tűnt, nem tudta elfelejteni, hogy külföldi. Ezek ritkán szóltak egy-két szónál többet hozzá, de azt is, csak, ha muszáj volt. Masema volt ezek közül a legrosszabb.

– Nekem megfelel – felelte. – Ha már a nyulaknál tanunk, Ragan, mi lenne, ha kiengednél? Elegem lett ebből a szörnyű zajból és nyüzsgésből. Jobb, ha inkább kimegyek egy kicsit, nyúlra, még ha végül nem is látok egyet sem.

Ragan félig a társa felé fordult. Rand kezdett reménykedni. Ragan vidám, nemtörődöm ember volt, viselkedése éles ellentétben állt zord, sebhelyes kinézetével. Ráadásul, úgy tűnt, kedveli őt. Csakhogy Masema máris rázta a fejét. Ragan sóhajtott.

– Nem lehet, Rand al'Thor. – Aprót biccentett Masema felé, mintegy magyarázatképp. Ha csak rajta múlna... – Senki nem mehet ki írásos engedély nélkül. Kár, hogy nem egy pár perccel ezelőtt jöttél. Épp most érkezett a parancs, hogy zárjuk be a kapukat.

– De miért akarna már Agelmar nagyúr engem benntartani? – Masema a batyuit és a nyeregtáskáit méregette. Rand próbált tudomást sem venni róla. – Hisz a vendége vagyok – folytatta, Ragan felé fordulva. – Becsületemre mondom, hisz bármikor elmehettem volna az utóbbi hetekben. Miért vonatkozna már ez a parancs rám is? Agelmar nagyúr parancsa, ugye? – Masema erre pislogni kezdett, szinte állandóan komor arca most még jobban elsötétedett. Úgy tűnt, hirtelen szinte teljesen megfeledkezett Rand csomagjairól.

Ragan nevetett.

– Ki más adna ki ilyen parancsot, Rand al'Thor? Persze, nekem Uno adta át, de hát ki mástól származna?

Masema Randre meredt, rezzenéstelen tekintettel.

– Épp csak sétálni akartam egy kicsit, egyedül – magyarázta ő. – Hát, akkor majd megpróbálkozom inkább valamelyik kertben. Igaz, ott nincs nyúl, de tömeg sem. A fény ragyogjon rátok, és a béke pártfogoljon.

A válaszáldást meg sem várva, elsétált. Gondosan az eszébe véste, hogy a kertek közelébe semmiképpen nem szabad mennie. A fenébe is, amint vége az ünnepségnek, bármelyikben aes sedai-ba futhatok. Érezte, ahogy Masema pillantása a hátára szegeződik (biztos volt benne, hogy Masemáé az), ezért nem gyorsította meg a lépteit.

Hirtelen elhallgattak a harangok. Meglepetésében majdnem orra bukott. Most döbbent csak rá, hogy időközben percek teltek el. Mégpedig jó néhány. Az Amyrlin Trónt mindjárt a lakosztályába vezetik. Hamarosan érte küldet, és mivel nem találják, keresni kezdik. Amint olyan helyre ért, ahová a kitörési kaputól már nem lehetett ellátni, újra futásnak eredt.

A laktanyakonyha közelében a Kocsiskapu, ahol az élelmiszert szállítják a várba, ugyancsak zárva állt. Két őr ácsorgott előtte. Továbbsietett, át a konyhaudvaron, mintha soha nem is lett volna szándékában megállni.

A vár hátsó falánál lévő Kutyakaput, amin egyszerre csak egy ember fért ki, s az is csak gyalog, ugyancsak őrizték. Sarkon fordult, mielőtt az őrök megláthatták volna. Nem volt túl sok kapu, bármilyen nagy is volt a vár, és ha még a Kutyakaput is őrzik, akkor mindet.

Talán talál valahol némi kötelet... Felment a külső várfal egyik lépcsőjén, a széles, lőrésekkel tarkított mellvédre. Nem volt túl kellemes ilyen magasan lenni, minden takarás nélkül, amikor bármikor újra lecsaphat rá az a különös szél, mindamellett innen ellátott a város éles háztetői és magas kéményei fölött, egészen a városfalig. Bár már több mint egy hónapja itt lakott, az ő folyóközi szemének még mindig nagyon furcsának tűntek az itteni házak. A majd' földig érő ereszükkel úgy néztek ki, mintha egyetlen nagy háztetőből állnának. A kémények pedig ferdén álltak, hogy a súlyos hótakaró lecsússzon mellettük. A várat széles, kövezett tér vette körül, de száz lépésre tőle már emberek nyüzsögtek, mentek a dolguk után, kötényes boltosok álltak az üzletük előtti ponyvatető alatt, durva szövésű ruhát viselő parasztok érkeztek a városba eladni és vásárolni, utcai árusok, iparosok, városlakók verődtek kisebb csoportokba. Bizonyára az amyrlin váratlan látogatását tárgyalták. Az egyik városkapun szekerek és gyalogosok áramlottak ki-be. Ott, úgy látszik, nem kaptak olyan parancsot az őrök, hogy bárkit is meg kellene állítaniuk.

Felnézett a legközelebbi őrtoronyra. Az egyik katona üdvözlésképpen felé emelte vaskesztyűs kezét. Keserűen felkacagott; visszaintegetett. A fal minden egyes pontját őrök figyelik. Az egyik lőrésen kihajolva lenézett. Lassan siklott lefelé a tekintete, túl a mélyedéseken, amelyek a védőpalánk felszerelésére szolgáltak, ostrom esetére, végig a csupasz kőfalon, le, a szédítő mélységbe, a száraz várárokba. Utóbbi hat lépés széles volt, három lépés mély, falai csúszósra polírozott kőlapokkal borítva. Alacsony fal vette körül, nehogy valaki véletlenül beleessen, de ferde, hogy ne nyújtson fedezéket. A fenekét borotvaéles szuronyok erdeje borította. Még ha lenne is kötele, amivel lemásszon, és egy őr sem figyelné, azok között akkor sem tudna átjutni. Bár a várárok arra szolgált, hogy végső esetben kint tartsa a trallokokat, az ő benntartására is nagyszerűen alkalmas volt.

Hirtelen végtelenül fáradtnak érezte magát, mintha minden erő kiszaladt volna a tagjaiból. Itt az Amyrlin Trón, és ő nem tud kijutni. Nem tud kijutni, az Amyrlin Trón pedig itt van. Ha a nő tud róla, ha tudja, hogy itt van, ha ő küldte a szelet, ami megragadta, az azt jelenti, máris vadászik rá, mégpedig aes sedai hatalommal felfegyverkezve. A nyulaknak több esélye van az íjával szemben. De föladni azért nem volt hajlandó. Egyesek szerint a folyóköziek leckéket adhatnának a köveknek és az öszvéreknek. Amikor semmi más nem maradt, a makacsságukba kapaszkodtak.

Lement a mellvédről, céltalanul kószált a várban. Nem törődött vele, merre megy, csak arra vigyázott, olyan helyre ne, ahol számíthatnának a felbukkanására. A szobájának a közelébe se, sem az istállóknak, vagy a kapuknak – Masema megkockáztathatja, hogy Uno a nyelvére veszi, és jelentheti, hogy ki akart menni –, sem a kerteknek. Semmi másra nem tudott gondolni, csak arra, hogy minden aes sedai-t elkerüljön. Még Moiraine-t is. Moiraine mindent tud róla. Igaz, ennek ellenére nem tett ellene semmit. Eddig. Legalábbis tudtommal nem. És ha meggondolta magát? Lehet, hogy ő küldött az Amyrlin Trónért.

Egy pillanatra egészen elveszettnek érezte magát; letörten dőlt a folyosó falának. A kemény kő nyomta a vállát. Kifejezéstelen szemmel meredt a semmibe, és olyasmiket látott, amikre még gondolni is rossz volt. Szelídítés. Tényleg olyan rossz lenne? Nem lenne jobb inkább túlesni rajta? Túl lenni az egészen? Becsukta a szemét, de továbbra is látta magát, amint sarokba szorított nyúlként kuporog, miközben az aes sedai-ok hollóként veszik körül. És egyre közelebb jönnek... A szelídített férfiak szinte mindig meghalnak, nem sokkal élik túl a dolgot. Egyszerűen nem akarnak tovább élni. Túlságosan is jól emlékezett Thom Merrilin szavaira, hogy belemenjen. Megrázta magát; továbbsietett. Ha túl sokáig marad egy helyben, előbb-utóbb megtalálják. Miért, egyébként nem? Mennyi ideig kerülhetem el őket? Be vagyok zárva, mint birka a karámba. Mennyi időm van még? Megérintette a kardja markolatát. Nem, nem vagyok birka. Sem az aes sedai-oknak, sem másoknak. Kicsit ostobának érezte magát, de elszántnak.

Az emberek időközben kezdtek visszatérni a munkájukhoz. A nagyteremhez legközelebbi konyhából beszélgetés moraja és tányércsörgés hallatszott. Este az Amyrlin és kísérete számára a nagyteremben tartanak majd lakomát. A szakácsok, a kukták, a pikolók izgatottan szaladgálva dolgoztak. A nyárshajtó kutyák vesszőkerekekben ügetve forgatták a tűz fölött piruló húsokat. Sietősen vágott át a melegen, a gőzön, fűszer- és fövő ételszagon. Egy futó pillantásnál többet senki nem vesztegetett rá; túl elfoglaltak voltak.

A hátsó szárny, ahol a szolgák éltek kis szobáikban, megbolygatott hangyabolyként nyüzsgött. Férfiak és nők valóságos tömege szaladt, hogy felvegye a legjobb libériáját. A gyerekek a sarkokban játszottak, ahol nem voltak láb alatt. A fiúk fakardokkal hadonásztak, a lányok faragott babákkal játszottak. Némelyik bejelentette, hogy az ő babája nem más, mint az amyrlin. A legtöbb ajtó nyitva állt, az ajtónyílásokat csak gyöngyfüzérek függönye takarta. Normális esetben ez azt jelentette, hogy a szoba lakója szívesen lát vendégeket, ma azonban csak annyit, hogy sietős a dolga. Még akik meghajoltak előtte, azok is menet közben, szinte lassítás nélkül.

Vajon mikor elmennek kiszolgálni, hányan hallják majd, hogy keresik őt? Hányan szólnak, hogy látták? Hányan mondják meg az aes sedai-oknak, merre találhatják? Hirtelen úgy érezte, minden elhaladó ravaszul méregeti, aztán elgondolkozva töpreng a háta mögött. Mintha még a gyerekek szeme is szúrósabb lett volna, mint eddig. Persze tudta, hogy csak képzelődik – biztos volt benne, kizárt, hogy tényleg igaz legyen –, mégis, amikor végre maga mögött hagyta a szolgaszállásokat, úgy érezte, mintha egy csapdából menekült volna ki ép bőrrel.

A vár egyes részei egészen kihaltak voltak, az ott dolgozókat elengedték a hirtelen támadt ünnepnap miatt. A páncélkovács-műhelyben egy tűz sem égett, nem csengtek az üllők. Csend. Hideg. Életnek semmi jele. De valahogy mégsem volt üres. Bizsergett a bőre. Villámgyorsan sarkon fordult. Senki. Csak a nagy, kocka alakú szerszámosládák, és az olajjal teli edzőhordók. Libabőrözni kezdett a nyaka. Megint hátrapördült. A kalapácsok, a fogók a helyükön lógtak, a falon. Mérgesen fürkészett körbe a nagy helyiségen. Nincs itt senki. Csak képzelődtem. Az a szél, meg az amyrlin egyszerre... Nem csoda, hogy kezdek rémeket látni.

Kint, a páncélkovács-udvaron egy pillanatra kavarogni kezdett körülötte a szél. Akaratlanul is megugrott, azt hitte, el akarja kapni. Megint rothadás szagát vélte érezni, és mintha valaki gúnyosan nevetett volna a háta mögött. Épp csak egy pillanatig. Rémülten, oldalazva fordult körbe. Próbált minden irányba nézni egyszerre. A nyers kőlapokkal borított udvaron nem volt rajta kívül senki. Csak képzelődtem, a fene esne bele! Biztos, ami biztos, azért futásnak eredt. A háta mögül mintha megint hallotta volna a kacajt, pedig most a szél sem fújt.

A faudvaron újra érezte a jelenlétet, mintha lett volna ott valaki. Úgy érezte, szemek lesik. A hosszú színek alatt felhalmozott magas farakások mögül fürkésző pillantások bámulják. Aztán meg az udvar túloldalán, az ácsműhely előtt álló deszka és gerendahalmok fölött. A fogadás miatt az ácsműhely is zárva volt. Nem volt hajlandó megfordulni, nem volt hajlandó belegondolni, hogyan kerülhet egyetlen szempár ilyen gyorsan egyik helyről a másikra, hogyan juthat át a nyílt udvaron a tűzifarakástól a deszkarakásig anélkül, hogy egy villanásnyi mozgást is észrevett volna. Biztos volt benne, hogy csak egyetlen szempár van. Képzelgés az egész. Vagy máris kezdek megőrülni. Megremegett. Nem, még nem. Fény, könyörgöm, még ne. Peckesen vonult át az udvaron. A láthatatlan fürkésző követte.

A vár mélyén húzódó sötét folyosókon haladt, ahol csak néhány, elszórtan álló fáklya adott félhomályos megvilágítást; aztán szárított borsós, vagy babos zsákokkal teli raktárokon át; répával, paszternákkal telehalmozott alacsony, széles deszkaállványok, máshol több sorban egymáson álló boros, sörös és sózott húsos hordók között; a szemek azonban mindig ott voltak. Néha követték, máskor már várták, amikor belépett valahova. Végig csak a saját léptei zaját hallotta, egyetlen ajtót nem hallott nyikorogni, csak amikor ő maga nyitotta ki, vagy csukta be, a figyelő szemek mégis mindig ott voltak. Fény, azt hiszem, mégiscsak kezdek megőrülni.

Aztán kinyitott egy újabb ajtót, és hirtelen emberi hangokat, emberi nevetést hallott, végtelen megkönnyebbülésére. Itt nem lesz láthatatlan szempár. Bement.

A helyiség egyik felét plafonig felhalmozott gabonával teli zsákok töltötték meg. A másikban férfiak térdeltek az egyik csupasz fal előtt, sűrű félkörben. Úgy tűnt, mind a munkások bőrmellényét és tál körül nyírt frizuráját viselik. Sehol egy harcosi varkocs, vagy libéria. Senki olyan, aki véletlenül elárulhatná. Na és szándékosan? Halk mormogásukon keresztül kockacsörgés hallatszott, majd valaki harsány kacajba tört ki a dobás láttán.

Loial is ott volt, nézte a játékot. Közben elgondolkodva dörzsölgette az állát, emberi hüvelykujjnál is jóval vastagabb mutatóujjával. Feje majdnem a közel két hossz magasan lévő szarufáig ért. A kockajátékosok felé sem néztek. Nem mintha az ogierek gyakori látvány lettek volna a Határvidéken, vagy bárhol másutt, de itt ismerték és elfogadták őket. Loial pedig Fal Darában volt már egy ideje, úgyhogy már nemigen keltett feltűnést. Az ogier sötét színű, merev gallérú, nyakig begombolt zubbonya a csípője alatt szoknyaszerűen bő lett. Egészen hosszú szárú csizmájáig leért. Egyik jókora zsebe duzzadásig volt tömve valami nehézzel, ami jócskán le is húzta. Valószínűleg könyvekkel, ahogy Rand ismerte. Loial még kockajátékot sem néz anélkül, hogy néhány könyv a közelében ne legyen.

Rand váratlanul azon kapta magát, hogy, bármilyen mélyen legyen is a csávában, vigyorog. Loial gyakran volt rá ilyen hatással. Az ogier olyan sokat tudott bizonyos dolgokról, miközben másokról oly keveset. És, úgy tűnt, mindent tudni akar. Mindamellett nagyon is jól emlékezett, mi történt, amikor először látta Loialt, bojtos füleivel, hosszú, lekonyuló szemöldökszőrével, széles orrával – majdnem olyan széles volt, mint az arca –, első látásra bizony azt hitte, egy trallokkal áll szemben. Még most is szégyellte. Ogierek és trallokok. Myrddraalok és éjféli mesék sötét zugaiból előkerült lények. Történetekből, legendákból megelevenedett dolgok. Mielőtt Emondmezőt elhagyta, azt hitte, a valóságban soha nem is léteztek. De azóta túl sok legendás lényt látott hús-vér valóságában megelevenedni, hogy valaha is biztos legyen benne, hogy valami nem létezik. Aes sedai-ok, láthatatlan szemek, szél, ami megragadja, és foglyul ejti. Lassan leolvadt az arcáról a mosoly.

– Minden történet igaz – mondta halkan.

Loial füle megrezzent, Rand felé fordította a fejét. Amikor meglátta, ki az, fülig érő vigyora szinte kettészakította az arcát. Odament hozzá.

– Áá, szóval itt vagy. – Hangja mély lódarázs-zümmögés. – Nem láttalak a fogadáson. Na, az aztán olyasmi volt, amilyet még sosem láttam. Kétszeresen is. A shienariak fogadóünnepségét sem, és az Amyrlin Trónt sem. Fáradtnak tűnik, nem gondolod? Nem lehet könnyű amyrlinnek lenni. Gondolom, még annál is rosszabb, mint Vénnek lenni. – Elgondolkodó arckifejezéssel hallgatott el, de csak amíg levegőt vett.

– Mondd, Rand, te is szoktál kockázni? Itt egy egyszerűbb játékot játszanak, három kockával. Mi négyet használunk a steddingben. De nem engednek játszani, tudod. Csak azt mondják „dicsőség az Építőknek!”, és nem hajlandóak ellenem fogadni. Szerintem ez nem igazságos. Szerinted? A kocka, amit használnak, tényleg elég kicsi – összehúzott szemöldökkel nézett a kezére; a markába tudott volna zárni egy emberi fejet –, de nekem akkor is az a véleményem...

Rand megragadta a karját, a szavába vágott. Az Építők!

– Loial, Fal Darát ogierek építették, nem igaz? Tudsz bármilyen kivezető utat, a kapukon kívül? Egy lyukat, amin ki lehet mászni. Egy csatornát. Bármit, csak elég nagy legyen, hogy egy ember ki tudja préselni rajta magát. Az se lenne rossz, ha szélvédett lenne.

Loial fájdalmas fintorral felelt. Szemöldökszőreinek vége csaknem az arcát súrolta.

– Mafal Dadaranellt ogierek építették, de azt a várost a trallok háborúban lerombolták. Ezt – érintette meg lágyan a kőfalat széles ujjbegyeivel – emberek építették. Mafal Dadaranellről tudnék alaprajzot rajzolni – láttam a térképeket, egyszer, egy régi könyvben, Stedding Shangtaiban –, de Fal Daráról semmivel nem tudok többet, mint te. Mindamellett jól megépített város ez, nem gondolod? Rideg, de jól meg van csinálva.

Rand a falnak dőlt, becsukta a szemét.

– Ki kell jutnom – suttogta. – A kapukat bezárták, senkit nem engednek ki, de nekem ki kell jutnom.

– De miért? – kérdezte Loial elgondolkozva. – Itt senki nem akar bántani. Jól érzed magad, Rand? – Hirtelen megemelte a hangját. – Mat! Perrin! Azt hiszem, Rand beteg.

Rand kinyitotta a szemét. Barátai már fel is egyenesedtek, a kockázók közül. Mat Cauthon, hosszú lábú, mint egy gólya, arcán félmosoly, mintha valami vicceset látna, amit rajta kívül senki. Bozontos hajú Perrin Aybara, széles vállakkal, vastag karral, kovácssegédként, kemény munkával szerzett izomkötegekkel. Mindketten folyóközi holmijukat viselték még, dísztelen és erős, de a sok utazástól már meglehetősen megviselt ruhákat.

Mat, miközben kilépett, visszadobta a kockákat a félkörbe. Az egyik játékos utána kiáltott:

– Hé, délvidéki, nem szállhatsz ki, amikor nyerésben vagy.

– Jobb, mint akkor, ha vesztésben vagyok – nevetett Mat. Automatikusan megérintette a zekéjét, deréktájékon. Rand összerezzent. Barátja egy nagy rubinnal díszített markolatú tőrt tartott ott, a kabátja alatt, egy tőrt, ami nélkül egy lépést sem tett sehová. A fegyveren rontás ült, Shadar Logoth holt városából származott. Olyan gonosz erő szennyezte be és átkozta el, ami csaknem olyan rossz volt, mint maga a Sötét Úr. Az a gonosz hatalom, amely egész Shadar Logothot kipusztította kétezer éve, de ami ennek ellenére most is ott élt az elhagyott romok között. A rontás idővel megöli Matet is, ha megtartja a tőrt. De ha hátrahagyja, még hamarabb végez vele. – Lesz még alkalmatok visszanyerni. – A térdelő férfiak közül egy páran savanyúan felhorkantak, jelezve, nemigen hisznek benne, hogy arra sok esély lenne.

Perrin lesütött szemmel követte Matet Rand felé. Perrin mostanában állandóan lesütött szemmel mászkált; görnyedt vállal, mintha túl nagy terhet cipelne, amit még ő is alig bír el.

– Mi a baj, Rand? – kérdezte Mat. – Olyan fehér vagy, mint az inged. Hé! Hol szerezted ezeket a ruhákat? Mi az, shienari lesz belőled? Talán én is veszek magamnak majd egy ilyen zekét, meg egy jó inget. – Megrázta a zekéje zsebét. Csörögtek benne az érmék. – Úgy tűnik, szerencsés vagyok a kockával. Szinte ahányszor csak hozzányúlok, nyerek.

– Nem kell venned semmit – felelte fáradtan. – Moiraine minden ruhánkat kicseréltette. Amennyire én tudom, már el is égették mind. Csak az maradt, ami rajtatok van. Elansu valószínűleg ezekért is eljön, úgyhogy én a helyetekben gyorsan átöltöznék, mielőtt lerángatja rólatok.

Perrin továbbra sem nézett föl, de elvörösödött. Mat még szélesebben vigyorgott, bár eléggé erőltetettnek tűnt a jókedve.

Nekik is volt néhány kínos találkozásuk a fürdőben, és csak Mat próbált úgy tenni, mintha nem számítana az egész.

– És nem vagyok beteg – folytatta. – Csak ki akarok jutni innen. Itt az Amyrlin Trón. Lan azt mondta... azt mondta, hogy így, hogy az amyrlin itt van, jobb lenne, ha én már egy hete elmentem volna. El kell mennem, és minden kapu zárva.

– Mit mondott? – húzta össze a szemöldökét Mat. – Nem értem. Soha nem mondott semmit az aes sedai-ok ellen. Most hirtelen miért? Nézd, Rand, én sem szeretem őket jobban, mint te, de nem fognak ártani nekünk. – Időközben lehalkította a hangját, sőt, hátra is nézett a kockázókra, nem figyeli-e őket valamelyik. Félni talán félnek az itteniek is az aes sedai-októl, de a Határvidéken nem gyűlölték őket, messze nem; egy tiszteletlen megjegyzés, velük kapcsolatban, könnyen verekedéshez vezethet, vagy rosszabbhoz. – Gondolj Moiraine-re. Nincs miért félni tőle, pedig aes sedai. Olyan vagy, mint az öreg Cenn Buie otthon, a felfujt rémmeséivel a Borforrás-fogadóban. Gondolj csak bele, bántott minket? Ők sem fognak. Miért is akarnának?

Perrin felnézett. Sárga szemei fényezett aranyként ragyogtak a félhomályban. Szóval Moiraine nem bántott minket? gondolta Rand. Mikor elhagyták a Folyóközt, Perrin szeme még éppolyan sötétbarna volt, mint Maté. Fogalma sem volt, hogy mi okozhatta a változást. Perrin nem akart beszélni róla, sőt, igazság szerint semmiről sem nagyon, amióta megtörtént a dolog. De a vállát is azóta tartja ilyen görnyedten, és azóta olyan távolságtartó, mintha a barátai között is egyedül érezné magát. Perrinnek a szeme, Matnek a tőre. Mindkettő elkerülhető lett volna, ha nem hagyják el Emondmezőt, márpedig Moiraine vitte el őket. Persze tudta, hogy igazságtalan. Könnyen lehet, hogy mindannyian halottak lennének, végeztek volna velük a trallokok, ha a nő nem érkezik a faluba. De ettől még Perrin nem fog úgy nevetni, mint régen, és nem tűnik el Mat övéből a tőr. Na és én? Ha otthon lennék, és valahogy ott is életben maradtam volna, akkor is az lennék, ami most vagyok? Legalább nem kéne azért aggódnom, mit tesznek velem az aes sedai-ok.

Mat még mindig kérdően nézett rá. Perrin is felemelte annyira a fejét, hogy a szemöldökei alól rámeredhessen. Loial türelmesen várt. Pedig nem mondhatja meg nekik, miért kell elkerülnie az amyrlint. Ők nem tudják, micsoda ő valójában. Lan, ő tudja, és Moiraine is. Meg Egwene és Nynaeve. Bár egyikük se tudna róla! Főleg Egwene ne. De legalább Mat és Perrin – és Loial is – még azt hitte, hogy az, akinek eddig ismerték. Úgy gondolta, inkább meghalna, mint hogy elárulja nekik, hogy aztán az ő szemükben is habozást és aggodalmat lásson, amikor ránéznek, ahogy Egwene-ében és Nynaeve-ében oly gyakran, bármennyire is igyekeznek elrejteni előle.

– Valaki... figyel – mondta végül. – És követ. Csak éppen... Csak éppen nincs ott senki.

Perrin felkapta a fejét. Mat idegesen nyalta meg az ajkait.

– Egy Enyész? – kérdezte.

– Természetesen nem – horkant fel Loial. – Hogy jutna be egy szemnélküli Fal Darába, akár a városba, akár a várba? Törvénybe van foglalva, hogy a város falain belül, senki nem rejtheti el az arcát, a lámpagyújtogatók pedig gondoskodnak róla, hogy éjszaka is meg legyenek világítva az utcák, ne legyenek mély árnyékok, ahol a Myrddraalok elrejtőzhetnének. Az egyszerűen kizárt.

– Falak nem állítanak meg egy Enyészt – mormogta Mat. – Ha igazán be akar jönni, akkor be tud. Nem hiszem, hogy a törvények vagy a lámpák jobban vissza tudnák tartani. – Ahogy most beszélt, nem is gondolta volna az ember, hogy kevesebb mint fél évvel ezelőtt még félig meg volt győződve, hogy az Enyészek csak a mutatványosok meséiben léteznek. De azóta ő is túl sokszor látta már őket a saját szemével.

– És ott volt a szél is – tette hozzá Rand. Alig remegett a hangja, miközben előadta, mi történt a torony tetején. Perrin ökle egyre jobban összeszorult, a végén már recsegtek az ujjai. – Én csak el akarok tűnni innen – fejezte be végül. – Délre akarok menni. Mindegy hová, csak el innen. Csak minél messzebb.

– De ha a kapuk zárva vannak – kérdezte Mat –, hogy jutunk ki?

Rand rámeredt.

– Jutunk?

Egyedül kell mennie. Előbb-utóbb veszélyes lesz a közelében lenni. Ő maga jelent majd veszélyt, és Moiraine nem tudta megmondani, mennyi ideje van még, mielőtt ez bekövetkezne.

– Mat, tudod jól, hogy Tar Valonba kell menned, Moiraine-nel. Azt mondta, az az egyetlen hely, ahol el tudnak választani a francos tőrödtől anélkül, hogy belehalnál. És tudod, mi történik, ha megtartod.

Mat megérintette a zekéjét a fegyver fölött. Láthatólag nem is volt tudatában, mit csinál.

– „Az aes sedai-ok ajándéka mindig csalétek” – idézte. – Hát, talán nem akarok olyan nagyon ráharapni a horogra. Lehet, hogy amit Tar Valonban akarnak tenni velem, rosszabb, mint ha oda sem megyek egyáltalán. Az is lehet, hogy Moiraine hazudik: „Az igazság, amit egy aes sedai mond, sosem az, aminek te gondolod.”

– Nincs még esetleg néhány régi mondás, amit ránk akarsz traktálni? – így Rand. – „A déli szél jó vendéget hoz, az északi üres házat”? „Hiába fested aranyszínűre a disznót, attól még disznó marad”? Vagy esetleg „A beszéd nem nyírja meg a birkát”? „A bolond szava, homok a szélben”?

– Nyugalom, Rand – mondta halkan Perrin. – Nem kell ilyen durvának lenned.

– Nem kell? Arra nem gondolsz, hogy esetleg nem akarom, hogy velem gyertek? Hogy elegem volt, hogy folyton csak a nyakamon lógtok, ráadásul állandóan bajba keveredtek, és tőlem várjátok, hogy kihúzzalak belőle benneteket? Egyszer sem jutott eszedbe? A fenébe is, fel sem merült, hogy esetleg unhatom, hogy mindig ott vagytok a sarkamban, ahányszor csak megfordulok? Mindig rám erőszakoljátok magatokat. Elegem van belőle. – Perrin döbbent, sértett arckifejezését látni olyan érzés volt, mintha kést döfnének belé, de folytatta, könyörtelenül. – Itt sokan úgy gondolják, nemesúr vagyok. Uraság. Azt hiszem, tetszik a dolog. De nézzetek csak magatokra. Leálltok kockázni néhány trágyahordóval. Ha elmegyek, egyedül megyek. Ti ketten mehettek Tar Valonba, vagy csavaroghattok magatokban, de én magam megyek.

Mat arca megfeszült. Olyan erővel szorította a tőrt a zekéjén keresztül, hogy elfehéredtek az ujjai.

– Ha ezt akarod – mondta fagyosan. – Én azt hittem... Ahogy akarod, al'Thor. De ha esetleg úgy döntök, hogy ugyanakkor indulok el, amikor te, jobb, ha nem próbálsz megakadályozni, és nem jössz a közelembe.

– Amíg a kapuk zárva, senki nem megy sehova – jegyezte meg Perrin. Megint a padlóra meredt. Nevetés csattant föl a fal mellett kockázók között. Valaki éppen veszíthetett.

– Menjetek bár, vagy maradjatok, együtt vagy külön, nem számít – jelentette ki Loial. – Mindhárman ta'verenek vagytok. Még én is látom, pedig nekem nincs is meg az a Képességem. Pusztán abból, ami körülöttetek történik. És Moiraine Sedai is egyetért.

Mat felemelte a kezét.

– Ebből elég, Loial. Többet hallani sem akarok róla.

Az ogier a fejét csóválta.

– Akár hallod, akár nem, attól még igaz. Az Idő Kereke szövi a Kor Mintáját, az emberek életét használva fonálnak. Ti hárman pedig, ta'verenek, vagytok a szövedék fókuszpontjai.

– Elég, Loial.

– A Kerék, egy ideig körétek igazítja, gyökeresen megváltoztatja a Mintát, akármit csináltok. És hogy mit csináltok, azt nagyobb valószínűséggel dönti el a Kerék, mint ti magatok. A ta'verenek minden lépésükkel történelmet csinálnak, és már puszta létezésükkel alakítják a Mintát, de ugyanakkor őket még szigorúbban meghatározott pályán irányítja a Kerék, mint másokat. Akárhová mentek, akármit tesztek, amíg a Kerék másképp nem dönt, addig...

– Elég! – kiáltotta Mat. A kockázók hátranéztek, de olyan csúnyán nézett vissza rájuk, hogy inkább újra a játékuk felé fordultak.

– Bocsáss meg – morajlotta Loial. – Tudom, hogy túl sokat beszélek, de nem akartam...

– Na, én itt nem maradok tovább – közölte Mat a plafonnal – egy nagyszájú ogierrel és egy bolonddal, akinek akkora a feje, hogy nem fér a kalapjába. Jössz, Perrin? – Perrin sóhajtott, Randre nézett, aztán bólintott.

Rand elszoruló torokkal nézte, ahogy távoznak. Egyedül kell mennem. Fény, segíts, de muszáj.

Az ogier is utánuk bámult, aggodalmasan lekonyuló szemöldökkel.

– Rand, én igazán nem akartam...

Rand próbálta minél nyersebbre venni a hangját.

– Te meg mire vársz? Menj csak velük! Nem értem, miért vagy még mindig itt. Ha nem tudsz kivezető utat, semmi hasznodat nem látom. Menj csak! Menj, keresgéld csak a fáidat, meg a drágalátos ligeteidet, ha még nem vágták ki mindet. Ha meg mégis, annál jobb.

Loial csészényi szemei döbbentnek és sértettnek tűntek, legalábbis először, mert aztán lassan összehúzta őket. Szinte dühödtnek tűnt, bár Rand azt nem igazán hitte. Néhány régi történet szerint az ogierek tüzesek, bár az sosem derült ki, hogy ez tulajdonképpen miben nyilvánul meg, de ő a maga részéről Loialnál gyengédebb és türelmesebb valakit sosem látott még.

– Ha ez a kívánsága, Rand al'Thor – mondta fagyosan az ogier. Feszes, gyors főhajtás után, Mat és Perrin után indult.

Rand a gabonás zsákokra rogyott. No, csúfolta egy hang a fejében, most jól megcsináltad. Muszáj volt, felelte. Már a közelemben lenni is veszélyes lesz. Vér és hamu, végül is meg fogok őrülni, és... Nem, nem fogok! Egyszerűen nem fogom használni a Hatalmat, akkor pedig nem őrülök meg, és... De nem kockáztathatom az életüket. Nem tehetem, hát nem érted? De a hang csak nevetett rajta.

Csak ekkor vette észre, hogy a kockázók őt nézik. Továbbra is ott térdeltek a fal mellett, de mindannyian felé fordultak. A shienariak mind udvariasak és korrektek voltak, társadalmi osztálytól függetlenül, szinte mindig, még a leggyűlöltebb ellenségükkel is, az ogierek pedig sosem voltak egy shienari ellenségei sem. Tekintetükből döbbenet áradt. Az arcuk érzelemmentes maradt, de a pillantásukból látszott, mennyire helytelenítik, amit tett. Valahol ő maga is egyetértett velük, amitől a vádló tekintetek csak még fájdalmasabban döftek belé. Csak nézték, ő mégis olyan sietősen botladozott ki a raktárból, mintha üldöznék.

Kábán haladt tovább a raktárakon át. Olyan helyet keresett, ahol elrejtőzhetne, amíg újból megnyílnak a kapuk. Akkor majd elbújik egy élelmiszerszállító kocsi alján, vagy valami ilyesmi. Már ha nem kutatják át a kifelé tartó szekereket. Már ha nem kutatják át utána a raktárakat, meg az egész várat. De arra gondolni sem volt hajlandó, makacsul kereste tovább a biztonságos helyet. De akármit is talált – egy mélyedést a gabonás zsákok között, egy keskeny folyosót a boroshordók és a fal között, egy elhagyatott raktárat félig telihalmozva üres ládákkal, mindig maga elé tudta képzelni, amint a keresők rátalálnak ott. Vagy a láthatatlan figyelő, akárki, vagy akármi is legyen. Így hát ment, keresgélt tovább, szomjasan, porosan, pókhálós hajjal.

Ekkor ért egy félhomályos folyosóra, és Egwene-nel találta szemközt magát. A lány lassan osont előre. Időnként meg-megállt, belesett egy raktárhelyiségbe. Sötét, derékig érő haját piros szalag fogta össze. Sárgásszürke, shienari divat szerint szabott, piros szegélyű ruhát viselt. A lány láttán szomorúság és fájdalom öntötte el, rosszabb, mint amikor elkergette Matet, Perrint és Loialt. Abban a meggyőződésben nőtt föl, hogy egy napon összeházasodik Egwene-nel. Mindketten úgy nőttek fel. De most...

A lány rémülten ugrott meg, amikor hirtelen előtte termett. Hangosan kapott levegőért. Ennek ellenére így szólt:

– Szóval itt vagy. Mat és Perrin elmondta, mit csináltál. És Loial is. Tudom, mit akarsz elérni, de ostobaság, amit csinálsz. – Összefonta a karját a melle alatt, nagy, sötét szemeivel szigorúan nézett rá. Rand sokat töprengett, hogy hogyan csinálja, hogy tud lenézni rá, amikor csak akar, mikor a válláig sem ér, és ráadásul még két évvel fiatalabb is.

– Nagyszerű – felelte. A lány haja hirtelen dühíteni kezdte. Amíg el nem hagyta a Folyóközt, nem látott felnőtt nőtt befonatlan hajjal. Emondmezőn minden lány türelmetlenül várta, mikor mondja a Nőkör, hogy eléggé érett már, hogy befonhassa a haját. Egwene is. Most meg itt van, kiengedett hajjal, amit csak egy szalag tart. Én szeretnék hazamenni, de nem lehet, ő pedig alig várja, hogy elfelejthesse Emondmezőt. – Te is menj, és hagyj békén. Amúgy sem hiszem, hogy egy juhász társaságában szeretnél lenni most már. Van már épp elég aes sedai a várban, akit körbeudvarolhatsz. És ha lehet, ne mondd meg nekik, hogy láttál. El akarnak kapni, semmi szükség, hogy még te is segíts nekik.

A lány arcán élénkpiros foltok nőttek.

– Tényleg azt hiszed, hogy képes lennék...

Sarkon fordult, hogy otthagyja, de Egwene egy kiáltással rávetette magát, elkapta a lábát. Mindketten a földre zuhantak. A batyui és a nyeregtáskái lerepültek a válláról. Földet érve nagyot nyögött; a kardmarkolat alaposan az oldalába mélyedt. Aztán még egyszer, amikor a lány rámászott, és a hátára ült, mintha szék lenne.

– Az anyám – kezdte Egwene határozott hangon – mindig azt mondta, hogy a legjobban úgy lehet megtanulni egy férfival bánni, ha az ember megtanul öszvéren lovagolni. Azt mondta, legtöbbször nagyjából ugyanannyi eszük van. Az öszvér néha okosabb.

Rand fölemelte a fejét, a válla fölött hátranézett rá.

– Szállj le rólam. Szállj le! Ha nem szállsz le – lehalkította, vészjóslóra változtatta a hangját – teszek veled valamit. Tudod, mi vagyok. – Biztos, ami biztos, még szúrósan is nézett.

Egwene gúnyosan horkantott.

– Nem tennéd, még ha tudnád sem. Nem bántanál te senkit. De amúgy sem vagy rá képes. Tudom, hogy nem vagy képes tetszés szerint bármikor fókuszálni a Hatalmat, egyszerűen csak néha megtörténik a dolog, nem tudsz uralkodni rajta. Úgyhogy nem teszel velem semmit, sem mással. Én viszont egy ideje rendszeresen leckéket veszek Moiraine-nel, úgyhogy, ha nem hallgatsz a jó szóra, Rand al'Thor, lehet, hogy egyszerűen felgyújtom a nadrágod. Annyira már képes vagyok. Csak viselkedj továbbra is így, és majd meglátod. – Hirtelen, épp csak egy pillanatra, harsogva lángolt föl a falon a hozzájuk legközelebb eső fáklya. A lány felsikkantott, döbbenten nézte.

Rand hátracsavarta a felsőtestét, elkapta a karját, és lerántotta magáról, majd a fal mellé ültette. Mire ő maga is felült, a lány szemben ült vele, és vadul dörzsölgette a karját.

– Tényleg megtetted volna, mi? – förmedt Egwene-re. – Olyasmivel játszol, amiről még azt sem tudod, hogy működik. Mindkettőnket szénné égethettél volna!

– Férfiak! Ha nem tudtok megnyerni egy vitát, vagy elfuttok, vagy erőszakot vettek be!

– Na, álljunk csak meg! Ki is buktatott fel kit? Ki ült rá kire? És azzal fenyegettél – még meg is próbáltad! –, hogy... – Felemelte a kezét. – Na nem. Azt már nem! Állandóan ezt csinálod velem. Ahányszor csak észreveszed, hogy egy vitában kezdesz rosszul állni, egyszer csak hirtelen azon veszem észre magam, hogy már valami egész másról vitatkozunk. De most nem fog menni.

– Nem vitatkozom – mondta Egwene nyugodtan. – És témát váltani sem akarok. Mi más az elrejtőzés, mint elfutás? És miután elbújtál, előbb-utóbb tényleg el is akarsz menekülni. Arról nem is beszélve, hogy megsértetted Matet, Perrint és Loialt. Meg engem is. Arról már meg is feledkeztél? Tudom, hogy miért csináltad. Attól félsz, hogy bántani fogsz valakit, vagy még rosszabbat teszel vele, ha hagyod, hogy bárki is a közeledben maradjon. De ha nem teszed, amit nem szabad, akkor nincs miért félned, hogy bárkit is bántanál. Te meg csak rohangálsz ide-oda, mindenkire ráförmedsz, és még csak azt sem tudod, van-e rá egyáltalán okod. Miért tudná az amyrlin, vagy bármelyik másik aes sedai Moiraine-en kívül, hogy egyáltalán létezel?

Pár pillanatig csak nézett rá. Minél több időt töltött Moiraine-nel és Nynaeve-vel, a lány annál jobban kezdett úgy viselkedni, mint ők. Vagy legalábbis próbált. Néha nagyon is hasonlóak voltak, az aes sedai és a javasasszony, távolságtartóak és mindentudóak. Zavarba ejtő volt Egwene-t is ilyennek látni. Végül gondolt egyet, és elmondta neki, amit Lantól hallott.

– Mi mást jelenthetne ez?

A lány keze megállt kardörzsölgetés közben, szemöldökráncolva töprengett.

– Moiraine tud rólad, és nem tett semmit, most miért tenne? De ha Lan... – A szemébe nézett, továbbra is összehúzott szemöldökkel. – A raktárakban fognak keresni először. Ha egyáltalán keresni fognak. De addig is, amíg kiderül, hogy szándékukban áll-e ilyesmi, valami olyan helyre kell rejtenünk, ahol soha nem jutna eszükbe keresni. Tudom is. A börtön.

Rand felpattant.

– A börtön?!

– Nem egy cellában, buta. Esténként néha lemegyek, meglátogatom Padan Faint. Időnként Nynaeve is. Senki nem fog fennakadni rajta, ha ma egy kicsit hamarabb megyek. Sőt, igazság szerint, mindenkit annyira leköt most az amyrlin, hogy szerintem talán fel sem tűnik, hogy ott voltunk.

– Na de Moiraine...

– Ő nem megy le a börtönbe, nem ott hallgatja ki Fain mestert. Föl szokta vitetni magához. És az utóbbi hetekben azt is ritkán. Hidd el, ott biztonságban leszel.

Ő azért még mindig habozott. Padan Fain.

– Tulajdonképpen miért látogatod meg a házalót egyáltalán? Hiszen árnybarát, maga is beismerte. Ráadásul a legrosszabbak közül való. A fenébe is, Egwene, ő hozta a trallokokat Emondmezőre! A Sötét Úr kopója! Ő maga hívta így magát! Téleste óta szaglássza a nyomomat.

– Hát, most már viszont rács mögött van, nincs miért félni tőle. – Most Egwene habozott, majdhogynem könyörögve nézett rá. – Ne felejtsd el, minden tavasszal eljött a szekerével a Folyóközbe, amióta csak megszülettem. Mindenkit ismer, akit én, ismeri az egész szülőföldemet. Furcsa, de amióta be van zárva, egyre jobb lesz a kedélye. Mintha kezdene kitörni a Sötét Úr szorításából. Újra nevet, vicces történeteket mesél, emondmezőiekről, meg néha olyan helyekről, amikről azelőtt nem is hallottam. Néha egészen olyan, mint régen. Egyszerűen csak örülök, hogy otthoni dolgokról beszélgethetek valakivel.

Minthogy én mostanában kerültelek, gondolta Rand. Perrin mindenkit került, Mat pedig minden idejét szerencsejátékokkal és mulatozással tölti.

– Nem kellett volna olyan zárkózottnak lennem – mormogta, majd sóhajtott. – Hát, ha Moiraine szerint biztonságos odamenned, akkor, gondolom, nekem sincs mitől félnem. De nincs rá szükség, hogy te is belekeveredj.

Egwene fölállt. Feltűnően a szoknyája leporolására összpontosított, kerülte a tekintetét.

– Ugye, Moiraine azt mondta, hogy biztonságos? Egwene?

– Moiraine Sedai soha nem mondta, hogy nem látogathatom meg Fain mestert – felelte óvatosan a lány.

Rand rámeredt, majd kitört:

– Meg sem kérdezted. Nem is tud róla. Egwene, ez nagy ostobaság. Padan Fain árnybarát, olyan gonosz, amilyen árnybarát csak lehet.

– Ketrecbe van zárva – húzta fel az orrát a lány. – És nem kell mindenhez engedélyt kérnem Moiraine-től. Különben is, nem gondolod, hogy kissé késő azon aggódnod, hogy azt teszed-e, amit egy aes sedai helyesnek tart? Na, jössz vagy nem?

– Nélküled is megtalálom a börtönt. Engem keresnek, vagy fognak. Árthat neked, ha velem vagy, amikor megtalálnak.

– Nélkülem – mondta gúnyosan a lány – valószínűleg elbotlasz a saját lábadban, és egyenesen az amyrlin ölébe esel, aztán mindent bevallasz, miközben ki akarod dumálni magad a csávából.

– Vér és hamu, neked a Nőkörben lenne a helyed, otthon. Ha a férfiak mind olyan ügyetlenek és magatehetetlenek lennének, mint gondoljátok, akkor soha...

– Most itt akarsz állni és beszélgetni, amíg tényleg meg nem találnak? Szedd föl a holmid, és gyere velem. – Válaszra sem várva sarkon fordult, és elindult a folyosón. Rand magában morogva, kelletlenül engedelmeskedett.

A hátsó kerülő utakon, amerre mentek, kevesen jártak, főleg szolgák, mégis úgy érezte, mind alaposan megjegyzik, hogy látták. Nem egy elutazásra készülő, csomagokkal megrakott férfit, hanem kifejezetten őt, Rand al'Thort. Persze tudta, hogy csak képzelődik – vagy legalábbis remélte –, ennek ellenére megkönnyebbült, amikor megálltak egy folyosón, mélyen a vár alatt, egy magas ajtó előtt. Az ajtón vasrácsos kémlelőnyílás nyílt. A vastag fát épp olyan vastag vaspántok erősítették, mint a vár kapuit. A rács alatt kopogtató lógott.

A rácson keresztül csupasz falak látszottak ki, és két varkocsos harcos, amint hajadonfőtt ülnek, egy asztal mellett. Az asztalon lámpa állt. Az egyik őr hosszú, lassú húzásokkal tőrt fent egy kővel. Egy pillanatra sem hagyta abba, akkor sem, amikor Egwene bezörgetett a kopogtatóval, éles, fémes zajt hallatva. A másik katona egy darabig csak nézett az ajtóra, kifejezéstelen, bár kissé mégis mogorva arccal, mintha mérlegelne, aztán végül mégiscsak fölállt, és odajött. Alacsony volt és tömzsi, alig tudott átnézni a kémlelőnyílás négyzethálót alkotó rácsain.

– Mit akarsz? Ó, szóval megint te vagy az, kislány. Jöttél meglátogatni az árnybarátodat? Ez ki? – Nem mutatta jelét, hogy ki akarná nyitni az ajtót.

– Egy barátom, Changu. Ő is szeretné látni Fain mestert.

A férfi Randet méregette. Felső ajka remegett, elő-elővillantva a fogait. Rand nem tartotta valószínűnek, hogy ez mosoly akar lenni.

– Hát – mondta végül Changu –, jól van. Jó magas vagy, he? Magas. És igencsak ki vagy nyalva a fajtádhoz képest. Valaki elkapott a keleti végeken és kézhez szoktatott? – Hangos csattanással húzta el a reteszt, majd felrántotta az ajtót. – Hát gyertek be, ha akartok. – Gúnyosan folytatta. – Vigyázzon, be ne verje a fejét, méltóságos uram.

Ettől nem kellett félnie; az ajtó Loialnak is elég magas lett volna. Követte Egwene-t. Közben összeráncolt szemöldökkel tűnődött, nem akar-e netán bajt keverni ez a Changu. Ő volt az első udvariatlan shienari, akivel eddig találkozott. Még Masema is inkább csak hűvös volt, mint nyers. A fickó azonban csak bevágta az ajtót, és helyrelökte a súlyos reteszt, majd az asztal mellett lévő polcokhoz lépett, és levett egyet az ott sorakozó lámpákból. A másik őr közben egy pillanatra sem hagyta abba a kése élezését. Még csak fel sem nézett. A szoba az asztaltól, a lócáktól és a polcoktól eltekintve, üres volt. A padlót szalma borította. Vasalt ajtó vezetett tovább, a börtön mélyére.

– Szükségetek lesz némi fényre, nem? – így Changu. – Ott benn, a sötétben, az árnybarát barátotokkal. – Felnevetett, harsányan, jókedv nélkül. Meggyújtotta a lámpát. – Már vár rátok. – Egwene kezébe nyomta a lámpát, majd szinte várakozásteljesen nyitotta ki a belső ajtót. – Már vár rátok. Ott bent, a sötétben.

Rand idegesen torpant meg a feketeség határán. Changu szélesen vigyorgott mögötte. Egwene azonban megragadta a mandzsettáját, és behúzta maga után. Az ajtó bevágódott. Majdnem elkapta a sarkát. A retesz hangos csattanással zárult be. Csak a lámpa fénye maradt. Kis fénykör a feketeségben.

– Biztos vagy benne, hogy kienged majd minket? – kérdezte. A fickó még csak nem is nézett a kardjára, sem az íjára, meg sem kérdezte, mi van a csomagjaiban. – Nem valami jó őrök. És ha azért jöttünk volna, hogy kiszabadítsuk Faint? Honnan tudhatja, hogy nem?

– Annál jobban ismernek már – felelte a lány, bár a hangjából úgy tűnt, kissé ő is aggódik. – Minden alkalommal egyre rosszabbnak tűnnek, ahányszor csak idejövök. Az összes őr. Egyre rosszindulatúbbak és mogorvábbak. Changu először még vicceket mesélt. Nidao már meg sem szólal egyáltalán. De gondolom, bárkinek elrontaná a kedélyét, ha ilyen helyen kellene dolgoznia. Persze lehet, hogy csak én érzem így. Nekem sem tesz túl jót.

Ennek ellenére magabiztosan húzta a sötétségbe. Ő mindenesetre a kardján tartotta a szabad kezét.

A halvány lámpafény széles folyosót világított meg. Mindkét oldalt lapos vasrácsok szegélyezték. Minden rács mögött egy cella. Azok közül, amik mellett elhaladtak, csak kettőben volt fogoly. Ezek, amikor a fény rájuk vetült, felültek keskeny matracukon, kezükkel eltakarták a szemüket, az ujjaik közül lestek ki. Noha rejtve volt az arcuk, mégis biztos volt benne, hogy rosszindulatúan merednek rájuk. A lámpafényben csillogott a szemük.

– Ez itt, szeret inni és verekedni – mormogta Egwene. Egy testes, duzzadt öklű fickó előtt jártak éppen. – Ezúttal teljesen egyedül összetörte egy kocsma berendezését a városban, és közben csúnyán megsebesített egy pár embert. – A másik fogoly aranyhímzésű, bő ujjú kabátot és rövid, fényes csizmát viselt. – Ő pedig megpróbálta elhagyni a várost, anélkül, hogy kifizette volna a számláját a fogadóban. – Meglehetősen felháborodottnak tűnt. A lány apja ugyanis fogadós volt, egyben Emondmező polgármestere. – Amellett vagy fél tucat boltosnak és kereskedőnek is adósa maradt.

Mindkét férfi rájuk vicsorgott, és mély torokhangon bugyogtak belőlük a káromkodások. A kereskedők testőreitől sem hallott különbeket.

– Ők is mindennap egyre rosszabbak lesznek – mondta Egwene fojtott hangon, azzal megszaporázta a lépteit.

Mire Padan Fain cellájához értek, a lány annyira megelőzte, hogy Rand már nem is volt a fénykörben. Úgy is állt meg, nem lépett be a fénybe.

Fain a priccsén ült, várakozásteljesen előrehajolva. Mintha tényleg már várta volna őket, ahogy Changu mondta. Csontos, szúrós szemű ember volt, hosszú karú, nagyorrú, most még ösztövérebb, mint ahogy Rand emlékezett rá. Nem a börtön miatt – a foglyok ugyanazt az ételt kapták, mint a szolgák, még a legelvetemültebbnek sem adtak kevesebbet –, hanem amiatt, ahogy azelőtt élt, mielőtt Fal Darába jött volna.

A látványa olyan emlékeket ébresztett benne, amelyeket szívesebben elfelejtett volna. Fain, amint nagy, házalószekere bakján ülve áthalad a Szekér-hídon. Amikor Emondmezőre érkezett, Téleste napján. Hogy aztán Téleste megjelenjenek a trallokok is, és gyilkoljanak, gyújtogassanak, vadásszanak. Hogy három fiatalemberre vadásszanak. Ahogy Moiraine mondta. Csak rám vadásztak volna, ha tudták volna. És Fain volt a kopójuk.

Egwene érkeztére a volt házaló felállt. Ő nem takarta el a szemét, még csak nem is hunyorgott a hirtelen fényben. Ehelyett a lányra mosolygott, bár csak a szájával. A pillantása hideg maradt. Átnézett Egwene feje fölött, egyenesen Randre, noha az a sötétben állt, a fénykörön túl. Rászegezte hosszú mutatóujját is.

– Érzem, hogy ott vagy, ott bujkálsz, Rand al'Thor – mondta, majdhogynem dúdolva. – Nem rejtőzhetsz el, előlem nem, és előlük sem. Azt hitted, vége, igaz? De a harc sosem ér véget, al'Thor. Eljönnek értem, és érted is, és a háború folytatódik. Akár életben maradsz, akár meghalsz, neked sosem lesz vége. Soha. – Kántálni kezdett.

Közel a nap, mely majd kiszabadít.

Szabad leszek én is, mint ahogy te is.

Közel a nap, mikor mind halál fia.

Te biztosan meghalsz, de én nem, soha.

Maga mellé ejtette a kezét. A fejét felemelte, meredten bámult valahová ferdén felfelé, a sötétségbe. Szája gonosz vigyorra görbült, mély torokhangon kuncogott, mintha valami vicceset látott volna.

– Mordeth többet tud, mint bármelyikőtök. Mordeth sokat tud.

Egwene elhátrált a cellától, egészen Randig. Most már csak a fénykör széle érte el Fain cellájának rácsait. Magát a házalót elnyelte a sötétség, de a kuncogását még hallották. Bár már nem látta, Rand így is biztos volt benne, hogy Fain továbbra is a semmibe mered.

Megborzongott, lefejtette az ujjait a kardja markolatáról.

– Fény! – mondta rekedten. – Ezt nevezed te olyan viselkedésnek, mint régen?

– Vannak jobb meg rosszabb napjai – felelte Egwene bizonytalan hangon. – Ez rosszabb, sokkal rosszabb, mint általában.

– Kíváncsi lennék, mit láthat. Teljesen őrült, a puszta plafont bámulja a teljes sötétségben. – Ha a kő nem lenne ott, egyenesen a női szállásra nézne. Moiraine és az amyrlin felé. Megint megborzongott. – Őrült.

– Ez nem volt jó ötlet, Rand – Egwene távolabb vonta a cellától. Közben a válla fölött hátra-hátralesett. Halkabbra fogta a hangját, mintha attól félne, Fain kihallgathatja őket. A házaló kuncogása követte őket. – Még ha itt nem is keresnek, nem maradhatok a közelében, amíg ilyen, és szerintem neked sem lenne tanácsos. Ma valahogy olyan... – Nagy levegőt vett remegve. – Van egy hely, ahol még biztosabb, hogy nem fognak keresni, mint itt. Eddig azért nem említettem, mert ide könnyebb volt bejuttatni. A női szálláson viszont soha nem fognak keresni. Soha.

– A női...?! Lehet, hogy Fain megőrült, de te még nála is hibbantabb vagy. Nem bújhatsz a darazsak elől a darázsfészekbe.

– Tudsz jobbat? Melyik az a hely, ahová egyetlen férfi sem lép be anélkül, hogy egy nő meghívná? Még Agelmar nagyúr sem? Melyik az a hely, ahol senkinek eszébe sem jutna keresni egy férfit?

– Melyik az a hely, ami teli lesz aes sedai-okkal? Ez őrültség.

A lány a csomagjait babrálta. Közben sorolni kezdte az utasításait, mintha már el is lenne döntve a dolog.

– A kardodat és az íjadat csomagold a köpenyedbe. Akkor azt fogják hinni, hogy az én holmijaimat cipeled. Nem hinném, hogy különösebben nehéz lenne találni neked egy inget és egy mellényt, ami nem túl szép. Viszont görnyedten kell járnod.

– Mondtam, nem csinálom.

– Minthogy amúgy is olyan makacs vagy, mint egy öszvér, ezzel az erővel nyugodtan lehetsz a teherhordó állatom. Kivéve, ha inkább mégis szeretnél itt maradni, vele.

Fain nevetve suttogott valahonnan a feketeségből.

– A harcnak sosincs vége, al'Thor. Mordeth tudja.

– Azt hiszem, ha leugranék a falról, jobbak lennének az esélyeim – morogta Rand. De azért leengedte a batyuit a válláról, és nekiállt becsomagolni az íját és a kardját, ahogy a lány javasolta. Fain tovább nevetett a sötétben.

– Soha nincs vége, al'Thor. Soha.

Negyedik fejezet

Hívatva

Moiraine megigazította tekergőző repkény- és szőlőinda-mintájú vállkendőjét, és megszemlélte a hatást a sarokban álló magas, keretes tükörben. Egyedül volt a szobájában. Ha mérges volt, nagy, sötét szemei szúrósak is tudtak lenni, mint egy karvalyé. Most majdhogynem átdöfték a tükröt. Puszta véletlen, hogy a vállkendő a nyeregtáskájában volt, amikor Fal Darába jött. A vállkendőket, amelyeken, a viselőjük háta közepén, Tar Valon lángja látható, a hosszú rojtokkal díszített szegély pedig olyan színű, mint a tulajdonos ajahja – Moiraine-é kék, mint a reggeli égbolt –, Tar Valonon kívül ritkán viselték, de még Tar Valonban is általában csak a Fehér Toronyban. Nem sok alkalom volt, amikor ilyen ünnepélyesen kellett volna öltözködniük, eltekintve a Torony Csarnoka üléseitől. A Ragyogó Falakon túl, pedig a Láng látványa, túl sok embert ijesztene el. Az ilyenek, jó esetben csak elmenekülnek, rossz esetben hívják a Fény Gyermekeit. A fehérköpenyek nyilai az aes sedai-okat ugyanúgy megölik, mint bárki mást, és a Gyermekek túl agyafúrtak voltak, semhogy elkövették volna azt a hibát, hogy engedjék az aes sedai-nak észrevenni az íjászt, mielőtt kilövi a nyilát, és amikor még tehetne ellene valamit.

Arra mindenesetre semmiképp nem számított, hogy Fal Darában valaha is vállkendőt kellene viselnie. De ha az amyrlinhoz megy audenciára az ember, bizonyos illemszabályokat be kell tartani.

Karcsú volt, és cseppet sem magas; az aes sedai-ok sima arcú kortalansága általában fiatalabbnak mutatta a koránál. Ennek ellenére, tiszteletet parancsoló fellépésével és rendíthetetlen higgadtságával, bármilyen társaságot és helyzetet uralni tudott. A cairhieni királyi palotában nevelkedvén, már gyermekkorától magába szívta az ehhez szükséges viselkedést, amit az aes sedai-ként eltöltött évek nemhogy gyengítettek volna, de kifejezetten erősítettek. Tisztában volt vele, hogy ma mennyire szüksége lehet még rá. Ma csak kívülről tűnt higgadtnak. Biztos, hogy valami baj van, különben nem jött volna személyesen, gondolta legalább tizedszer. De ez ezer újabb kérdést szült. Milyen baj, és kit hozott magával? Miért ide? Miért most? Nem ronthatunk el mindent, amikor már kezdtek jól alakulni a dolgok.

Megérintette a vékony aranyláncot, amit vállára omló hullámos hajába font. Ujján tompán megcsillant a Nagy Kígyót ábrázoló gyűrű. A láncról kis átlátszó, kék kő lógott a homloka közepére. A Fehér Toronyban sokan tudtak a trükkökről, amikre e fókusznak a segítségével képes. Egyszerű, csiszolt, kék kristálydarabka volt, jelentéktelen apróság, amit egy fiatal lány használt az első lépések megtételére, amikor még nem volt, aki irányítsa, tanítsa. Az a bizonyos lány emlékezett az angrealokról, és a még azoknál is erősebb sa'angrealokról szóló mesékre – a Legendák Korából fennmaradt csodás tárgyak voltak ezek, amelyek lehetővé tették egy aes sedai-nak, hogy többet fókuszáljon az Egyetlen Hatalomból, mint amire egyébként bárki képes lenne – és ebből arra a következtetésre jutott, hogy valamiféle tárgyi fókuszra mindenképpen szükség van a Hatalom irányításához. Fehér toronybeli nővérei tudtak egy-két trükkjéről, másokat pedig sejtettek, néhány olyat is, ami valójában nem is létezett. Némelyik elképzeléstől egészen megdöbbent, amikor a fülébe jutott. Amire valójában képes volt vele, mind egyszerű apróság volt, bár némelyik hasznos tudott lenni néha. Olyasmik, amik egy gyermeknek eszébe juthatnak. De ha nem a megfelelő nővérek kísérték el az amyrlint, a kristály zavarba hozhatja őket, a róla szóló mesék miatt.

Kopogtattak a terem ajtaján, gyorsan és kitartóan. Egyetlen shienari sem kopogna így senki ajtaján, de az övén a legkevésbé. Tovább nézett a tükörbe, amíg el nem érte, hogy a tükörképe higgadtan nézzen vissza rá. Sötét szemei kifürkészhetetlenné váltak. Ellenőrizte az övén lógó puha bőrzacskót. Akármilyen baj hozta is ide Tar Valonból, ha ezt a problémát meglátja, az összes többit elfelejti. Újra kopogtak, még erőszakosabban, mint előzőleg. Átvágott a szobán, nyugodt mosollyal tárta ki az ajtót a két nő előtt, akik érte jöttek.

Mindkettőt ismerte. A barna hajú, kék keretes vállkendőjű Anaiya volt, a szőke, piros keretes kendőjűt, pedig Liandrinnak hívták. Liandrin nemcsak fiatalnak tűnt, hanem az is volt, amellett szép is. Babaarcán apró szája állandóan nyűgösnek tűnt. Már éppen emelte a kezét, hogy újra kopogtasson. Sötét szemöldöke és barna szeme éles kontrasztban állt a vállát söprő rengeteg, vékony, mézszőke hajfonattal, de ez a kombináció a taraboniak között nem számított ritkának. Mindkét nő magasabb volt, mint Moiraine, bár Liandrin kevesebb, mint egy arasznyival.

Amint kinyitotta az ajtót, Anaiya nyers arcán mosoly terült szét. Ez a mosoly volt az egyetlen szép vonása. De többre nem is volt szüksége; szinte mindenki megnyugodott, úgy érezte, biztonságban van, törődnek vele, amikor Anaiya rámosolygott.

– A Fény ragyogjon rád, Moiraine. Örülök, hogy újra látlak. Jól vagy? Jól megy a sorod? Olyan régen találkoztunk utoljára.

– Könnyebb a szívem most, hogy itt vagy, Anaiya – ez teljesen igaz volt. Jó volt tudni, hogy legalább egy barátja van a Fal Darába érkezett aes sedai-ok között. – A Fény világosítson meg.

Liandrin összepréselte a száját, aprót rántott a vállkendőjén.

– Az Amyrlin Trón látni akar, nővér. – A hangja is nyűgös volt és fagyos. Nem Moiraine miatt, vagy nem csak miatta. Egyszerűen csak mindig elégedetlen volt valamivel. Ilyen volt a természete. Összeráncolt szemöldökkel próbált belesni a szobába Moiraine válla fölött. – Ezt a termet védőkör védi. Nem tudunk belépni. Miért állítasz védőkört a saját nővéreid ellen?

– Mindenki ellen véd – felelte Moiraine habozás nélkül. – Sok cselédlány kíváncsi mindenre, ami az aes sedai-okkal kapcsolatos. Nem szeretném, ha a holmijaim között kotorásznának. Mostanáig nem volt miért különbséget tennem nő és nő között. – Behúzta maga mögött az ajtót. Most már mindhárman a folyosón voltak. – Mehetünk? Az amyrlint mégsem várathatjuk.

Ezzel elidult a folyosón. Anaiya csacsogva kísérte. Liandrin egy darabig még állt, és bámulta az ajtót, mintha azon töprengne, mit rejtegethet Moiraine. Aztán ő is a többiek után sietett, és Moiraine másik oldalára zárkózott fel. Kihúzta magát, olyan mereven lépkedett mellette, mintha az őre lenne, és a vérpadra kísérné. Anaiyán ilyesminek nyoma sem látszott, ő egyszerűen csak együtt sétált vele. Mindhárman puha cipellőt viseltek; a sűrű szövésű, egyszerű mintájú szőnyegek szinte teljesen elnyelték a lépteik zaját.

Libériás nők pukedliztek mélyeket, amerre mentek. Némelyik mélyebbre hajolt, mint akár Fal Dara ura előtt. Aes sedai-ok, egyszerre három, amikor maga az amyrlin is a várban tartózkodik – nagyobb megtiszteltetés volt ez, mint amire a Fal Dara-i asszonyok bármelyike valaha is számított volna. Néhány nemesi házba tartozó nő is elhaladt mellettük; ezek is pukedliztek, amit Agelmar nagyúrnak semmiképp nem tettek volna. Moiraine és Anaiya mosollyal, biccentéssel nyugtázott minden tiszteletadást, nemesét és szolgáét egyaránt. Liandrin tudomást sem vett róluk.

Természetesen csak nőkkel találkoztak, férfiakkal nem. Tíz évesnél idősebb shienari fiú vagy férfi soha nem lép a női szállás területére, külön engedély vagy meghívás nélkül. Néhány kisfiú azonban szaladgált, játszott a folyosókon. Ők kissé ügyetlenül fél térdre ereszkedtek, amikor a nővéreiket pukedlizni látták. Anaiya időnként mosolyogva összeborzolta egy-egy fiúcska haját, ahogy elhaladtak mellettük.

– Ezúttal túl sokáig voltál távol Tar Valonból – mondta Moiraine-nek. – Túl soká. A város hiányol. A nővéreid is. És szükség van rád a Fehér Toronyban.

– Valakinek a külvilágban is kell dolgoznia – felelte Moiraine kedvesen. – A Torony Csarnokát inkább meghagyom neked, Anaiya. Tar Valonban azonban te mégis többet hallasz a világ dolgairól, mint én. Néha túlságosan is gyorsan utazgatom, nem érnek utol a hírek. Mi újság a nagyvilágban?

– Három újabb hamis Sárkány – köpte Liandrin. – Saldaeában, Murandyban és Tearben hamis Sárkányok dúlják a vidéket. Miközben ti, Kékek, csak mosolyogtok, és a szátokat jártatjátok. A múltban éltek, mintha semmi sem változna. – Anaiya felhúzta a szemöldökét, mire Liandrin becsukta a száját, és felhúzta az orrát.

– Három – merengett Moiraine. Egy pillanatra felcsillantak a szemei, de aztán gyorsan eltüntetett az arcáról minden kifejezést. – Az utóbbi két évben három, és most három egyszerre.

– Elbánunk velük, ahogy a többivel is. Ezekkel a hím férgekkel és a rongyos csürhével, akik a zászlójuk alá gyűlnek.

Moiraine-t majdhogynem mulattatta Liandrin túlzott magabiztossága. Majdnem. Ahhoz túlságosan is tisztában volt a valósággal, a lehetőségekkel, hogy...

– Néhány hónap alatt így elfelejtetted volna, nővérem? Az utolsó hamis Sárkány valósággal széttépte Ghealdant, mire a hadseregét, rongyos csürhe vagy sem, le tudták győzni. Igaz, Logain most már bizonyára Tar Valonban van, megszelídítve, többé nem jelent veszélyt, de több nővérünk is meghalt, mire sikerült foglyul ejteni. Egyetlen nővér halála is súlyos veszteség, amit nem engedhetünk meg magunknak, Ghealdanban azonban többen is odavesztek. A Logain előtti kettő nem tudott fókuszálni, Kandor és Arad Doman népe mégis nagyon jól emlékszik rájuk. Falvak égtek le, emberek haltak meg a csatákban. Milyen könnyen vészel át a világ egyszerre hármat? Hányan gyűlnek majd a zászlóik alá? Akárki kiáltotta is ki eddig magát Újjászületett Sárkánynak, sosem szenvedett hiányt követőkben. Ezúttal mennyire lesznek pusztítók a háborúk?

– Azért annyira nem súlyos a helyzet – így Anaiya. – Tudomásunk szerint csak a saldaeai tud fókuszálni. Nem volt még ideje túl sok követőt gyűjteni, és mostanra már ott kell lenniük a nővéreknek, hogy elbánjanak vele. A teariek a saját hamis Sárkányukat már a Haddon Mirkben kergetik, a murandy-i fickó pedig már láncra is van verve. – Rövid, hitetlenkedő nevetést hallatott. – Ki gondolta volna, hogy éppen a murandiaiak intézik el a leggyorsabban a magukét? Ha megkérdezi őket az ember, még csak nem is hívják murandiaiaknak magukat. Azt mondják, lugardiak, vagy inishlinniek, netán ennek vagy annak az úrnak az emberei. Mégis, abbéli félelmükben, hogy netán valamelyik szomszéd ország a hamis Sárkány ürügyén elfoglalja őket, valósággal rávetették magukat a fickóra, alig nyitotta ki a száját.

– Ennek ellenére, nem hagyhatjuk figyelmen kívül a tényt, hogy három jelentkezett, egyszerre. Nem mondott esetleg valamelyik nővér jövendőt mostanában? – Nem sok esély volt rá. Az utóbbi évszázadokban nagyon kevés aes sedai mutatta jelét, hogy akár nyomokban is rendelkezne a Jövendőmondás Képességével, így hát cseppet sem lepte meg, amikor Anaiya megrázta a fejét. Nem lepődött meg, de egy kissé megkönnyebbült.

Két folyosó kereszteződéséhez értek, ugyanabban a pillanatban, amikor Amalysa úrnő. Az úrnő teljes pukedlivel üdvözölte őket. Mélyen meghajolt, szoknyáját szélesre tárta.

– Tisztelet Tar Valonnak – mormogta. – Tisztelet az aes sedai-oknak.

Fal Dara urának húga részére nem volt elég egy biccentés. Moiraine megfogta a kezét, felsegítette.

– Megtisztelsz, Amalysa. Kelj fel, nővér.

A várúrnő kecsesen felegyenesedett. Kissé elvörösödött. Sosem járt Tar Valonban, és még egy, az ő rangjabéli nemes hölgynek is igencsak hízelgő volt, ha egy aes sedai nővérnek hívta. Alacsony, barna hajú, középkorú nő volt. Egyfajta érett szépség sugárzott belőle, amit kipirosodott orcái csak még jobban kiemeltek.

– Túlságosan is megtisztel, Moiraine Sedai.

Moiraine elmosolyodott.

– Mennyi ideje ismerjük egymást, Amalysa? Hívjalak talán Amalysa úrhölgynek, mintha sosem teázgattunk volna együtt?

– Természetesen nem – mosolygott vissza a várúr húga. A bátyja arcán oly egyértelműen látható erő az övéről sem hiányzott. A lágyabb arcvonal és áll ellenére sem látszott gyengébbnek, mint a nagyúr. Egyesek egyenesen azt beszélték, hogy bármilyen elismert, kemény harcos is Agelmar, a húgával szemben legfeljebb egyenlőek lennének az esélyei. – De hát most itt az Amyrlin Trón... Ha Easar király Fal Darába látogat, négyszemközt magaminak, kisöcsinek hívom, mint gyermekkoromban, amikor hagyta, hogy a nyakában lovagoljak, de a nyilvánosság előtt mégsem tehetem.

Anaiya rosszallóan csattogott a nyelvével.

– A formalitásokra néha szükség van, de a férfiak gyakran túlzásba viszik. Hívj csak Anaiyának, kérlek, én pedig majd Amalysának nevezlek, ha nincs ellenedre.

Moiraine a szeme sarkából meglátta Egwene-t, a folyosó túlsó végén. Igencsak sietett valahova. Rögtön el is tűnt a sarok mögött. Görnyedt, bőrmellényes alak szedte utána a lábát, lehajtott fejjel, csomagokkal megpakolva. Moiraine apró kis mosolyt engedélyezett magának. De azt is gyorsan eltüntette. Ha Tar Valonban is ilyen kezdeményezőkészséget mutat a lány, gondolta fanyarul, egy nap ő ül majd az Amyrlin Trónon. Ha megtanul uralkodni a kezdeményezőképességén. Már ha marad addigra Amyrlin Trón, amire ülhet.

Újra a többiek felé fordította a figyelmét. Éppen Liandrin beszélt.

– ...és örülnék, ha jobban megismerhetném a hazáját. – Nyíltan, majdhogynem kislányosan mosolygott, barátságos volt a hangja.

Amalysa meghívta, csatlakozzon hozzá és hölgytársaságához a privát kertjében. Liandrin örömmel egyezett bele. Moiraine uralkodott az arcvonásain. Liandrin nemigen barátkozott, de amikor nagy ritkán mégis, azt is szigorúan a Piros ajahon belül. De nem aes sedai-okkal aztán végképp nem. Előbb barátkozna össze egy férfival, vagy egy trallokkal. Biztos volt benne, hogy Liandrin nem sok különbséget lát férfiak és trallokok között. Bár ezzel, véleménye szerint, az egész Piros ajah így volt.

Anaiya elmagyarázta, hogy jelen pillanatban éppen az amyrlin elé kell menniük.

– Természetesen – felelte Amalysa. – A Fény világosítsa meg, és a Teremtő védelmezze. Akkor hát később. – Búcsúzásképpen csak bólintott, ezúttal állva maradt.

Moiraine menet közben Liandrint fürkészte. Nem nyíltan, csak lopva pillantgatott felé. Az aranyhajú aes sedai egyenesen előre nézett. Rózsaszirom ajkait elgondolkozva csücsörítette össze. Úgy látszott, egészen megfeledkezett Moiraine-ről és Anaiyáról. Mit forgathat a fejében?

Anaiya mintha semmit nem vett volna észre. Igaz, ő mindenkit elfogadott olyannak, amilyen volt, és amilyen lenni akart. Moiraine csodálkozott is, hogy olyan jól megtalálja a helyét a Fehér Toronyban is. Igaz, a körmönfontak, úgy tűnt, nyíltságát, becsületességét, mindenkivel szembeni barátságosságát egytől egyig ravasz képmutatásnak hitték. Állandóan megdöbbentette őket, amikor kiderült, hogy amit mondott, pontosan úgy is gondolta, és amit gondolt, pontosan azt mondta. Amellett, valahogy mindig a mélyére látott a dolgoknak. És elfogadta, amit látott. Most például vidáman tovább taglalta a legfrissebb történéseket.

– Andorból rossz és jó hírek is jönnek. Caemlynben, a tavasz megérkeztével elcsendesültek a forrongások. De továbbra is nagyon sokan, túlságosan is sokan, hibáztatják a királynőt és Tar Valont, a hosszú télért. Morgase most kevésbé stabilan ül a trónján, mint tavaly, de azért még rajta ül. És rajta is fog, amíg Gareth Bryne a Királynő Gárdája kapitány-tábornoka. Elayne úrnő, a leányörökös, és bátyja, Gawyn nagyúr, biztonságban Tar Valonba érkeztek a kiképzésükre. A Fehér Toronyban nem mindenki volt biztos abban, hogy így lesz. Néhányan attól féltek, ezúttal megtörik a hagyományt.

– Amíg Morgase-ben egy csepp szusz is van, addig biztos nem – vélte Moiraine.

Liandrin kissé összerezzent, mintha most ébredt volna.

– Imádkozzunk, hogy maradt benne szusz. A leányörökös csapatát az Erininig követték a Fény Gyermekei. Egészen Tar Valon hídjaiig. Caemlyn mellett még mindig jó páran táboroznak közülük, hátha valami bajt keverhetnek, és a városban még mindig akad, aki hallgat rájuk.

– Talán ideje lenne, ha Morgase megtanulna kissé óvatosabbnak lenni – sóhajtotta Anaiya. – A világ minden nappal egyre veszélyesebb lesz, még egy királynő számára is. Egy királynő számára talán még jobban is, mint bárki másnak. Mindig is nyakas volt. Emlékszem, amikor Tar Valonba jött, még csitriként. Nem volt meg a képessége, hogy teljes nővér legyen belőle. Mennyit bosszankodott miatta! Néha azt hiszem, emiatt hajtja annyira Elayne-t, mit sem törődve a lány véleményével.

Moiraine megvetően húzta fel az orrát.

– Elayne már úgy született, hogy megvolt benne a szikra. Ez nem vélemények kérdése. Ha Amadicia összes fehérköpenye Caemlyn falai alatt táborozna, Morgase akkor sem kockáztatná, hogy a lánya kiképzés híján meghaljon. Parancsba adná Gareth Bryne-nek és a Királynő Gárdájának, hogy vágjanak utat Tar Valonig. Bryne pedig meg is tenné, ha kell, akár egyedül is. – De azért legalább a lány képességének nagyságrendjét jobb, ha titokban tartja. Vajon elfogadná-e Andor népe Elayne-t az Oroszlántrónon Morgase után, ha tudná? Egy királynőt, akit nemcsak tanítottak és képeztek Tar Valonban, hanem teljes jogú aes sedai is lett belőle? Az egész feljegyzett történelem során, alig maroknyi királynő szerezte meg a jogot, hogy aes sedai-nak nevezzék, és azok, akik ezt közhírré is tették magukról, egytől egyig megbánták előbb-utóbb. Egy kissé elszomorodott. De hát túl sok minden történt mostanában, hogy egyetlen országon, egyetlen trónon segíteni lehetne, vagy akár törődni lehetne vele. – Van más is, Anaiya?

– Nem árt, ha tudod, hogy Illianban kihirdették a Nagy Hajtóvadászatot a Kürtért, négy évszázad óta először. Az illianiak azt mondják, közeleg az Utolsó Csata – Anaiya láthatóan megborzongott, nem is csoda, de nem akadt el a hangja, folytatta tovább –, és az Árnyékkal vívott utolsó küzdelem előtt mindenképp elő kell, hogy kerüljön, Valere Kürtje. Máris minden országból gyülekeznek az emberek, akik alig várják, hogy megtalálhassák a Kürtöt. Murandy és Altara persze ideges, azt hiszik, az egész csak egy ellenük irányuló támadás leplezésére szolgál. Valószínűleg ezért is kapták el a murandiaiak olyan gyorsan a hamis Sárkányukat. Akárhogy is, a bárdok és a mutatványosok rengeteg új történetet adhatnak majd a ciklushoz. A Fény adja, hogy csak történeteket...

– Lehet, hogy nem olyanok lesznek a történetek, amilyenekre számítanak – így Moiraine.

Liandrin szúrós pillantást vetett felé, de ő úgy tett, mintha észre sem venné.

– Valószínűleg nem, gondolom – felelte Anaiya rendíthetetlen nyugalommal. – Nyilván pont azokat adják majd a ciklushoz, amik a legmeglepőbbek. Ezen a két híren kívül, csak mendemondákkal szolgálhatok. A Tengeri Nép izgatott, a hajóik valósággal repülnek, kikötőtől kikötőig, szinte megállás nélkül. A szigeteken tartózkodó nővérek azt állítják, hamarosan eljön a Coramoor, a népük Kiválasztottja. Ennél többet viszont nem mondanak. Tudod, milyen zárkózott az Atha'an Miere az idegenekkel, különösen a Coramoorral kapcsolatban. Ebben a témában úgy látszik, még a saját ottani nővéreink is hűségesebbek a Tengeri Néphez, mint a Fehér Toronyhoz. Mintha az aielek is mozgolódnának. Senki sem tudja, miért. Az aieleknél sosem lehet tudni. Szerencsére, nincs arra mutató jel, hogy megint át akarnának kelni a Világ Gerincén. A Fénynek hála. – Sóhajtott, megrázta a fejét. – Mit nem adnék, ha csak egy nővérünk is lenne az aielek között. Egyetlenegy. Túl keveset tudunk róluk.

Moiraine elnevette magát.

– Néha azt hiszem, a Barna ajahban lenne a helyed.

– Almoth-alföld – mondta Liandrin, majd szemmel láthatóan, maga is meglepődött azon, hogy megszólalt.

– Na, az aztán tényleg csak egy pletyka, nővér – így Anaiya. – Tar Valonból elindultunkban hallottuk suttogni. Állítólag harcok törtek ki az Almoth-alföldön, és talán Tomafőnél is. Mondom, állítólag. Még a pletykák is bizonytalanok voltak. Azt is csak úgy rebesgetik, hogy valahol állítólag ezt beszélik. Eljöttünk, mielőtt többet is hallhattunk volna a dologról.

– Biztos Tarabon és Arad Doman az – csóválta a fejét Moiraine. – Közel háromszáz éve civakodnak Almoth-alföld hovatartozásán. Igaz, nyílt háborúvá sosem fajult a dolog.

Liandrinra nézett. Az aes sedai-oknak elvileg meg kell szabadulniuk minden korábbi köteléküktől a származási helyükkel kapcsolatban, ideértve a volt uralkodójuk iránti hűséget is, de ennek kevesen voltak képesek maradéktalanul megfelelni. Nem könnyű teljesen megfeledkeznie az embernek a szülőföldjéről.

– Miért kezdenék most...? – kérdezte Moiraine.

– Elég a fecsegésből – vágott közbe az aranyhajú nő mérgesen. – Moiraine, téged most az amyrlin vár. – Három gyors lépéssel a többiek elé vágott, szélesre tárta egy kétszárnyú ajtó egyik felét. – Az amyrlin nem csevegni fog veled.

Moiraine önkéntelenül is megérintette az övén lógó bőrzacskót, miközben belépett az ajtónyíláson. Bólintott, mintha a másik nő neki tartaná az ajtót. Még csak el sem mosolyodott a Liandrin arcán felvillanó gyilkos düh láttán. Miben sántikálhat ez a nyomorult fruska?

A várószoba padlóját élénk színű szőnyegek borították, több rétegben. A bútorzat, a székek, párnázott padok és a kis asztalok barátságos hangulatot adtak a szobának. Egytől egyig polírozott fa, egyszerű vonalakkal, legfeljebb a legminimálisabb díszítéssel. A magas lőréseket brokátfüggönyök fogták közre, hogy első ránézésre rendes ablakoknak tűnjenek. A kandallókban nem égett tűz. Meleg volt kinn. A shienari hideg csak éjszaka tér vissza.

Öt aes sedai volt jelen az amyrlinnal együtt érkezettek közül. Verin Mathwin és Serafelle – a Barna ajahból – nem nézett fel. Serafelle elmerülten olvasott egy öreg, kifakult bőrkötésű könyvet. Láthatóan nagyon óvatosan bánt a töredezett, megviselt lapokkal. A meglehetősen gömbölyded Verin, törökülésben ült az egyik lőrés alatt. Apró virágot tartott a fénybe. A térdén könyvet egyensúlyozott. Bejegyzéseket készített a növényről, precíz gyöngybetűkkel, és vázlatokat rajzolt róla. Mellette, a földön tintatartó, az ölében kis virághalom. A Barna nővéreket a tudás keresésén kívül nemigen érdekelte semmi. Moiraine néha abban sem volt biztos, hogy tudatában vannak-e egyáltalán a nagyvilág történéseinek, vagy akár a közvetlen környezetükének is.

A három másik nő, aki már a belépésükkor a szobában tartózkodott, megfordult, de egyik sem mutatta jelét, hogy szóba akarna vele elegyedni. Csak néztek rá. Az egyiket, egy karcsú, a Sárga ajahhoz tartozó nőt, nem ismerte. Túl sok időt töltött Tar Valonon kívül, semhogy az összes aes sedai-t ismerte volna, noha közel sem voltak már olyan sokan, mint valaha. A másik kettővel viszont már találkozott. Carlinya világos bőrű és hideg természetű volt, illett hozzá vállkendője fehér szegélye. Alanna Mosvani, egy Zöld, pontosan az ellentéte volt, sötét bőrű, tüzes. Most viszont mindketten csak álltak és nézték, kifürkészhetetlen arccal. Alanna gyors mozdulattal szorosabban maga köré vonta a kendőjét, Carlinya azonban mozdulatlan maradt. A karcsú Sárga nővér kissé sajnálkozva fordult el.

Kinyílt a belső ajtó, megjelent Leane, aranyozott lángú botja nélkül. A krónikák őre férfinak sem lett volna alacsony. Nyúlánk volt, kecses, még mindig gyönyörű. Bőre kissé rézszínű volt, sötétbarna haját rövidre vágva hordta. Vállkendő helyett arasznyi széles kék stólát viselt, ugyanis a Torony Csarnokának tagja volt. Nem az ajahja képviselőjeként, hanem mint a krónikák őre.

– Hát itt vagy – csapott le Moiraine-re. A háta mögötti ajtóra mutatott. – Jöjj, nővér. Az Amyrlin Trón már vár. – Mindig gyorsan beszélt, kissé elharapta a szavakat, függetlenül attól, hogy éppen mérges volt, jókedvű vagy izgatott. Moiraine, miközben követte a belső szobába, azon tűnődött, mit érezhet a krónikák őre éppen. Leane behúzta maguk mögött az ajtót. Az döndülve csapódott be. Kissé egy bezáruló cellaajtóra emlékeztetett a hangja.

Maga az amyrlin, a szoba padlóját borító szőnyeg közepén álló, széles asztal mögött ült. Az asztalon utazóláda méretű, cikornyás ezüstberakásokkal díszített arany téglatest állt. Az erős, vastag lábú asztal szinte roskadozni látszott a súly alatt, amit két erős férfi is alig tudott felemelni.

Az arany téglatest láttán, Moiraine csak meglehetős nehézségek árán tudta megőrizni nyugodt arckifejezését. Utoljára Agelmar kincseskamrájában látta, biztonságban elzárva. Az Amyrlin Trón érkezésének hírét meghallva úgy gondolta, ő fogja tájékoztatni róla. Az, hogy máris az amyrlin birtokában van, apróság, de aggasztó. Arra utalhat, kezd lemaradni az eseményekről.

Nagyot pukedlizett, majd ünnepélyesen így szólt:

– Hívattál, Anya, így hát eljövék.

Az amyrlin felé nyújtotta a kezét. Moiraine megcsókolta a Nagy Kígyó gyűrűt, ami semmiben sem tért el bármelyik másik aes sedai-étól. Felegyenesedve közvetlenebb hangra váltott, de azért nem túlzottan arra. Nem feledkezett meg róla, hogy ott áll mögötte a krónikák őre, az ajtó mellett.

– Remélem, kellemes útja volt, Anya.

Az amyrlin Tearből származott, egy egyszerű halászcsaládból, nem nemesi házból. Siuan Sanche-nak hívták. Bár igazság szerint, az utóbbi tíz évben, amióta felemelték a Torony Csarnokából, igencsak kevesen használták ezt a nevet. Most ő volt az Amyrlin Trón, és ennyi elég is volt. A vállán, a széles stólán hét különböző színű csík díszelgett, a hét ajah színe. Az amyrlin minden ajahhoz tartozott, és egyikhez sem. A krónikák őrével ellentétben, ő csak középtermetű volt, és inkább csak elegáns, mint szép, de az arcáról erő sugárzott, ami már a felemelése előtt is megvolt. Egy olyan lány ereje, aki életben tudott maradni Maule, Tear kikötőkerületének utcáin. Kék szemei voltak. Nyílt, átható pillantása erejének kitéve királyok, királynők, de még a Fény Gyermekei főúrkapitánya is lesütötte a szemét. Most viszont kissé fáradtnak tűnt a tekintete, és szokatlanul összeszorította az ajkait.

– Segítségül hívtuk a szeleket, hogy gyorsabban feljussanak a hajóink az Erininen. Még az áramlatokat is a szolgálatunkba fogtuk – szólt mély, szomorú hangon az amyrlin. – Láttam, milyen áradások voltak emiatt a folyó menti településeken, és csak a Fény tudja, mit tettünk az időjárással. Bizonyára nem loptuk magunkat a környéken lakók szívébe a rengeteg kárral, amit okoztunk, és a terméssel, amit lehet, hogy tönkretettünk. Mindezt azért, hogy mielőbb ideérjünk. – A díszes aranytömbre tévedt a pillantása. Megemelte a kezét, mintha meg akarná érinteni, de aztán mégis visszahúzta, és így szólt: – Elaida Tar Valonban van, leányom. Elayne-nel és Gawynnal jött.

Moiraine nem tudott megfeledkezni Leane jelenlétéről. A krónika őre oldalt állt, szótlanul, mint az amyrlin jelenlétében általában. De mindent látott és hallott. Ezért Moiraine gondosan megválogatta a szavait.

– Meglep a dolog, Anya – mondta. – Morgase a lehető legrosszabbkor marad aes sedai tanácsadó nélkül. – Andor királynője azon kevés uralkodó közé tartozott, akik nyíltan elismerték, hogy aes sedai tanácsadójuk van. Majdnem minden koronás főnek volt egy, de kevesen merték bevallani.

– Elaida ragaszkodott hozzá, leányom, és királynő vagy sem, kétlem, hogy Morgase felvehetné vele a versenyt akaraterőben. Mindenesetre ezúttal talán meg sem próbálta. Elayne-ben rendkívüli lehetőségek rejlenek. Soha nem láttam ilyen tehetséges növendéket. Máris komoly előrehaladás jeleit mutatja. A Piros nővérek csak úgy dagadnak a büszkeségtől. Nem hiszem, hogy a leányt vonzaná a gondolkodásmódjuk, de hát még fiatal, egyelőre semmit nem lehet biztosan tudni. Még ha nem sikerül is maguk felé hajlítaniuk, az sem sokat számít. Elayne-ből könnyen az utóbbi évezred legnagyobb hatalmú aes sedai-a lehet, és tény, ami tény, a Piros ajah fedezte fel. Máris erősödtek a pozícióik a Csarnokban, a leánynak köszönhetően.

– Van két fiatal nő velem itt, Fal Darában, Anya. Mindketten a Folyóközből, ahol Manetheren vére még ma is erős. Bár nem is emlékeznek már, hogy valaha így hívták a földjüket. Az ősi vér dalol, a Folyóközben, pedig különösen hangosan. Egwene, egy falusi lány, legalább olyan erős, mint Elayne. Láttam a leányörököst, úgyhogy tudom. A másik, Nynaeve, maga is alig több még, mint leány, ennek ellenére javasasszony volt a falujukban. Már önmagában az is elárul valamit, hogy egy ilyen fiatal nőt javasasszonynak választottak a falubeli asszonyok. Ha egyszer tudatosan irányítani tudja majd, amit most ösztönösen tesz, lesz olyan erős, mint Tar Valonban bárki. Megfelelő képzéssel máglyaként ég majd. Egwene és Elayne gyertyaláng lesz mellette. Márpedig esély sincs, hogy ezek ketten a Pirosat válasszák. Mulatnak a férfiakon, néha bosszankodnak is rajtuk, de azért kedvelik őket. Könnyedén ellensúlyozni fognak bármilyen befolyás-növekedést, amit a Piros ajah Elayne-nek köszönhetően szerez a Fehér Toronyban.

Az amyrlin szórakozottan bólintott, mintha az egésznek nem lenne különösebb jelentősége. Moiraine szemöldöke meglepetten szaladt a magasba, mielőtt összeszedte magát, és rendezte az arcvonásait. Ez volt ugyanis a Torony Csarnokát foglalkoztató két legfontosabb probléma. Hogy minden évben egyre kevesebb olyan lányt találtak, akit ki lehet képezni az Egyetlen Hatalom fókuszálására. Vagy legalábbis úgy tűnt. Másrészt, hogy egyre kevesebben voltak igazán tehetségesek. Ez rosszabb volt, mint az, hogy sokan az aes sedai-októl való félelmükben őket okolták a Világtörésért, rosszabb, mint a Fény Gyermekei gyűlölete, veszélyesebb, mint az árnybarátok ténykedése. A folyamatos létszámcsökkenés, a gyengülő képességek sokkal végzetesebbek voltak mindezeknél. A Fehér Torony folyosói egyre üresebbek lettek, noha azelőtt zsúfoltak voltak, és amit azelőtt könnyen meg lehetett oldani az Egyetlen Hatalommal, ma már csak komoly nehézségek árán, vagy egyáltalán nem sikerült.

– Elaidának más oka is volt Tar Valonba jönni, leányom. Hat galambbal is elküldte ugyanazt a levelet, annyira biztos akart benne lenni, hogy megkapom – és legfeljebb csak találgathatom, hogy kinek másnak küldte még el –, majd ő maga is eljött. Bejelentette a Torony Csarnokában, hogy sántikálsz valamiben, ami egy olyan fiatalembert is érint, aki ta'veren, és veszélyes. Utóbbi Caemlynben volt, mondta, de mire megtalálta a fogadót, ahol megszállt, már csak annyit tudott kideríteni, hogy eltüntetted valahová.

– A fogadóban dolgozók sokat segítettek nekünk, és hűek voltak hozzánk, Anya. Ha bármelyiküket is bántotta... – Moiraine minden igyekezete ellenére meglehetősen élesen csattant fel. Leane mocorogni kezdett. Az amyrlinnek senki nem beszélhet ilyen hangon. Még egy király sem, a saját trónján ülve sem.

– Tudhatnád, leányom – felelte az amyrlin fanyarul –, hogy Elaida senkit nem bánt, csak akit veszélyesnek ítél. Árnybarátokat, és azokat a szerencsétlen, ostoba férfiakat, akik megpróbálják az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Vagy aki Tar Valont fenyegeti valahogyan. Mindenki más, aki nem aes sedai, számára legfeljebb bábu egy kőjáték táblán. A fogadós – ha jól emlékszem, Gill mesternek hívják – úgy tűnik, szerencséjére, nagyra tartja az aes sedai-okat, ezért kielégítően felelt minden kérdésére. Elaida még meg is dicsérte. De leginkább a fiatalemberről beszélt, akit magaddal vittél. Azt mondta, veszélyesebb, mint Sasszárny Artur óta bárki. Márpedig megvan benne a Jövendőmondás képessége, még ha gyengén is. A Csarnokra nagy hatást tettek a szavai.

Moiraine, Leane kedvéért, próbált olyan tisztelettudóan beszélni, ahogy csak tudott. Azaz nem túlzottan, de hát többre nem volt képes.

– Három fiatalember is van velem, Anya, de egyikük sem király, és igencsak kétlem, hogy bármelyikük akár álmodna is arról, hogy egyetlen uralkodó alá egyesítse a világot. A Százéves háború óta senki nem álmodta Sasszárny Artur álmát.

– Így igaz, leányom. Falusi ifjak. Agelmar nagyúr is ezt mondta. De az egyikük ta'veren. – Megint az arany téglatestre vándorolt a pillantása. – Volt egy javaslat a Csarnokban, miszerint legjobb lenne visszavonulásra kényszeríteni téged, hogy átgondolhasd a hibákat, amiket elkövettél. Ezt a Zöld ajah egyik ülnöke vetette fel, és a másik kettő rögtön rábólintott.

Leane undorral teli hangot hallatott, de az is lehet, hogy inkább bosszúsat. Mikor az Amyrlin Trón beszélt, ő mindig a háttérbe húzódott, de Moiraine meg tudta érteni, hogy most miért nem fogta vissza magát. A Zöld ajah ezer éve szövetségben állt a Kékkel. Sasszárny Artur ideje óta, szinte egy hangon szóltak.

– Nincs kedvem valami eldugott kis faluban zöldséget kapálni, Anya. – És nem is fogok. A Torony Csarnoka mondhat, amit akar; nem érdekel.

– Azt is javasolták továbbá, ugyancsak a Zöldek, hogy visszavonulásod alatt, a Piros ajah felügyeljen rád. A Piros ülnökök próbáltak meglepettnek látszani, de valójában úgy néztek ki, mint a halászsas, amikor észreveszi az óvatlan prédát. – Az amyrlin gúnyosan felhorkant. – A Pirosak bejelentették, hogy nem szívesen felügyelnének egy más ajahhoz tartozó nővérre, de a Csarnok döntéseinek természetesen alávetik magukat.

Moiraine megborzongott.

– Az igazán... igazán kellemetlen lenne, Anya. – Rosszabb lett volna, mint kellemetlen. Sokkal rosszabb. A Pirosak sosem voltak gyengédek. Összeszedte magát, félretette a problémát későbbre. – Anya, nem értem ezt a váratlan szövetséget a Zöldek és a Pirosak között. Minden, amiben hisznek, a férfiakhoz való hozzáállásuk, már pusztán az aes sedai-ok alapvető céljaival kapcsolatos elképzeléseik is teljesen ellentétesek. Egy Piros és egy Zöld még csak beszélgetni sem tud sokáig anélkül, hogy össze ne veszne.

– Változnak az idők, leányom. Én egy huzamban az ötödik amyrlin vagyok, akit a Kékek közül emeltek fel. Talán úgy érzik, ez már túl sok. Vagy hogy a Kék gondolkodásmód egy hamis Sárkányokkal teli világban, már nem tartható. Ezer év után sok minden megváltozhat. – Az amyrlin elfintorodott, úgy folytatta, mintha magában beszélne. – Ősi falak gyengülnek meg, átszakadnak a korlátok. – Megrázta magát, újra határozott lett a hangja. – Volt még egy javaslat, amelyik még mindig bűzlik, mint a hetes haltetem a mólón. Minthogy Leane a Kék ajahba tartozik, és én is a Kékből származom, felvetették, hogy ha két Kék nővér is velem jönne az útra, azzal a Kék ajahnak négy képviselője lenne itt. Mindezt a Csarnokban, az arcomba, mintha a szükséges csatornajavításokról tárgyalnának. Két Fehér nővér is ellenem szavazott, meg két Zöld. A Sárgák egy darabig sustorogtak egymás közt, aztán végül sem ellene, sem mellette nem voltak hajlandóak állást foglalni. Ha csak még egy nővér nemet mondott volna, Anaiya és Maigan nővéreid most nem lehetnének itt. Még azt is taglalták, mégpedig nyíltan, hogy egyáltalán nem kellene elhagynom a Fehér Tornyot.

Moiraine jobban megdöbbent, mint amikor megtudta, hogy a Piros ajah a kezei közé akarja kaparintani. A krónikák őre, akármilyen ajahhoz tartozott is, csak az amyrlin nevében beszélt, az amyrlin pedig minden aes sedai és minden ajah nevében. Ez mindig is így volt, és soha senki nem is javasolt mást, még a trallok háború legsötétebb napjaiban sem. Még akkor sem, amikor Sasszárny Artur seregei minden életben maradt aes sedai-t Tar Valonba zártak. Az Amyrlin Trón az Amyrlin Trón volt, ehhez képest minden más, másodlagosnak számított. Minden aes sedai kötelessége volt engedelmeskedni neki. Senki nem kérhette számon, mit tesz, vagy hová megy. Ez a javaslat háromezer év szokásait és törvényeit vette semmibe.

– Ki merészelne ilyesmit, Anya?

Az amyrlin keserűen nevetett.

– Szinte bárki, leányom. Caemlynben zavargások. A Nagy Hajtóvadászatot anélkül hirdették ki, hogy bármelyikünknek akár sejtelme is lett volna a dologról, a közhírré tétel percéig. Mindenütt hamis Sárkányok bukkannak fel, mint giliszták az eső után. Nemzetek szűnnek meg lassan, és több nemes játssza a házak játékát, mint valaha, amióta Sasszárny Artur véget vetett minden fondorkodásuknak. És, ami a legrosszabb, mindegyikünk tudja, hogy a Sötét Úr újra mocorogni kezdett. Mutass egy nővért, aki nem érzi úgy, hogy kezdenek kicsúszni az események a Fehér Torony kezéből. Az ilyen, ha nem a Barna ajahhoz tartozik, akkor biztos halott. Lehet, hogy mindannyiunk ideje fogytán van, leányom. Néha szinte érzem, ahogy fogy.

– Ahogy mondod, Anya, változnak a dolgok. De a Ragyogó Falakon kívül, még mindig súlyosabb veszélyek leselkednek, mint belül.

Néhány hosszú pillanatig farkasszemet néztek. Végül az amyrlin bólintott.

– Hagyj magunkra, Leane. Szeretnék négyszemközt beszélni Moiraine leányommal.

A krónikaőr csak egy pillanatig habozott, mielőtt így szólt:

– Ahogy kívánod, Anya.

Moiraine tisztában volt vele, milyen meglepett lehet. Az amyrlin ritkán adott audienciát anélkül, hogy a krónikaőr is jelen lett volna, különösen nem egy olyan nővérnek, akit jó oka lett volna megfedni.

Kinyílt az ajtó, majd bezárult Leane mögött. Egy szót sem fog szólni arról, ami benn történt, de a távozásának puszta ténye elég lesz, hogy futótűzként terjedjen el Fal Darában az aes sedai-ok között a hír: Moiraine egyedül maradt az amyrlinnel. És rögtön megkezdődnek a találgatások.

Amint az ajtó bezárult, az amyrlin felállt, és Moiraine egy pillanatra bizsergést érzett a bőrén, jelezve, a másik nő az Egyetlen Hatalmat fókuszálja. Siuan Sanche-t egy pillanatra ragyogóan fénylő nimbusz vette körül.

– Nem tudom, bárki más is ismeri-e a trükködet – érintette meg lágyan egy ujjal a Moiraine homlokán függő követ – de legtöbbünknek van egy pár apró húzása, amire gyermekkorából emlékszik. Mindenesetre, most már senki nem hallgathat ki minket.

Hirtelen átkarolta Moiraine-t. Szeretetteljes ölelés volt ez, két régi barát között.

– Te vagy az egyetlen, Moiraine, aki mellett még emlékezni tudok arra, aki azelőtt voltam. Még Leane is folyton úgy viselkedik, mintha én magam lennék a stóla és a bot, még amikor magunk vagyunk is. Mintha sohasem vihogtunk volna együtt novícia korunkban. Néha arra vágyom, bár újra novíciák lennénk, te meg én. Elég ártatlanok, hogy azt higgyük, ez az egész egy mutatványos valóra vált meséje, elég ártatlanok még, hogy abban bízzunk, találunk majd férfiakat – mégpedig hercegeket, emlékszel, akik jóképűek, erősek és gyengédek –, akik el tudják viselni, hogy egy aes sedai hatalmával rendelkező nővel éljenek együtt. Elég ártatlanok, hogy boldog befejezést álmodjunk a mutatványos meséjének, miszerint ugyanúgy élünk, mint akármelyik másik nő, csak éppen tovább.

– Aes sedai-ok vagyunk, Siuan. Kötelességeink vannak. Még ha nem is született volna velünk eleve a fókuszálás képessége, lemondanál róla egy otthonért és egy férjért, még ha herceg is? Nem hiszem. Az egy falusi háziasszony álma, nem a miénk. Még a Zöldek sem mennek el odáig.

Az amyrlin hátralépett.

– Nem, nem mondanék le róla. Legalábbis általában nem. De voltak már pillanatok, amikor irigyeltem azt a bizonyos falusi háziasszonyt. Most is közel állok hozzá. Moiraine, ha valaki is rájön, mit tervezünk, akár Leane is, mindkettőnket elcsendesítenek. És még csak azt sem merném állítani, hogy nem lenne igazuk.

Ötödik fejezet

Az árnyék Shienarban

Elcsendesítés. A szó szinte mintha még mindig ott vibrált volna a levegőben, valósággal láthatóvá vált. Ha egy, a Hatalmat fókuszálni képes férfival teszik ugyanezt, akit meg kell állítani, mielőtt őrültében elpusztítana maga körül mindent, szelídítésnek hívták, de az aes sedai-okkal kapcsolatban elcsendesítésnek. Elcsendesítés. Akivel ezt teszik, többé nem tudja fókuszálni az Egyetlen Hatalom áramlását. Érzi a saidart, az Igazi Forrás női felét, de többé nem képes megérinteni. De mindig emlékezik arra, amit örökre elveszített. Olyan ritkán tettek ilyesmit, hogy minden novíciának meg kellett tanulnia minden egyes aes sedai nevét a világtörés óta, akit elcsendesítettek, és a bűnét. Senki nem tudott borzongás nélkül gondolni a dologra. A nők sem viselték jobban a csendesítést, mint a férfiak a szelídítést.

Moiraine a kezdetek kezdetétől tisztában volt a veszéllyel, és azt is tudta, a kockázat elkerülhetetlen. Ez persze nem jelenti, hogy kellemes lett volna túlságosan belegondolnia a dologba. Összehúzta a szemét, csak úgy sütött belőle a harag és az aggodalom.

– Leane Shayol Ghul lejtőire is elkísérne, Siuan, sőt, akár a Végzet Vermébe is. Nem gondolhatod komolyan, hogy elárulhat.

– Tényleg nem. Viszont biztos vagy benne, hogy árulásnak tartaná? Árulás az, ha elárulsz egy árulót? Erre még nem gondoltál?

– Soha. Csak azt tesszük, amit tennünk kell. Mindketten tisztában vagyunk ezzel, már közel húsz éve. A Kerék sző, a Minta jő, és kettőnket erre a feladatra választott ki a Minta. Mi is a próféciák részei lettünk, márpedig azoknak be kell teljesülniük. Muszáj!

– A próféciákat valóban be kell teljesíteni. Arra tanítottak bennünket, hogy így lesz, így kell lennie, ezt azonban csak olyan eszközökkel érhetjük el, amivel minden mást elárulunk, amire tanítottak. Van, aki egyenesen azt mondaná, mindent, ami a létezésünk célja. – A karját dörzsölgetve odasétált a keskeny lőréshez, kinézett az alul elterülő kertre. Megérintette a függönyt. – Itt, a női szálláson, falikárpitokat akasztanak ki, hogy otthonosabbá tegyék a szobákat, és gyönyörű kerteket tartanak fönn, ettől függetlenül nincs egy zug ezen a helyen, amit ne csatára, halálra, ölésre terveztek volna. – Ugyanezen az elmélázó hangon folytatta. – A Világtörés óta mindössze kétszer fosztották meg az amyrlint a stólától és a bottól.

– Tetsuant, aki elárulta a manetherenieket, mert irigyelte Elisande hatalmát, és Bonwhint, aki bábuként akarta használni Sasszárny Arturt, hogy uralkodhasson a világon, és ezzel majdnem elpusztította Tar Valont.

Az amyrlin tovább tanulmányozta a kertet.

– Mindkettő Piros, és mindkettőt Kékből származó Amyrlin Trón váltotta fel. Emiatt nem választottak amyrlint a Pirosból, Bonwhin óta. Éppen ezért kapna két kézzel bármilyen ürügyön a Piros ajah, hogy megbuktathasson egy Kék amyrlint. Az egész szépen összefügg. Nem szeretnék én lenni a harmadik, aki elveszíti a stólát és a botot. A te esetedben persze elcsendesítés és száműzetés lenne a büntetés.

– Á, ha más nem, Elaida biztos nem engedné, hogy olyan könnyen megússzam. – Moiraine kíváncsian fürkészte barátnője hátát. Fény, mi van vele? Azelőtt sosem volt ilyen. Hova lett az ereje, hol a tüze? – De nem fog odáig jutni a dolog.

A másik nő folytatta, mintha nem is hallotta volna, amit mondott.

– Az én esetemben más lenne a helyzet. A megbuktatott amyrlint még elcsendesítés után sem engedhetik csak úgy szabadon kószálni. Egyesek szemében könnyen mártírrá válhat, aki mögé felsorakozhat az ellenzék. Tetsuant és Bonwhint a Fehér Toronyban tartották, szolgamunkára fogták. Mosogatólányok lettek, mementók, akikre rá lehetett mutatni, hogy lám, hogy járhatnak a leghatalmasabbak is. Aki egész nap felmos és mosogat, amögé senki nem akar felsorakozni. Sajnálni sajnálhatják, de nem sorakoznak föl mögé.

Moiraine izzó tekintettel támaszkodott az asztalra.

– Nézz rám, Siuan. Nézz rám! Azt akarod mondani, hogy fel szeretnéd adni, ennyi év után? Ennyi munka után? Feladnád, és sorsára hagynád a világot? És mindezt abbéli félelmedben, hogy esetleg megpálcázhatnak, ha nem mosogattál el rendesen?! – Annyi megvetést öntött a szavaiba, amennyit csak tudott. Megkönnyebbülten konstatálta, hogy a barátnője dühösen fordul felé. Tehát még megvan benne az erő. Fáradt, de még erős. Azok a tiszta kék szemek, nem kevésbé izzottak a dühtől, mint a saját tekintete.

– Én még emlékszem, melyikünk visított hangosabban novícia korunkban, amikor megpálcáztak bennünket. Neked könnyű életed volt Cairhienben. Nem úgy, mint nekem, aki halászhajón dolgoztam. – Hirtelen jó hangosan az asztalra csapott. – Nem, nem állt szándékomban azt javasolni, hogy adjuk föl. De azt sem, hogy hagyjunk mindent kicsúszni a kezünkből anélkül, hogy bármit is tennénk ellene. A Csarnokkal kapcsolatos nehézségeim forrása nagyrészt te vagy. Még a Zöldek se értik, miért nem hívattalak vissza a Toronyba, miért nem tanítottalak móresre egy kicsit. A velem jött nővérek fele úgy gondolja, át kéne adnunk a Pirosaknak. Márpedig, ha az megvalósul, azt fogod kívánni, bár lennél inkább újra novícia, akinek legfeljebb egy vesszőzéstől kell félnie. Fény! Ha bárkinek is eszébe jut, hogy novícia korunkban barátnők voltunk, én sem úszom meg könnyebben.

– Alaposan kidolgozott tervünk volt. Mindent elterveztünk, nem igaz, Moiraine? Megfeledkeztél róla? Úgy volt, megkeresed a fiút, és Tar Valonba hozod, ahol el tudjuk rejteni, biztonságban tudjuk tartani, ahol rávezethetjük a helyes útra. Összesen két üzenetet kaptam tőled, amióta elhagytad a tornyot. Kettőt! Úgy érzem, mintha vaksötétben próbálnék elhajózni a Sárkány Ujjai mellett. Egy levél, miszerint hamarosan eléred a Folyóközt, és abba a faluba, Emondmezőre tartasz. Hamarosan meglesz, gondoltam. Hamarosan megtalálod, nálad jó kezekben lesz. Aztán már csak Caemlynből jött egy üzenet, miszerint Shienarba jössz, Fal Darába, nem Tar Valonba. Fal Darába, ahol olyan közel a Fertő, hogy szinte már tapintani lehet a levegőben. Ahol majdhogynem mindennaposak a trallok portyák, ahová rendszeresen törnek be Myrddraalok. Közel húsz év tervezés és kutatás, erre gyakorlatilag a Sötét Úr arcába vágod az összes tervünket. Megőrültél?

Miután a másik nő életkedvét sikerült visszaadnia, Moiraine maga visszatért megszokott kifürkészhetetlenségéhez, látszólag tökéletes nyugalmához. Nyugodt volt, de eltökélt.

– A Minta nem törődik az emberek terveivel, Siuan. A nagy tervezgetés közben megfeledkeztünk arról, hogy akit keresünk, ta'veren. Elaida téved. Artur Paendrag Tanreall sosem volt ennyire erősen ta'veren. A Kerék úgy szövi a Mintát eköré a fiatalember köré, ahogy ő maga, a Kerék akarja, függetlenül a terveinktől.

Az amyrlin arcáról eltűnt a harag, sápadt megdöbbenésnek adta át a helyét.

– Ez úgy hangzott, mintha azt javasolnád, adjuk fel. Most meg te javasolod, hogy álljunk félre, és nézzük tétlenül, ahogy leég a világ?

– Nem. Arról szó sem lehet. – „De a világ mégis égni fog, így vagy úgy, akármit teszünk is. Te ezt sosem leszel képes felfogni.” – De ezentúl tisztában kell lennünk vele, hogy a terveink sérülékeny valamik. Még kisebb a befolyásunk a dolgok menetére, mint gondoltuk. Lehet, hogy csak a körmünk hegyével kapaszkodunk. A sors szele fúj, és mi kénytelenek vagyunk sodortatni magunkat, akárhová is vigyen.

Az amyrlin megborzongott, mintha a sors szele fújná hátulról, jéghidegen. Az arany téglatestre tette a kezét, tömpe, erős ujjai kikerestek egyes szigorúan meghatározott pontokat a bonyolult mintázatban. Az ügyesen ellensúlyozott tető kinyílt, láthatóvá téve a ládában a direkt erre a célra készült mélyedésben nyugvó, csavart aranykürtöt. Kiemelte, végigfuttatta az ujját a kürt szája közül berakott, folyóírású ezüst feliraton.

– „A sír sem gátja hívásomnak” – fordította le az Ősi Nyelven íródott szöveget. Halkan beszélt, mintha csak hangosan gondolkozna. – Valere Kürtje, ami azért készült, hogy halott hősöket hívjon vissza a sírból. És a jövendölések szerint, épp csak időben találják majd meg, közvetlenül az Utolsó Csata előtt. – Hirtelen visszalökte a kürtöt a helyére, és bezárta az arany téglatestbe, mintha látni sem bírná többé. – Amint véget ért a fogadás, Agelmar nyomban a kezembe nyomta. Azt mondta, amíg meg nem szabadul tőle, nem mer a saját kincseskamrájába lépni. Azt mondja, túl nagy a csábítás. Arra, hogy ő maga szólaltassa meg, az érkező hadsereget, pedig északra vezesse, a Fertőbe, egyenesen Shayol Ghulhoz, és végezzen magával a Sötét Úrral. Néha már valósággal extázisban égett a rá váró dicsőségtől. Azt mondta, éppen ebből jött rá, hogy nem ő lesz az, aki majd belefúj. Nem lehet ő. Alig várta már, hogy megszabadulhasson tőle, mégsem vált meg tőle könnyen.

Moiraine bólintott. Agelmar ismerte a Kürttel kapcsolatos próféciákat, mint a legtöbben, akik a Sötét Úr ellen harcoltak.

– „Aki engem megszólaltat, ne gondoljon dicsőségre, csak a megváltásra.”

– A megváltásra – nevetett keserűen az amyrlin. – Agelmar úgy nézett ki, mint aki nem tudja eldönteni, most éppen a saját megváltásáról mond le, vagy megakadályozza, hogy beszennyeződjön a lelke. Csak annyiban volt biztos, hogy meg kell szabadulnia tőle, mielőtt porrá omlasztaná az akaraterejét. Próbálta titokban tartani a dolgot, de azt mondja, máris mindenféle pletykák terjengenek a várban. Én nem érzem azt a csábítást, amit ő, de nekem is borsódzik a hátam a Kürttől. Azt hiszem, vissza kell majd vinnie a kincseskamrájába, amíg el nem indulok. Nem hiszem, hogy nyugodtan tudnék aludni a közelében. Még akkor sem, ha a szomszéd szobában van. – Megdörzsölte a homlokát, kisimította rajta az aggodalom ráncait. Felsóhajtott. – És a jövendölések szerint, csak az Utolsó Csata előtt találják meg. Ilyen közel lenne már? Azt hittem, azt reméltem, több időnk van.

– A Karaethon-ciklus.

– Így igaz. Nem kell emlékeztetned rá. Pont olyan régen élek a Sárkány próféciái állandó tudatában, mint te. – Az amyrlin a fejét csóválta. – Soha a Világtörés óta, nem volt egynél több hamis Sárkány egy generáció alatt, most pedig három szabadult egyszerre a világra, azok után, hogy az utóbbi két évben is volt már három. A Mintának egy Sárkányra van szüksége, mert a Tarmon Gai'don szövésére készül. Néha eluralkodik rajtam a kétség, Moiraine – mondta töprengően, majd ugyanebben a hangnemben folytatta. – Mi van, ha Logain volt az igazi? Tudott fókuszálni, mielőtt a Pirosak a Toronyba hozták, és megszelídítettük. Mazrim Taim is tud, a saldaeai. Mi van, ha ő az? Időközben máris odaértek a nővérek, mostanra akár el is kaphatták. Mi van, ha kezdettől fogva tévedésben éltünk? Mi lesz, ha az Újjászületett Sárkányt megszelídítik, mielőtt akár elkezdődhetne az Utolsó Csata? Még a próféciák is beteljesületlenül maradhatnak, ha a kiválasztott meghal, vagy megszelídítik. Akkor aztán fegyvertelenül nézhetünk szembe a Sötét Úrral.

– Egyikük sem az, Siuan. A Mintának nem egy Sárkányra van szüksége, hanem az egyetlen, igazi Sárkányra. Amíg nyíltan színre nem lép, és ki nem kiáltja magát, a Minta újra és újra hamis Sárkányokkal fog előállni, de amint megteszi, nem lesz több. Ha Logain vagy bárki más lett volna az igazi, nem jöttek volna utánuk mások.

– „Mert úgy jön el ő, mint a hajnalhasadás, és szétzúzza a világot az érkezésével, hogy aztán újjákovácsolja”. Vagy fegyvertelenül szállunk szembe az ellenséggel, vagy egy olyan fegyvert fogunk, ami minket is megsebez. A Fény segítsen rajtunk. – Az amyrlin megrázta magát, mintha saját szavai hatásától akarna megszabadulni. Megfeszültek az arcizmai, úgy látszott, arra készül, súlyos, csapást kell kiállnia. – Előlem sosem tudtad úgy elrejteni, ami a fejedben jár, mint mindenki más elől, Moiraine. Más mondanivalód is van még, éspedig semmi jó. – Moiraine válasz helyett lecsatolta a bőrzacskót az övéről, és az asztalra borította a tartalmát. Úgy nézett ki, mint egy halom cseréptörmelék, csillogó fekete és fehér szilánkok.

Az Amyrlin Trón kíváncsian érintett meg egyet. Elakadt a lélegzete.

– Cuendillar.

– Szívkő – bólintott Moiraine. A cuendillar készítésének titka a Világtörés alatt elveszett, de minden, ami szívkőből készült, átvészelte a kataklizmát. Még azok a tárgyak is, amiket elnyelt a föld, vagy a tenger mélyére süllyedtek. Át kellett vészelniük. A cuendillart, amint elkészült, semmilyen ismert erő nem tudja megsérteni. Még ha az Egyetlen Hatalmat fordítják is ellene, az is csak erősebbé teszi. Csakhogy ezt valamilyen erő mégiscsak széttörte.

Az amyrlin sietősen összeillesztgette a darabkákat. Együttesen kézfejnyi korongot alkottak. Egyik fele feketébb volt, mint a legsötétebb éjszaka, a másik fehérebb, mint a hó. A két szín hullámos vonalban találkozott egymással. Az aes sedai-ok ősi szimbóluma, a Világtörés előttről, amikor férfiak és nők egyaránt használták az Egyetlen Hatalmat. A szimbólum egyik felét most Tar Valon lángjának hívták, a másikat leggyakrabban ajtókra firkálták, és a Sárkány agyarának nevezték. Gonoszsággal gyanúsították általa az ott lakókat. Összesen hét ilyen korong létezett. Mindent, amit valaha is szívkőből alkottak, feljegyeztek a Fehér Toronyban. Erre a hétre, pedig mindegyik másiknál jobban emlékeztek. Siuan Sanche úgy nézett rá, mintha élő viperát talált volna a párnáján.

– A Sötét Úr börtönének egyik pecsétje – mondta végül kelletlenül. Ez a hét pecsét volt az, aminek az Amyrlin Trón elvileg az őre volt. Éppen az volt a Fehér Torony egyik legszigorúbban őrzött titka, hogy a Trallok háborúk óta, egy amyrlin sem tudta egyetlen egyről sem, hogy merre lehet. Igaz, ezt a titkot nem volt nehéz megőrizni, minthogy a világ rég nem is gondol rájuk.

– Tudjuk, hogy a Sötét Úr mocorog, Siuan. Tudjuk, hogy a börtöne nem maradhat örökre lezárva. Emberi kéz munkája sosem helyettesítheti a Teremtőét. Tudjuk, hogy újra megérintette a világot, még ha, a Fénynek hála, csak közvetetten is. Szaporodnak az árnybarátok. Amit tíz évvel ezelőtt gonosznak tartottunk, az most már csak hóbortnak számít azokhoz a dolgokhoz képest, amit ma mindennap elkövetnek.

– Ha máris elkezdtek feltörni a pecsétek... Lehet, hogy egyáltalán nincs időnk.

– Hát, nem sok, az biztos. De az a kevés is elég lehet. Elégnek kell lennie.

Az amyrlin megérintette a szilánkokra tört korongot. Kissé bizonytalanul, akadozva folytatta, mintha minden szót úgy kéne kikényszerítenie magából.

– Tudod, láttam a fiút a várudvaron, a fogadási ceremónia alatt. Ez az egyik Képességem, hogy látom a ta'vereneket. Ritka Képesség manapság, még ritkább, mint a ta'verenek, és kétségkívül nincs valami sok haszna. Magas, egész jóképű fiatalember. Látszólag szinte semmiben sem különbözik bármelyik másik ifjútól. Bármelyik faluban, városban találkozhat az ember hasonlóval. – Elhallgatott, mély lélegzetet vett. – Moiraine, az a fiú egyszerűen vakított, mint a nap. Ritkán féltem eddigi életemben, de amikor megláttam, minden porcikámat átjárta a rémület. Kedvem lett volna elbújni. Vonyítani tudtam volna. Alig bírtam utána megszólalni. Agelmar azt hitte, mérges vagyok rá, olyan keveset beszéltem. Az a fiatalember... Ő az, akit húsz éve keresünk.

Ez utóbbi kijelentésben volt némi kérdő hangsúly. Moiraine válaszolt rá.

– Ő az.

– Biztos vagy benne? Tudja...? Tudja... fókuszálni az Egyetlen Hatalmat?

Ez utóbbit, láthatóan nehezére esett kimondania. Moiraine együtt érzett vele, ő is érezte a feszültséget, a szívébe markoló, jeges ujjakat.

– Tudja.

Egy férfi, aki az Egyetlen Hatalmat használja. Olyasmi volt ez, amire egyetlen aes sedai sem tudott félelem nélkül gondolni. Olyasmi volt ez, amit az egész világ rettegett. Én meg a világra szabadítom, gondolta Moiraine.

– Rand al'Thort úgy ismeri majd a világ, mint az Újjászületett Sárkány – mondta.

Az amyrlin megremegett.

– Rand al'Thor. Nem hangzik félelmetes névnek, ami lángba borítja majd a világot. – Megint megborzongott, gyorsan megdörgölte a karjait, de aztán elszánt fény költözött a tekintetébe.

– Ha tényleg ő az – mondta –, akkor valóban elég lehet még az időnk. De biztonságban van itt? Két Piros nővér is van velem, és az utóbbi időben a Sárgákkal és a Zöldekkel kapcsolatban sem garantálhatok semmit. A Fény égessen el, egyikőjükben sem bízhatom. Ebben az ügyben nem. Még Verin és Serafelle is úgy rontanának rá, mint egy gyerekszobába szabadult keresztes viperára.

– Pillanatnyilag biztonságban van.

Az amyrlin várta, hogy többet is mondjon. Egyre hosszabbra nyúlt a hallgatás, míg egyértelművé nem vált, hogy nem fog. Akkor így szólt.

– Azt mondod, az eredeti tervünk használhatatlanná vált. Akkor mit javasolsz?

– Szándékosan elhitettem vele, hogy többé nem érdekel; hogy tőlem mehet, ahová akar. – Az amyrlin már nyitotta volna a száját, de felemelt kézzel megállította.

– Szükség volt rá, Siuan. Rand al'Thort a Folyóközben nevelték, ahol minden érben Manetheren makacs vére folyik, az ő saját vére pedig úgy viszonyul Manetherenéhez, mint kő az agyaghoz. Finoman kell bánni vele, különben kitör, és akkor nem lehet megmondani, merre megy, de arra biztosan nem, amerre mi akarnánk.

– Akkor olyan finomak leszünk vele, mint egy újszülött csecsemővel. Bepólyázzuk, és játszunk a lábujjaival, ha szerinted erre van szükség. De milyen rövid távú cél érdekében?

– A két barátja, Matrim Cauthon és Perrin Aybara, világot akarnak látni, mielőtt visszasüllyednének hazájuk, az eldugott Folyóköz hétköznapiságába... Már ha egyáltalán visszasüllyednek valaha, ugyanis ők is ta'verenek, ha kisebbek is, mint ő. Rá fogom vezetni őket, hogy vigyék Valere kürtjét Illianba. – Habozni kezdett, elkomorult.

– Mattel... van egy kis probléma – folytatta végül. – Egy Shadar Logoth-i tőrt hord magánál.

– Shadar Logoth-it?! Fény, hogy hagyhattad őket egyáltalán a közelébe menni annak a helynek? Minden egyes kövén rontás ül. Nincs ott egy kavics sem, amit nyugodtan el lehetne vinni. Fény, segíts, ha Mordeth megérintette a fiút... – az amyrlin valósággal fuldoklott a rémülettől. – Ha megérintette, a világ pusztulásra van ítélve.

– De nem érintette meg. Mindannyian azt tesszük, amire a szükség rákényszerít, és ez, muszáj volt. Mattel kapcsolatban megtettem, amit tudtam, nem fog megfertőzni másokat. De túl sokáig volt nála a tőr, mielőtt tudomást szereztem róla. A kötelék megmaradt köztük. Azt hittem, Tar Valonba kell vinnem, csak ott gyógyíthatják meg, de most, hogy ilyen sok nővér jött veled, itt is meg lehet csinálni. Már ha van köztük néhány, akiben megbízol, hogy nem lát árnybarátot ott is, ahol nem kell. Te, én, és még ketten, elegek leszünk, az angrealommal.

– Leane lehet az egyik, a másik, pedig majd kitalálom, ki legyen. – Az amyrlin hirtelen fanyar vigyort villantott felé. – A Csarnok vissza akarja kapni az angrealt, Moiraine. Nem sok van már, te pedig újabban... megbízhatatlannak számítasz.

Moiraine elmosolyodott, de a szeme hideg maradt.

– Gondolnak rólam még rosszabbakat is, mielőtt végeznék a feladatommal. Mat le fog csapni a lehetőségre, hogy ilyen fontos részévé válhasson a Kürt legendájának, Perrint pedig szerintem nem lesz nehéz rábeszélni. Amúgy is szüksége van valamire, ami leköti, hogy ne rágódjon túl sokat a saját baján. Rand most már tudja, micsoda valójában – legalábbis tud valamit, nem sokat –, és természetesen elrémíti a tudat. El akar menni valahová, egyedül, ahol senkit nem bánthat. Azt mondja, soha többé nem fogja használni a Hatalmat, de tart tőle, hogy nem lesz képes megállni.

– Nem ok nélkül. Könnyebb leszokni az evésről.

– Pontosan. Ezen kívül, minél távolabb akar lenni minden aes sedai-tól. – Moiraine szája apró, örömtelen mosolyra húzódott. – Ha lehetőséget kap, hogy maga mögött hagyja az aes sedai-okat, ugyanakkor még egy darabig a barátaival maradhasson, ugyanúgy kapni fog az alkalmon, mint Mat.

– De hogy hagyhatná maga mögött az aes sedai-okat? Hiszen neked mindenképp vele kell menned. Nem veszíthetjük el most, hogy végre megtaláltuk.

– Nem mehetek vele. – Hosszú az út Fal Darától Illianig, de egyszer már úgyis megtett egyedül egy majdnem ekkora távolságot. – Hagyni kell egy kicsit a saját feje után menni. Most nem lenne jó rövid pórázra fogni. Muszáj. Elégettettem minden eddigi ruhájukat. Túl sok lehetőség volt, hogy valamelyiknek rossz kezekbe kerüljön egy foszlánya. Amellett megtisztítom majd őket, mielőtt elindulnának. Észre sem fogják venni, így kizárt lesz, hogy követhetnék őket. Az egyetlen, aki ennek ellenére megtalálhatná őket, biztonságosan el van zárva, itt, a börtönben.

Az amyrlin már éppen elismerően bólintani akart, de erre kérdően nézett rá. Moiraine azonban folytatta:

– Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni, hogy a lehető legnagyobb biztonságban utazzanak. És amikor Randnek szüksége lesz majd rám Illianban, én ott leszek, és teszek róla, hogy ő legyen az, aki a Kilencek Tanácsa és a Gyülekezet előtt felmutatja a Kürtöt. Illianban mindenről gondoskodni fogok. Az illianiak a Sárkányt is hajlandóak követni, vagy akár magát Ba'alzamont is, ha Valere Kürtjével a kezében érkezik. Akárcsak a Hajtóvadászatra összegyűltek nagy része. Így az igazi Újjászületett Sárkánynak nem kell követőket gyűjtenie, mielőtt az országok hadba vonulnának ellene. Már eleve úgy kezdi majd, hogy egy egész nemzet van vele, egy hadsereg áll mögötte.

Az amyrlin visszaült a székébe, de rögtön előrehajolt. Úgy látszott, letörtség és remény között ingadozik.

– De vajon ki meri majd kiáltani, hogy ő az Újjászületett Sárkány? Ha túlságosan fél... A Fény a tanúm, ő az, de akik Sárkánnyá kiáltották ki magukat, mind vágytak a hatalomra. Ha ő viszont nem...

– Megvannak az eszközeim, hogy Sárkánynak kiáltassam ki, akár akarja, akár nem. De, még ha nem is járnék sikerrel, maga a Minta fog gondoskodni róla, hogy így alakuljon, függetlenül attól, hogy ő mit akar. Ne felejtsd el, ta'veren. Még annyira sem uralja a saját sorsát, mint a gyertya kanóca a lángot.

Az amyrlin sóhajtott.

– Kockázatos, Moiraine. Kockázatos. De hát az apám mindig azt mondta: „ha nem mersz kockáztatni, lányom, sosem nyersz egy rezet sem”. Sok mindent meg kell terveznünk. Ülj le, ez nem fog gyorsan menni. Küldetek borért és sajtért.

Moiraine megrázta a fejét.

– Már így is túl sokáig zárkóztunk be. Ha bárki is megpróbált hallgatózni, és megtalálta a védőkörünket, akkor máris folynak a találgatások. Nem éri meg a kockázatot. Holnapra majd megint össze tudunk hozni egy találkozót. – Amellett, drága barátnőm, nem mondhatok el neked mindent, de azt sem kockáztathatom, hogy megtudd, hogy bármit is elhallgatok.

– Azt hiszem, igazad van. De akkor holnap reggel, amilyen korán csak lehet. Annyi mindenre kíváncsi vagyok.

– Reggel – értett egyet Moiraine. Az amyrlin felállt. Megint átölelték egymást. – Reggel mindent elmondok, amit tudnod kell.

Mikor Moiraine kilépett a várószobába, Leane szúrós szemekkel nézett rá, majd gyorsan besietett. Moiraine próbált meghunyászkodó képet vágni, mint akinek az amyrlin hírhedt fejmosásainak egyikét kellett éppen elviselnie – a legtöbb nő, bármilyen erős akaratú volt is, tágra nyílt szemekkel és elgyengült lábakkal szokott előkerülni az ilyenekről –, de ez az arckifejezés igencsak távol állt tőle. Inkább mérgesnek tűnt, mintsem megtörtnek. Ami éppolyan jól megfelelt a célnak. Alig volt tudatában, a külső szobában tartózkodó többi nőnek, épp csak egy futó pillantást vetett rájuk, de úgy tűnt, már nem pont ugyanazok vannak ott, mint amikor bement. Kezdett későre járni az idő, márpedig sok tennivaló várt még rá reggelig. Sok mindent el kell intéznie, mielőtt újra beszélhetne az Amyrlin Trónnal.

Megszaporázta a lépteit, a vár belsőbb folyosói felé kanyarodott.

A hadoszlop lenyűgöző látványt nyújtott volna a telő hold alatt, ahogy lószerszámcsörgés közepette vonult a taraboni éjszakában, csakhogy senki nem látta őket. Nem kevesebb, mint kétezer fénygyermek, jó lovakon, fehér tabardban és köpenyben, fényes páncélban. Mögöttük ellátószekerek karavánja, patkolókovácsok, lovászok. Utóbbiak vezetéklovak hosszú sorait vezették. Volt néhány falu ezen a ritkás, erdőfoltokkal borított tájon, de ők messze elkerülték az utakat, még a parasztok majorjaitól is távol tartották magukat. Találkozniuk kellett... valakivel... egy apró, eldugott kis faluban, Tarabon északi határa közelében, az Almoth-alföld szélén.

Geofram Bornhald, miközben az emberei élén lovagolt, azon törte a fejét, hogy mire mehet ki ez az egész. Nagyon is jól emlékezett mindenre, amit Pedron Niall, a Fény Gyermekei főúrkapitánya mondott Amadorban, amikor maga elé hívatta, de abból nem sokat tudott meg.

– Magunk vagyunk, Geofram – mondta a fehér hajú férfi. Hangja vékony, erőtlen volt a kortól. – Emlékszem, amikor beeskettelek... mikor is... harminchat évvel ezelőtt. Igen, már harminchat éve.

Bornhald kihúzta magát.

– Főúrkapitányom, megkérdezhetném, miért hívott vissza Caemlynből, ráadásul ilyen sürgősen? Még egy lökés, és Morgase lezuhan a trónról. Vannak Andorban bizonyos főúri házak, akik a Tar Valonnal való együttműködést ugyanúgy rossz szemmel nézik, mint mi, és már készen álltak trónkövetelőként fellépni. Eamon Valdára hagytam a parancsnokságot, de úgy tűnt, ő el van szánva, hogy követi a leányörököst Tar Valonba. Nem lennék meglepődve, ha megtudnám, hogy elrabolta a lányt, vagy akár megtámadta Tar Valont.

Ráadásul Dain, Bornhald fia, épp akkor érkezett meg, amikor visszarendelték. Dain csupa buzgalom. Néha túlságosan is. Amilyen vakbuzgó, könnyen belemegy bármilyen ostobaságba, amit Valda javasol.

– Valda a fényben jár, Geofram. Te viszont a legjobb katonai vezető vagy, a Gyermekek között. Összeállítasz egy teljes légiót, mégpedig a lehető legjobb emberekből, akit csak találsz, és Tarabonba viszed őket. Minden feltűnést kerülsz. Senki nem láthat meg benneteket, aki aztán beszélhetne róla. Aki mégis meglát, azt örökre el kell hallgattatni.

Bornhald habozott. Ötven Gyermek, vagy akár száz is, bárhová elmehet, anélkül, hogy bárki is megkérdezné, mit keresnek ott. Legalábbis nyíltan nem kérdezné senki. Na de egy teljes légió...

– Háború lesz, főúrkapitányom? Sok mindent beszélnek az utcákon. Vad pletykák keringenek. Például, hogy visszatértek Sasszárny Artur seregei.

Az öregember nem szólt.

– A király... – kezdte volna Bornhald, de a főúrkapitány közbevágott.

– A Gyermekeknek nem a király parancsol, Bornhald úrkapitány – a beszélgetés kezdete óta, először volt kissé ingerült hangja. – Hanem én. A király csak hadd üljön a palotájában, és tegye azt, ami a dolga. Semmit. Elmész egy Alcruna nevű faluba. Ott találkozol valakivel, akitől megkapod a részletes parancsaid. Elvárom, hogy három napon belül útra keljen a légiód. Most menj. Sok dolgod lesz.

Bornhald összeráncolta a szemöldökét.

– Megbocsásson, főúrkapitányom, de kivel kell találkoznom? Miért kockáztatom, hogy háborúba keveredjünk Tarabonnal?

– Majd ha Alcrunába érsz, mindent meg fogsz tudni, amit tudnod kell. – A főúrkapitány hirtelen öregebbnek látszott a koránál. Szórakozottan igazgatta a tunikáját, mellén a Gyermekek arany napkoronájával.

– Olyan erők munkálnak itt a háttérben, amiről neked fogalmad sincs, Geofram – tette hozzá végül. – Fogalmad sem lehet. Gyorsan válaszd ki az embereid. És most menj. Ne kérdezősködj tovább. A Fény lovagoljon veled.

Kiegyenesedett a nyeregben, megmozgatta elgémberedett hátizmait. Öregszem, gondolta. Egy nap és egy éjszaka nyeregben, mialatt csak kétszer álltak meg, megitatni a lovakat, és máris érezte minden egyes ősz hajszálát. Néhány évvel ezelőtt fel sem vette volna. De legalább egy ártatlant sem öltem meg. Árnybarátokkal ő is volt olyan kemény, mint bárki, aki a Fényre esküdött – az árnybarátokat el kell pusztítani, mielőtt még az egész világot az Árnyék alá taszítják –, de ő előbb szeretett megbizonyosodni, hogy tényleg azok. Nem volt könnyű ennyi emberrel elkerülni a taraboniak figyelmét, még a legritkábban lakott vidéken sem, de neki sikerült. Senkit nem kellett elhallgattatni.

Visszatértek a felderítők. Mögöttük további fehér köpenyesek közeledtek. Némelyiküknél fáklya volt, amivel kellőképpen elvakítottak az oszlop elején mindenkit. Pedig már olyan jól hozzászokott a szemük a sötéthez. Bornhald morogva káromkodott, majd álljt parancsolt. Mikor a hadoszlop megállt, a felé közeledőket kezdte tanulmányozni.

Köpenyük mellén ugyanolyan napkorong volt, mint az övén, mint a Fény minden Gyermekéén. A parancsnokuknak még rangot jelző aranycsomói is voltak, mégpedig ugyanannyi, mint neki. Csakhogy az ő arany napkorongjuk mögött piros, kampós pásztorbot is volt. Inkvizítorok. Az inkvizítorok tüzes vassal, fogókkal, csepegő vízzel kényszerítették ki a vallomást és a megbánást az árnybarátokból, de néhányan azt állították, előre eldöntik, hogy bűnös az áldozatuk, mielőtt vallatni kezdenék. Geofram Bornhald is azok közé tartozott, akik ezt mondták. Azért küldtek ide, hogy inkvizítorokkal találkozzam?!

– Már vártuk, Bornhald úrkapitány – mondta az inkvizítorok parancsnoka harsány hangon. Magas, kampós orrú férfi volt. A szeme csillogásán látszott, meg van győződve, hogy igaza van. Mindig. Mint minden inkvizítor. – Jöhetett volna gyorsabban is. Einor Saren vagyok, Jaichim Carridin helyettese. Tarabonban ő irányítja a Fény Kezét.

A Fény Keze – a kéz, amely kiássa az igazságot, mondták ők. Nem szerették, ha inkvizítoroknak nevezték őket.

– A falunál van egy híd – folytatta a kampós orrú. – Vigye át az embereit. Majd a fogadóban beszélünk. Meglepően kényelmes hely.

– A főúrkapitány személyesen parancsolta meg nekem, kerüljem el, hogy bárki meglásson.

– A falut... pacifikáltuk. Indítsa az embereit. Mostantól az enyém az irányítás. Ha nem hiszi, meg tudom mutatni az erről szóló parancsot, a főúrkapitány pecsétjével ellátva.

Bornhald visszafojtotta a torkából előtörni készülő morgást. Pacifikálták. Kíváncsi lett volna, vajon a falu szélén halmozták fel a holttesteket, vagy a folyóba dobálták. Az inkvizítorokra vallana. Vannak olyan érzéketlenek, hogy képesek legyenek egy egész falut legyilkolni a titoktartás érdekében, de ugyanakkor egyben olyan ostobák, hogy a folyóba hajigálják a testeket, ezzel Alcrunától Tanchicóig nagydobra verve a tettüket.

– Azt nem hiszem el, hogy kétezer emberrel Tarabonba küldtek, inkvizítor. Miért?

Saren arca megfeszült, de a hangja harsány, követelődző maradt.

– Nagyon egyszerű, úrkapitány. Almoth-alföldön számos kisváros és falu akad, ami fölött legfeljebb egy polgármester, vagy városi tanács uralkodik. Éppen ideje, hogy végre a Fénybe vezessük őket. Ilyen helyeken számos árnybarátot fogunk találni.

Bornhald lova toppantott.

– Azt akarja mondani, hogy azért hoztam keresztül nagy titokban egy egész légiót Tarabonon, hogy kiugrasszunk néhány árnybarátot, egypár koszos faluból?

– Maga azért van itt, Bornhald, hogy azt tegye, amit parancsolok. A Fényért kell tevékenykednie! Vagy kezd netán távolodni a Fénytől? – Saren vigyora inkább grimasz volt, mint mosoly – Ha csatára vágyik, valószínűleg lesz esélye bizonyítani a hadvezéri képességeit. Az idegeneknek nagy haderejük van Tomafőnél, nagyobb, mint amit Tarabon és Arad Doman akár együttesen is meg tudna állítani, már ha valaha is képesek lennének abbahagyni a huzakodást, és egyszer együtt harcolni. Ha az idegenek áttörnek, lehet, hogy többet kell majd harcolnia, mint szeretné. A taraboniak azt állítják, az idegenek szörnyetegek, a Sötét Úr teremtményei. Néhányan még azt is mondják, hogy aes sedai-aik is vannak, akik az oldalukon harcolnak. Ha tényleg árnybarátok, akkor majd velük is el kell bánni. Amikor rájuk kerül a sor.

Bornhaldnak egy pillanatra elállt a lélegzete.

– Tehát igazak a pletykák. Sasszárny Artur hadseregei visszatértek.

– Idegenek – szögezte le Saren. Úgy tűnt, már bánja, hogy szóba hozta őket. – Idegenek, és valószínűleg árnybarátok is, akárhonnan jöttek is. Ennyit tudunk róluk. Ennél több magának sem kell. Amellett, pillanatnyilag nem is kell törődnie velük. Vesztegetjük az időnket. Vigye át az embereit a folyón. Aztán a faluban majd megkapja tőlem a parancsait.

Megpördítette a lovát, majd visszalovagolt, amerről jött, fáklyahordozóival a sarkában.

Bornhald becsukta a szemét, hogy gyorsabban hozzászokjon a sötétséghez. Bábuk vagyunk. Kövek a táblán.

– Byar! – kiáltotta. Kinyitotta a szemét. Helyettese már ott is volt mellette. Az úrkapitány jelenlétében feszesen kihúzta magát. Az ösztövér arcú férfi szemében majdnem olyan fanatikus fény égett, mint az inkvizítoréban, de ennek ellenére, jó katona volt. – Van előttünk egy híd. Vigye át a légiót a folyón, és verjen tábort. Én is megyek, amint tudok.

Szorosabbra fogta a gyeplőt, majd arra lovagolt, amerre az inkvizítor eltűnt. Kövek a táblán. De ki lép velünk? És miért?

A délutáni árnyak lassan esti sötétséggé egyesültek. Liandrin céltudatos léptekkel haladt előre. A női szállás területén járt. A lőréseken túl egyre mélyült a feketeség, egyre súlyosabban feszült a folyosó falain függő lámpák fénykörének. Az alkonyat az utóbbi időben nehéz időszak volt Liandrin számára, akárcsak a hajnal. Hajnalban megszületett a nap, mint ahogy szürkületkor az éjszaka, csakhogy hajnalban egyben meghalt az éjszaka, este pedig a nappal. A Sötét Úr hatalma a halálban gyökerezik. A halálból erőt merít. Ezekben az időszakokban szinte érezni vélte, ahogy mocorogni kezd. Mindenesetre, valami biztosan mocorgott a félhomályban. Valami, amit ha elég gyorsan pördülne meg, talán el tudna kapni. Valami, amit biztos, hogy megláthatna, ha eléggé kitartóan figyelné.

Feketébe és aranyba öltözött cselédek pukedliztak, mikor elhaladt mellettük, de ő nem reagált. Egyenesen maga elé meredt, észre sem vette őket.

Az ajtónál, amit keresett, megállt, és gyorsan körbepillantott a folyosón. Senkit nem látott, csak cselédeket. Férfiak persze sehol. Kopogás nélkül belökte az ajtót, és belépett.

Amalysa úrhölgy lakosztályának hallja fényárban úszott. A kandallóban harsogó tűz űzte el a shienari éjszaka hidegét. Amalysa és udvarhölgyei a szoba különböző pontjain üldögéltek, karosszékekben, vagy a több rétegben egymásra terített szőnyegeken. Egyikük állva, felolvasást tartott nekik, azt hallgatták. A „Héja és a kolibri táncá”-ból volt egy részlet, Teven Aerwintől.

E könyv, leginkább a férfiak nőkhöz, illetve a nők férfiakhoz való közeledésének illendő módozatairól szólt. Liandrin elhúzta a száját. Ő természetesen nem olvasta, de hallott róla épp eleget. Amalysa és udvarhölgyei minden útmutatást kitörő nevetéssel fogadtak. A térdüket csapkodták, egymásnak dőltek, a sarkukkal a szőnyegen doboltak, mint valami éretlen fruskák.

A felolvasást tartó nő vette észre először. Elhallgatott, elkerekedtek a szemei. A többiek felnéztek, követték a pillantását. Elült a nevetés, teljes lett a csend. Amalysa kivételével mindenki felpattant, a szoknyáját, frizuráját igazgatta.

Amalysa úrhölgy kecsesen emelkedett fel, mosolyogva.

– Megtisztel a látogatásával, Liandrin. Igazán kellemes meglepetés. Csak holnap számítottam önre. Azt hittem, a hosszú utazás után pihenni...

Liandrin élesen közbevágott. Nem fordult felé, maga elé meredve jelentette ki:

– Négyszemközt fogok beszélni Amalysa úrhölggyel. Mindannyian távoztok. Most rögtön.

Pillanatnyi döbbent csend után, a nők elbúcsúztak Amalysa-tól. Sorban pukedliztak Liandrinnak, de ő nem fogadta a köszöntésüket. Továbbra is egyenesen előre meredt, a semmibe, de azért nagyon is jól látta és hallotta őket. Tiszteletteljesen beszéltek vele, teljes rangján szólították. Rossz hangulatával szembesülve, akadozott a hangjuk. Mikor látták, hogy keresztülnéz rajtuk, lesütötték a szemüket. Az ajtóhoz furakodtak mellette. Egészen a falhoz tapadtak, hogy ne érjen a szoknyájuk az övéhez.

Amint az utolsó becsukta maga mögött az ajtót, Amalysa megszólalt:

– Liandrin, nem ért...

– A Fényben jársz, leányom?

Most nem lesz semmiféle ostoba „nővér”-ezés. A nő ugyan pár évvel idősebb volt nála, de most be fogják tartani az ősi illemszabályokat. Akármilyen régen feledkeztek is meg róla egyesek, itt az ideje, hogy visszaemlékezzenek.

Ám amint a kérdés elhagyta a száját, rájött, hogy hibát követett el. Ez a kérdés általában garantáltan zavarba hozta, akihez címezték, és nyugtalanná tette, ha egy aes sedai szájából hangzott el, Amalysa azonban mereven kihúzta magát, és elsötétült az arca.

– Ez sértés volt, Liandrin Sedai. Shienari vagyok, nemesi házhoz tartozom. Minden rokonom ereiben harcosok vére folyik. A családom már akkor az Árnyék ellen küzdött, amikor Shienar még nem is létezett. Háromezer éven át álltunk ellen, egyetlen, pillanatnyi megingás nélkül.

Liandrin nem erőltette tovább a dolgot, de esze ágában sem volt meghátrálni. Más irányból támadott újra. Átsétált a szobán, kezébe vette a „Héja és a kolibri tánca” bőrkötéses példányát a kandallópárkányról, és rá sem nézve, a tenyerén táncoltatta, mintha a súlyát próbálná megbecsülni.

– Shienarban, leányom, a Fényt különösen nagy becsben kell tartani, kétszer annyira kell óvakodni az Árnyéktól, mint más országokban.

Szórakozottan a tűzbe hajította a könyvet. Azonnal elborították a lángok, mintha zsírfagally lett volna. Harsogva csapott fel a kéményig a tűz. Ugyanabban a pillanatban, minden lámpa felvillant a szobában, vadul sisteregve lángoltak föl. Fényárba borult a terem.

– Itt jobban, mint bárhol máshol. Itt, oly közel az átkozott Fertőhöz, ahol a rontás leselkedik. Itt, még aki azt hiszi, hogy a Fényben jár, azt is könnyen lehet, hogy már megfertőzte az Árnyék.

Amalysa homlokán gyöngyözni kezdett az izzadság. Kezét, amit a könyvéért tiltakozva emelt fel, lassan maga mellé ejtette. Az arcvonásai még mindig magabiztosak voltak, de Liandrin figyelmét nem kerülte el, hogy nagyot nyel, és idegesen topog.

– Nem értem, Liandrin Sedai. A könyv miatt? Hisz az ostobaság.

Kissé remegett a hangja. Nagyon jó. Sorra repedtek meg a lámpaüvegek, ahogy még nagyobbra nőttek, még forróbbak lettek bennük a lángok. A szoba déli verőfénybe borult. Amalysa mereven állt, mint a cölöp, feszes arcvonásokkal, ahogy minden akaraterejét megfeszítve próbált nem hunyorogni.

– Te vagy ostoba, leányom. Engem cseppet sem érdekelnek a könyvek. Ebben az országban a férfiak belépnek a Fertőbe, ahol körbeveszi őket a rontás. Magában az Árnyékban meritkeznek meg. Miért csodálkozol, hogy beléjük szivároghat a sötétség? Akár akarják, akár nem, megfertőződhetnek. Mit gondolsz, miért jött el maga az Amyrlin Trón?

– Az nem lehet – kapkodott levegőért az úrnő.

– Én a Piroshoz tartozom, leányom – kínozta tovább kegyetlenül. – Kötelességem minden megrontott férfit üldözni.

– Nem értem.

– Nem csak azokat az ostobákat, akik az Egyetlen Hatalomhoz nyúlnak. Minden férfit, akit megront az Árnyék. A magasban ugyanúgy vadászom rájuk, mint a mélyben.

– Nem... – Amalysa zavartan nyalta meg a szája szélét, majd láthatóan próbálta összeszedni magát. – Nem értem, Liandrin Sedai. Legyen szíves...

– A magasban még inkább, mint a mélyben.

– Nem! – Mintha valami láthatatlan támaszték tűnt volna el mellőle hirtelen, Amalysa térdre esett, lehajtotta a fejét. – Könyörgöm, Liandrin Sedai, ugye nem Agelmarra gondol? Az nem lehet, hogy őrá gondoljon!

Kihasználva a kétség és a zavar e gyenge pillanatát, Liandrin lecsapott. Nem mozdult, az Egyetlen Hatalommal támadott. Amalysa levegőért kapott és összerándult, mintha tűvel szúrták volna meg. Liandrin durcás ajkai mosolyra görbültek.

Ez volt az ő egyedi trükkje, amit már gyermekkorában kifejlesztett. Az első lépése a Hatalom felé. A novícia asszony, amint tudomást szerzett róla, megtiltotta a használatát, de neki ez csak annyit jelentett, hogy eggyel több dolgot kell eltitkolnia az irigyei elől.

Amalysa-hoz lépett, megfogta az állát, és maga felé emelte az arcát. Az úrnőnek továbbra is vasakarata volt, de ez a vas most valamivel lágyabb lett, a megfelelő eszközökkel hajlítható. A szeme sarkából folytak a könnyek, meg-megcsillantak az arcán. Liandrin hagyta, hadd térjenek vissza normális méretükre a lángok. Ilyesmire már nem volt szükség. Barátságosabban folytatta, bár a hangja továbbra is acélos, kegyetlen maradt.

– Senki sem akarja, hogy Agelmart és téged a nép kezére adjanak, mint árnybarátokat, leányom. Segítek rajtad, de akkor neked is segítened kell.

– S-segíteni? Ö-önnek? – Amalysa a homlokára tette a kezét. Zavartnak tűnt. – Kérem, Liandrin Sedai, nem... nem értem. Az egész olyan... olyan...

Nem volt tökéletes képesség, nem tudta rákényszeríteni vele másokra az akaratát – bár próbálta, ó, hányszor próbálta! De megnyitotta az elméjüket az érvek előtt, el tudta érni, hogy hinni akarjanak neki, hogy mindennél jobban vágyjanak arra, hogy meggyőzzék őket: neki van igaza.

– Engedelmeskedj, leányom. Engedelmeskedj, válaszolj legjobb tudásod szerint a kérdéseimre, és én megígérem, hogy senki nem fogja Agelmart, sem téged, árnybarátnak nevezni. Nem fognak meztelenül végigvonszolni az utcákon, nem kergetnek ki korbáccsal a városból, ha a tömeg előbb szét nem tép. Nem engedem, hogy így történjen. Érted?

– Igen, Liandrin Sedai, igen. Azt teszem, amit mond, és minden kérdésére igazat válaszolok.

Kihúzta magát, lenézett a másik nőre. Amalysa maradt, ahogy volt, térden. Arca nyílt, mint egy gyermeké. Egy gyermeké, aki valaki erősebb és bölcsebb segítségére, vigasztalására vár. Ez valahogy így tűnt helyesnek. Sosem értette, miért elég egy egyszerű meghajlás vagy pukedli az aes sedai-ok felé, amikor a királyok és a királynők előtt térdre esnek az emberek. Melyik királynőnek van olyan hatalma, mint nekem? Dühösen szorította össze a száját. Amalysa reszketni kezdett.

– Nyugodj meg, leányom. Segíteni jöttem, nem megbüntetni akarlak. Csak azokat büntetem meg, akik megérdemlik. Akkor most válaszolj. De csak az igazat.

– Úgy lesz. A Házamra és a becsületemre esküszöm.

– Moiraine egy árnybarát társaságában érkezett Fal Darába.

Az úrnő túl rémült volt, semhogy meglepetést mutasson.

– Ó, nem, Liandrin Sedai. Nem. Az az ember később jött. Most a börtönben van.

– Azt mondod, később jött. De igaz, hogy gyakran beszél vele? Gyakran van ennek az árnybarátnak a társaságában? Gyakran marad kettesben vele?

– N-néha. Csak néha. Ki akarja deríteni, miért jött ide. Moiraine Sedai...

Liandrin hirtelen felemelte a kezét. Amalysának rögtön torkán akadt a szó.

– Moiraine három fiatalember társaságában jött. Ezt biztosan tudom. Hol vannak ezek? Jártam a szobájukban, de sehol nem találtam őket.

– Nem... nem tudom. Rendes fiúknak néznek ki. Őket csak biztos nem gondolja árnybarátoknak?

– Nem, nem árnybarátok. Rosszabbak. Sokkal-sokkal veszélyesebbek, mint az árnybarátok, leányom. Az egész világra komoly veszély jelentenek. Meg kell találnunk őket. Megparancsolod a cselédeidnek, hogy kutassák át a várat. És az udvarhölgyeidnek is. Te magad is segítesz nekik. Minden egyes zugot! Erről személyesen gondoskodsz. Személyesen! És senkinek nem beszélsz róla, kivéve, akiket megnevezek. Senki más nem tudhat róla. Senki. Ezeket a fiatalembereket titokban el kell távolítani Fal Darából, és Tar Valonba vinni. A legnagyobb titokban.

– Ahogy parancsolja, Liandrin Sedai. De nem értem, miért kell titkolózni. Itt senkinek eszébe sem jutna, bármilyen módon akadályozni egy aes sedai-t.

– A Fekete ajahról hallottál már?

Amalysa szeme kidülledt, elhúzódott Liandrintól. Maga elé kapta a kezét, mintha egy ütést akarna kivédeni.

– Az csak egy rosszindulatú pletyka. G-gonosz. Nincs o-olyan aes sedai, aki a S-sötét Urat szo-szolgálná. Nem hiszem el. Higgyen nekem! A Fényre e-esküszöm, hogy nem hiszem el. A becsületemre és a Házamra esküszöm...

Liandrin türelmesen hagyta, hadd folytassa. Figyelte, ahogy a nőt a hallgatása láttán az utolsó csepp ereje is elhagyja. Közismert volt, hogy az aes sedai-ok általában feldühödnek, nagyon-nagyon fel tudnak dühödni már pusztán attól is, ha valaki megemlíti előttük a Fekete ajaht. Hát, még ha azt állítja, hisz a létezésében. Ezek után, főleg, minthogy a kis gyermekkori trükkje is meggyengítette már az akaratát, Amalysa agyag lesz a kezében. Már csak egy utolsó csapás kell.

– A Fekete ajah létezik, gyermekem. Létezik, és itt van, Fal Dara falai között.

Az úrnő csak térdelt, tátott szájjal. A Fekete ajah. Aes sedai-ok, akik egyben árnybarátok. Majdnem olyan rémisztő hír, mintha azt mondta volna, maga a Sötét Úr kószál a várban. De Liandrin nem érte be ennyivel.

– Akármelyik aes sedai, aki mellett elhaladsz a folyosón, Fekete nővér lehet. Esküszöm, hogy így van. Nem tudom megmondani, kik azok, de a védelmem felajánlhatom. Ha a Fényben jársz, és engedelmeskedel nekem.

– Engedelmeskedem – suttogta rekedten Amalysa. – Engedelmeskedem. Kérem, Liandrin Sedai, könyörgöm, mondja, hogy megvédi a bátyám és az udvarhölgyeim...

– Mindenkit meg fogok védeni, aki megérdemli. Te csak a magad dolgával törődj, leányom. Csak arra gondolj, amivel megbíztalak. Csak arra. A világ sorsa múlik ezen. Most minden mást el kell felejtened.

– Igen, Liandrin Sedai. Igen. Úgy lesz.

Liandrin sarkon fordult, átvágott a szobán. Csak az ajtóban nézett vissza még egyszer. Amalysa még mindig térdelt, és őt figyelte aggodalmasan.

– Állj föl, Amalysa úrnő – vetette oda neki. Próbált barátságosnak hangzani. Épp csak egy csipetnyi gúny volt a hangjában, bár ehhez komoly önuralomra volt szüksége. Még hogy nővér! Egy napig sem bírná novíciaként. És ennek ellenére parancsokat osztogathat másoknak. – Állj csak föl.

A várúr húga lassan, nehézkesen egyenesedett fel, mintha órákig össze lett volna kötözve keze-lába. Mikor végre felállt, Liandrin így szólt, ismét a legkeményebb, parancsoló hangján:

– És ha csalódást okozol nekem és a világnak, irigyelni fogod azt a nyomorult árnybarátot, ott lenn, a várbörtönben.

Amalysa arcát elnézve, biztos volt benne, hogy ha nem is járna sikerrel, az nem azért lesz, mert nem próbálkozott eléggé.

Mikor becsukta maga mögött az ajtót, hirtelen bizsergést érzett a bőrén. Elállt a lélegzete. Megpördült, vadul kapkodta fel-alá a fejét. A félhomályos folyosón semmi nem mozdult. A lőrések mögött a legsötétebb éjszaka. Nem látszott senki, mégis biztos volt benne, hogy valaki figyelte az előbb. A falra akasztott lámpák között, árnyékokba merülő folyosó moccanatlan üressége, mintha gúnyolta volna. Megborzongott; majd megrázta magát, és határozott léptekkel elindult. Csak képzelődtem.

Máris sötét éjszaka volt, márpedig sok mindent el kell még intéznie hajnal előtt. Szigorú parancsai voltak.

A várbörtönben napszaktól függetlenül koromsötét volt, kivéve, amikor valaki jött, és lámpát hozott magával. Padan Fain, ennek ellenére a priccse szélén ült, és mosolyogva nézett a sötétségbe. Hallotta a másik két fogoly motyogását. Megint rémálmok kínozták őket. Ő viszont várt valamire. Nagyon régen várt már rá. De most már hamarosan vége a várakozásnak.

Az őrszobába nyíló ajtó feltárult. Fény áradt a cellák közti sötét folyosóra. Egy alakot rajzolt körül, aki az ajtónyílásban állt.

Fain felállt.

– Nocsak! Nem rád számítottam. – Látványos nemtörődömséggel nyújtózkodott, noha valójában egy cseppet sem volt nemtörődöm. Vadul dobogott a szíve, úgy érezte, át tudna ugrani a vár fölött. – De hát mindenkit érhetnek meglepetések, mi? Na mindegy, gyere. Kezd későre járni, és még aludni is szeretnék valamikor.

Miközben a lámpa a cellája felé közeledett, Fain felemelte a fejét, vigyorogva fordult valami felé, amit nem látott, de érzett. Valahol a börtön kőplafonján túl.

– Nincs még vége – suttogta. – A csatának sosincs vége.

Hatodik fejezet

Sötét prófécia

A tanyaház ajtaját dühödt ütések rázták meg. A súlyos keresztrúd meg-megugrott tartóin. Az ajtó melletti ablak mögött, egy trallok vaskos állatpofájának sziluettje mozgott. Mindenütt ablakok voltak, és mindegyik ablak mögött, árnyékos alakok látszottak. De nem eléggé árnyékosak. Rand így is ki tudta venni őket.

Az ablakok, gondolta kétségbeesetten. Elhátrált az ajtótól. Kardját két kézre fogva tartotta maga elé. Még ha az ajtó ki is tart, az ablakokon át betörhetnek. Miért nem próbálkoznak az ablakokkal?

A keresztrúd egyik tártója fülsüketítő fémes csikorgással távolodott el az ajtófélfától. A szögek, amik rögzítették, egy ujjnyira előbukkantak a fából. A keresztrudat újabb ütés rázkódtatta meg, a szögek megint felvisítottak.

– Meg kell állítanunk őket! – kiáltotta Rand. Csakhogy nem tudjuk. Nem tudjuk megállítani őket. Körülnézett, merre menekülhetne, de az egyetlen kijárat az ajtó volt. Az egész ház egyetlen szobából állt. Csak egy ajtaja volt, de rengeteg ablaka. – Muszáj csinálnunk valamit. Valamit, bármit!

– Túl késő – mondta Mat. – Hát nem érted? – Vigyora furcsán festett sápadt, vértelen arcán. Tőréből csak a markolata látszott, a mellkasából meredt elő. A rubin a végén vörösen ragyogott, mintha tűz égne benne. A drágakőben több élet volt, mint az arcán. – Késő. Már semmin sem változtathatunk.

– Végre megszabadultam tőlük – nevetett Perrin. Vér csurgott az arcán, sötét könnyekként patakzott üres szemgödreiből. Kinyújtotta vörös kezét, próbálta Rand orra alá dugni, ami a tenyerén hevert. – Most már szabad vagyok. Végre vége.

– Soha nincs vége, al'Thor – kiáltotta Padan Fain. A szoba közepén szökdécselt. – A harcnak sosincs vége!

Az ajtó szilánkesőt szórva robbant be. Rand lebukott a röpködő fadarabok elől. Két, pirosba öltözött aes sedai lépett be. Meghajolva üdvözölték utánuk érkező urukat. Ba'alzamon arcát alvadt véréhez hasonlatos színű maszk takarta, de Rand a szemnyílásokon keresztül látta a szemében felcsapó lángokat. Hallotta a szájában harsogó tüzet.

– Mi ketten még nem végeztünk, al'Thor – mondta Ba'alzamon, majd Fainnel kórusban szólalt meg:

– A te számodra sosem ér véget a harc.

Rand fojtott nyögéssel ült fel a padlón. Kétségbeesetten próbált fölébredni. Szinte még mindig hallani vélte Fain hangját, mégpedig élesen, mintha a házaló közvetlenül mellette állna. Soha nincs vége. A harcnak sosincs vége.

Dagadt szemekkel nézett körül. Lassan sikerült meggyőznie magát, hogy még mindig ott van, ahol Egwene hagyta, azaz egy szalmazsákon a lány szobája sarkában. Egyetlen lámpa szórt tompa fényt a szobára. Meglepetten látta meg Nynaeve-et, aki egy hintaszékben kötögetett. A szoba egyetlen ágya kettőjük között húzódott. Az ágy be volt vetve és letakarva. Az ágynemű a késői óra ellenére, még érintetlen volt.

A barna szemű, karcsú Nynaeve, vaskos fonatban viselte a haját, a vállán át előrevetve. Majdnem a derekáig ért. Ő nem adta fel az otthoni szokásokat. Az arca nyugalmat tükrözött. Lassan hintázott; úgy tűnt, kizárólag a kötésre figyel. A tűk kitartó klikk-klikkje volt az egyetlen hang. A hintaszék mozgásának zaját elnyelte a szőnyeg.

Volt néhány éjszaka, amikor jobban örült volna, ha az ő szobája kőpadlóját is szőnyeg fedi, de Shienarban a férfiak szobái mindig kopárak, sivárak voltak. Itt viszont két kárpit is függött a falon. Mindkettő hegyi tájképet ábrázolt, vízeséssel. A lőrések mellett virágmintás hímzésű függönyök lógtak. Az ágy melletti asztalon dísztelen, henger alakú vázában, vágott virág, fehér hajnalcsillag. A falra erősített, fehér mázas gyertyatartókba is dugtak egy-egy szálat. A sarokban magas állótükör, és egy másik, kisebb, a mosdóállvány kék csíkos lavórja és kancsója fölött. Nem értette, miért kell Egwene-nek két tükör. Az ő szobájában egy sem volt, és nem is hiányzott. Csak egy lámpa égett, de még négy állt a szoba különböző pontjain. Maga a szoba majdnem akkora volt, mint hármuké, Maté, Perriné és az övé, csakhogy ezt egyedül Egwene használta.

– Ha átalszod a délutánt, nem csoda, hogy éjszaka nem tudsz aludni – mondta Nynaeve fel sem nézve.

Rand összehúzta a szemöldökét, bár a nő nem láthatta. Legalábbis szerinte nem. Csak pár évvel volt idősebb nála, de ő volt a falu javasasszonya, ami ötven évet adott a tekintélyéhez.

– Szükségem volt egy rejtekhelyre, és fáradt voltam – mondta, majd gyorsan hozzátette: – nem csak úgy egyszerűen idejöttem. Egwene hívott meg a női szállásra.

Nynaeve letette a kötését, rámosolygott. Látszott, jól mulat rajta. Csinos nő volt. Olyasvalami volt ez, amit otthon sosem vett volna észre. A javasasszonnyal kapcsolatban, egyszerűen nem gondol ilyenekre az ember.

– A Fény szerelmére, Rand, nap, mint nap egyre shienaribb leszel. Még hogy „Egwene hívott meg a női szállásra”. – Gúnyosan felhorkantott. – A végén még elkezdesz a becsületedről zagyválni, meg kérlelni a békét, hogy pártfogolja a kardod.

Rand elvörösödött. Reménykedett, hogy a tompa fényben a javasasszony nem veszi észre. A nő a kardját méregette. A markolata kilógott a hosszúkás batyuból, ami mellette hevert a földön. Tisztában volt vele, hogy Nynaeve igencsak rossz véleménnyel van a kardjáról, minden kardról, de ez egyszer szerencsére nem tett megjegyzést.

– Egwene elmondta, miért van szükséged rejtekhelyre. Ne aggódj. Mi elrejtünk az amyrlin elől, egyáltalán, akármelyik aes sedai elől, ha azt szeretnéd.

A nő a szemébe nézett, de aztán gyorsan elkapta a tekintetét. Rand azonban addigra már meglátta benne az idegességet. A kételyt.

Így van, gondolta, fókuszálni tudom a Hatalmat. Férfi vagyok, aki az Egyetlen Hatalmat használja! Jobban tennéd, ha segítenél az aes sedai-oknak elkapni és megszelídíteni...

Komor arccal igazította meg magán a bőrmellényt, amit Egwene talált neki, majd addig helyezkedett, míg a falnak tudta vetni a hátát.

– Amint tudok, elbújok egy szekéren, vagy gyalog szököm ki. Nem kell sokáig rejtegetnetek.

Nynaeve nem felelt. A kötésére koncentrált. Majd dühösen mordult fel, amikor elrontott egy öltést.

– Hol van Egwene?

A javasasszony az ölébe ejtette a kötést.

– Nem értem, minek is próbálkozom ma este. Valamiért egyszerűen folyton elvétem a számolást. Lement megnézni Padan Faint. Úgy gondolja, ha ismerős arcokat lát, az talán segít rajta.

– Hát az enyém nem segített, az biztos. Jobb lenne, ha nem menne a közelébe. Az a fickó veszélyes.

– Segíteni szeretne rajta – mondta Nynaeve türelmesen. – Ne felejtsd el, a segédem akart lenni, márpedig a javasasszonyság nem csak időjóslásból áll. A gyógyítás is hozzátartozik. Egwene-ben megvan a vágy a gyógyításra. Ez nála szükséglet. Különben is, ha Padan Fain olyan veszélyes lenne, Moiraine biztos mondott volna valamit.

– Meg sem kérdezték – nevetett föl Rand. – Egwene már beismerte. Különben sem tudom elképzelni magát, amint bármihez is engedélyt kér.

A nő felhúzta a szemöldökét, amitől a torkán akadt a nevetés. De azért elnézést kérni nem volt hajlandó. A Folyóköz messze volt, és különben sem látta be, hogy lehetne Nynaeve továbbra is Emondmező javasasszonya, ha Tar Valonba akar menni.

– Elkezdtek már kutatni utánam? Egwene nem biztos benne, hogy keresni fognak, de Lan azt mondja, az Amyrlin Trón miattam jött ide. Én pedig, az az igazság, Lan véleményére jobban adok.

Nynaeve pár pillanatig nem válaszolt. A gombolyagjait rakosgatta. Végül így szólt:

– Nem tudnám biztosan megmondani. Nemrég be akart jönni egy cseléd. Azt mondta, azért, hogy beágyazzon. Mintha Egwene most rögtön le akarna feküdni, amikor ma este lesz az amyrlin tiszteletére rendezett lakoma. Mindenesetre elküldtem. Nem látott meg.

– A férfiszálláson bezzeg senki nem ágyaz be helyettünk.

A nő fagyosan meredt rá, amitől egy éve még dadogni kezdett volna. Most viszont csak megrázta a fejét.

– Engem nem a cselédekkel kerestetnének, Nynaeve.

– Nemrég, amikor kimentem az éléstárba egy kancsó tejért, túl sok nő volt a folyosókon. Akik a lakomára mennek, azoknak már öltözködniük kellene, a többieknek meg segíteniük nekik, vagy a felszolgálásra készülődni, vagy... – aggodalmasan ráncolta a homlokát. – Most, hogy az amyrlin a várba érkezett, mindenkinek akad tennivalója elég. És ráadásul nem is csak a női szálláson láttam őket. Az éléstár közelében, magát Amalysa úrhölgyet láttam kijönni az egyik raktárból. Tiszta por volt.

– Ugyan már, ez nevetséges. Hogy venne már ő maga is részt a keresésben? Egyáltalán, hogy venne részt benne egyetlen nő is? Á, Agelmar nagyúr katonáit bíznák meg, és az őrzőket. Meg az aes sedai-okat. Nem; biztos a lakomával kapcsolatban csinálnak valamit. Itt egyen meg a fene, ha tudom, mivel jár egy shienari lakoma.

– Néha ritka egy gyapjúagyú tudsz lenni, Rand. A férfiak sem tudták, mit csinálnak a nők. Némelyiket hallottam is panaszkodni, hogy mindent nekik kell elvégezniük. Tudom, értelmetlennek tűnik, hogy ők keressenek. Maguk az aes sedai-ok, látszólag cseppet sem törődtek a dologgal. De Amalysa biztos nem a lakomára készül azzal, hogy a raktárakban koszolja a ruháját. Keresnek valamit, valami fontosat. Ha rögtön azután, hogy láttam, nekiállt készülődni, akkor is alig-alig lesz ideje megfürödni és átöltözni. Ha már itt tartunk, ha Egwene nem ér vissza nagyon hamarosan, választhat, hogy vagy nem öltözik át, vagy elkésik.

Most vette csak észre, hogy Nynaeve nem a folyóközi gyapjúruhát viseli, amit megszokott rajta. Világoskék, selyem estélyi volt rajta, a nyaka körül és az ujján hímzett hóvirágokkal. Minden virágszirom közepén gyöngyszem díszelgett, ezüstözött övét gyöngyberakásos ezüstcsat fogta össze. Soha nem látta ehhez még csak hasonló öltözékben sem. A Folyóközben még az ünneplő ruhák sem igen vehetnék fel ezzel a versenyt.

– Maga is megy a lakomára?

– Hát persze. Még ha Moiraine nem javasolta volna is, akkor sem hagynám, hogy azt higgye... – egy pillanatra tüzesen gyúlt ki a szeme.

Rand tudta, mit akart mondani. Nynaeve soha nem tűrné el, hogy valaki azt higgye róla, fél, még ha egyébként tényleg félt is. Moiraine előtt különösen kerülni akarta a látszatát is, Lan előtt, pedig aztán végképp. Remélte, a javasasszony nem tudja, hogy tisztában van az őrző iránti érzelmeivel.

Nynaeve tekintete közben az estélyi ruha ujjára tévedt, és ellágyult.

– Ezt Amalysa úrhölgytől kaptam – mondta olyan halkan, hogy Rand nem volt benne biztos, nem magában beszél-e. A nő az ujjai hegyével a selymet cirógatta, körberajzolta a hímzett virágokat, mosolyogva, magába merülten.

– Nagyon jól áll magán. Nagyon csinos ma. – Amint kimondta, idegesen összerezzent. Minden javasasszony kényes volt a tekintélyére, Nynaeve pedig különösen. Odahaza a Nőkör állandóan le akarta kezelni, mert fiatal volt, és talán azért is, mert csinos. A polgármesterrel és a falutanáccsal vívott csatái, pedig állandóan a szóbeszéd tárgyai voltak.

Rögtön el is rántotta a kezét a hímzésről, és gyilkos pillantást küldött felé. Rand gyorsan megszólalt, hogy belefojtsa a szót.

– Nem tarthatják örökké zárva a kapukat. Amint megnyitják őket, én rögtön el is tűnök, és akkor az aes sedai-ok sosem találnak meg. Perrin azt mondja, a Feketedombok közt és a Caralain-sztyeppén vannak vidékek, ahol az ember napokig mehet egy irányba, anélkül, hogy egy teremtett lélekkel is találkozna. Talán... talán ott majd kitalálom, mit tegyek a... azzal kapcsolatban. – Mereven megvonta a vállát. Ebbe nincs értelme belemenni, itt a nő előtt. – És ha nem sikerül, ott akkor sem tudok ártani senkinek.

Nynaeve egy darabig hallgatott, majd így szólt, lassan, merengve.

– Nem is tudom. Nem mondhatnám, hogy úgy ránézésre bármi különös is lenne rajtad, nekem egyszerűen egy falusi fiúnak tűnsz, de Moiraine kitartóan azt állítja, hogy ta'veren vagy, és azt hiszem, úgy gondolja, a Kerék még nem végzett veled. A Sötét Úr mintha...

– Shai'tan halott – csattant föl Rand. Hirtelen, mintha meglendült volna körülötte a szoba. A fejéhez kapott. Hullámokban rohanta meg a rosszullét.

– Ostoba bolond! Te sötét, nyomorult, idióta bolond! Hogy lehetsz képes a nevén nevezni a Sötét Urat? Hogy vonhatod magadra a figyelmét? Hát nincs még elég bajod?

– De hát meghalt – motyogta Rand, a halántékát dörzsölgetve. Nagyot nyelt. Máris kezdett elmúlni a rosszulléte. – Jól van, jól van. Akkor Ba'alzamon, ha úgy jobban tetszik. De akkor is halott. Láttam meghalni, láttam elégni.

– Mintha nem a saját szememmel láttam volna, épp ebben a pillanatban, ahogy rád vetült a Sötét Úr pillantása! Ne mondd, hogy nem éreztél semmit, mert kapsz egy fülest! Láttam az arcodon.

– Pedig halott – kötötte az ebet a karóhoz Rand. Eszébe jutottak a láthatatlan, figyelő szemek, a szél a torony tetején. Megborzongott. – Furcsa dolgok történnek néha errefelé, ilyen közel a Fertőhöz.

– Te tényleg bolond vagy, Rand al'Thor – rázta felé az öklét Nynaeve. – Tényleg adnék egy fülest, ha legalább remény lenne, hogy azzal egy csöpp józan észt verhetnék...

A mondandója többi részét elnyelte a harangzúgás. A vár egyre több harangját verték félre. Rand felpattant.

– Ez riadó! Megkezdték a keresést... – Nevezd nevén a Sötét Urat, és rádzúdul a gonoszsága.

Nynaeve lassabban állt föl. Idegesen ingatta a fejét.

– Nem, nem hiszem. Ha téged keresnének, a harangokkal csak fölöslegesen figyelmeztetnének. Nem, ha ez riadó, akkor nem miattad.

– Akkor viszont miért? – kérdezte, azzal a legközelebbi lőréshez sietett, és kinézett.

Az éjszakai sötétség borította várban, szentjánosbogárként rajzottak a fénypontok. Mindenfelé lámpát vagy fáklyát tartó emberek szaladgáltak. Némelyik a falak és a bástyák felé igyekezett, de legtöbb csak fel-alá kavargott az alatta fekvő kertben és az egyik várudvaron, aminek csak egy részét látta. Akármi okozta is a riadót, az a várfalakon belül volt. A harangok elhallgattak, hallhatóvá vált a katonák kiáltozása, de nem tudta kivenni, mit kiabálnak.

Ha nem miattam van...

– Egwene! – szólalt meg hirtelen. Ha a Sötét Úr mégis életben maradt, ha még létezik a gonoszság, akkor engem kell, hogy keressen.

Nynaeve, aki eddig a másik lőrésen át nézett kifelé, felé fordult.

– Tessék?

– Egwene. – Nyújtott, szapora léptekkel átvágott a szobán, kirántotta a kardját a batyuból, a hüvelyével együtt. A Fény szerelmére, engem kéne bántania, nem őt. – Lent van a börtönben, Fainnél. Mi van, ha valahogy kiszabadult?

A javasasszony az ajtóban utolérte, elkapta a karját. A válláig sem ért, mégis acélkemény volt a szorítása.

– Ne légy még ostobább, kecskeagyú bolond, mint eddig, Rand al'Thor. Még ha ez most nem is miattad van, ne felejtsd el, hogy a nők igencsak keresnek valamit! A Fény szerelmére, jusson eszedbe, hogy ez a női szállás! Könnyen lehet, hogy aes sedai-ok is lesznek a folyosón. Egwene-nek nem lesz semmi baja. Amúgy is azt mondta, Matet és Perrint is magával viszi. Még ha bajba keveredett is, ők gondoskodnak róla.

– Na és ha nem találta őket? Ő nem olyan, akit ez visszatartana. Biztos, hogy akkor is lement, egyedül. Maga is azt csinálta volna. Tudja azt maga jól. Fény, pedig megmondtam neki, hogy Fain veszélyes! A fenébe is, én szóltam! – Elrántotta a karját, föltépte az ajtót, és kirontott. A Fény égessen el, ellenem kellene jönnie!

Egy nő meglátta durva munkásruhájában, kezében karddal. Rögtön felsikoltott. Még ha meg is hívták őket, a férfiak nem vihettek fegyvert a női szállásra, kivéve, ha ostrom alatt állt a vár. A folyosó tele volt fekete-aranyszín ruhás cselédekkel, selyembe és csipkébe öltözött udvarhölgyekkel, hímzett, rojtos vállkendőt viselő nőkkel. Mind hangosan beszélt, mind azt tudakolta, mi történt. Teljes volt a hangzavar. Mindenfelé síró gyermekek kapaszkodtak az anyjuk szoknyájába. Keresztülvágott közöttük. Akit tudott, megkerült; akit odébblökött, attól motyogva kért elnézést. Igyekezett tudomást sem venni a rá szegeződő, döbbent tekintetekről.

Az egyik vállkendős nő megfordult, visszament a szobájába, így hátulról is láthatta a kendőjét. Látta a csillogó fehér cseppalakot a háta közepén. Hirtelen felismerte az arcokat, amiket a külső várudvaron látott. Aes sedai-ok. Most éppen rémülten néztek rá.

– Ki vagy? Mit keresel itt?

– Megtámadták a várat? Válaszolj, ember!

– Ez nem katona. Ki ez? Mi folyik itt?

– Ez a fiatal délvidéki úr!

– Valaki állítsa meg!

Félelmében elvicsorodott, de nem állt meg, sőt, próbált még gyorsabban törtetni.

Ekkor egy nő lépett ki elé a folyosóra, egyenesen az orra elé, szemtől szembe vele. Akarata ellenére is megtorpant. Ezt az arcot mindegyiknél jobban megjegyezte. Biztos volt benne, ha örökké élne, sem felejtené el. Az Amyrlin Trón. Az amyrlin, mikor meglátta, láthatóan megdöbbent; elkerekedtek a szemei, és hátrált egy lépést. Egy másik aes sedai, a magas nő, aki a botot tartotta a fogadás alatt, közé és az amyrlin közé ugrott. Közben kiáltott felé valamit, de az egyre erősödő hangzavarban nem tudta kivenni, mit.

Tudja. Fény segíts, tudja. Moiraine megmondta neki. Vicsorogva rohant tovább. Fény, csak hadd győződjek meg, hogy Egwene biztonságban van, mielőtt ezek... A háta mögött ordítoztak valamit, de oda sem figyelt.

A női szálláson kívül sem volt kisebb a felfordulás. Mindenfelé férfiak rohantak a várudvarok felé, kivont karddal. Őt egy pillantásra sem méltatták. A félrevert harangok zúgásán át, más hangokat is ki tudott venni. Ordítozást. Sikolyokat. Fémnek csapódó fém csengését. Épp csak annyi ideje volt, hogy rájöjjön, ez bizony csatazaj – csatazaj? Fal Dara kellős közepén? –, mielőtt három trallok rontott elő egy sarok mögül, és felé fordult.

Szőrös, állati pofák torzították az egyébként emberi arcokat. Az egyiknek kecskeszarva is volt. Vicsorogva emelték magasba kaszaszerű kardjukat, és rárontottak.

A folyosó, ami az előbb meg tele volt rohanó emberekkel, mostanra teljesen üres lett, rajta és a három trallokon kívül. Döbbenetében meglehetősen ügyetlenül és nehézkesen rántotta elő a kardját, majd megpróbálkozott „A kolibri megcsókolja a mézrózsát”-tal. Zavarában, hogy trallokokat talált Fal Dara várának szívében, teljesen elrontotta a figurát. Lan undorodva hagyta volna faképnél, ha látja. Az egyik, medvepofájú trallok, könnyedén kitért előle, de beleütközött a másik kettőbe. Mindkettő megtántorodott egy pillanatra.

Egyszerre csak egy tucat shienari rohant el mellette, és ugrott a trallokoknak. Legtöbbjük csak félig volt felöltözve, az ünneplő ruhájába, de kard mindnél volt. A medvepofájú trallok üvöltve rogyott össze. A társai elfutottak, a sarkukban kardot lengető, kiabáló katonákkal. Minden irányból üvöltések, sikolyok hallatszottak.

Egwene!

Egyre mélyebbre ért a vár belsejébe. Kihalt folyosókon futott végig. Bár néhol egy-egy halott trallok hevert. Vagy halott ember.

Aztán egy kereszteződéshez ért, és balra egy végéhez közeledő összecsapást látott. Hat varkocsos férfi feküdt vérbe fagyva, és a hetedik is haldoklott. A Myrddraal még egyet tekert a kardján, majd kihúzta a katona hasából. Az felsikoltott, elejtette a kardját, és összeesett. Az Enyész egy kígyó kecsességével mozgott. Páncélja fekete, egymást átfedő pikkelyei csak tovább fokozták hüllőszerűségét. Megfordult; sápadt, szem nélküli arca Randet méregette. Felé indult, vértelen ajkai mosolyra húzódtak. Nem sietett. Egyetlen, magányos emberrel szemben, nem volt miért sietnie.

Úgy érezte, földbe gyökerezett a lába. Nyelve a szájpadlásához ragadt. A Szemnélküli pillantása maga a félelem. A Határ környékén így mondják. Remegő kézzel emelte fel a kardját. Az űr még csak eszébe sem jutott. Fény, épp most ölt meg egyszerre hét felfegyverzett katonát. Fény, most mit csináljak? Fény!

A Myrddraal egyszer csak megállt, eltűnt az arcáról a mosoly.

– Ez az enyém, Rand. – Rand ijedten rezzent össze. A sötétbarna hajú, tömzsi Ingtar lépett mellé, sárga ünneplőben, kardját két kézre fogva. A shienari egy pillanatra sem vette le a szemét az Enyész arcáról. Ha a szem nélküli tekintet hatással is volt rá, mindenesetre semmi jelét nem mutatta. – Próbálkozz inkább egy-két trallokkal – mondta halkan –, mielőtt ezzel a fajtával kezdesz.

– Azért jöttem le, hogy megnézzem, biztonságban van-e Egwene. A börtönbe indult, Faint akarta meglátogatni, és...

– Akkor menj, nézd meg.

Rand nagyot nyelt.

– Együtt intézzük el, Ingtar.

– Erre te még nem vagy felkészülve. Menj, keresd meg a barátnőd. Indulj! Azt akarod, hogy védtelen legyen, amikor rátalálnak a trallokok?

Egy darabig még tétovázott, nem tudott dönteni. Az Enyész felemelte a kardját, Ingtar felé. A shienari szája hangtalan vicsorra nyílt. Nem félelmében, abban biztos volt. És Egwene lehet, hogy egyedül van Fainnel a börtönben, ha nem még rosszabb a helyzet. Ennek ellenére szégyellte magát, amikor futásnak eredt a föld alá vezető lépcső felé. Tisztában volt vele, hogy az Enyész pillantása mindenkit megrémít, Ingtar valahogy mégis legyőzte a félelmét. Neki viszont még mindig görcsben álltak az izmai a rettegéstől.

A vár alatt húzódó folyosókon csend uralkodott. Elszórtan egy-egy falra függesztett lámpa hunyorgó lángja adott némi fényt. A börtön közelébe érve lelassított, lábujjhegyen osont, amilyen halkan csak tudott. A csizmatalpa időnként meg-megcsikordult a nyers kövön. Ilyenkor úgy érezte, az apró kis zaj mérföldekre hallatszik. A börtön kapuja arasznyira nyitva állt. Pedig állandóan csukva kellene lennie, sőt, bereteszelve.

Rémülten meredt az ajtóra. Nyelni próbált, de nem tudott. Kinyitotta a száját, hogy elkiáltsa magát, aztán inkább becsukta. Ha Egwene bent van, veszélyben, a kiáltással csak azt figyelmeztetné, aki veszélyt jelent a lányra. Vagy ami. Mély levegőt vett, összeszedte magát.

A bal kezébe fogott kardhüvellyel kilökte az ajtót, és ugyanazzal a mozdulattal bevetette magát az őrszobába. Röptében összegömbölyödött, gördült pár lépést a padlót borító szalmán, majd talpra ugrott, és gyorsan jobbra-balra pördült. Túl gyorsan, hogy igazán felmérhesse a szobát. Kétségbeesetten igyekezett időben észrevenni egy esetleges támadót, bármerről közeledjen is. Vagy Egwene-t. De senki nem volt ott.

Az asztalra pillantott, és mozdulatlanná dermedt. Még a gondolatai is megfagytak. A háborítatlanul világító lámpa mellett, kétoldalt, mintha a lámpa valamiféle fődísz lenne, vértócsában állt a két őr feje. Szemük őrá meredt, rémülettől elkerekedve, szájuk hangtalan sikolyba dermedt. Öklendezni kezdett, kétrét görnyedt. Újra és újra görcsbe rándult a gyomra, mindent a szalmába hányt, amit az utóbbi időben evett. Végül sikerült újra felegyenesednie. Az ingujjába törölte a száját. Kegyetlenül égett a torka.

Lassan a helyiség többi részének képe is eljutott a tudatáig. Eddig, ellenséget keresve, csak futtában nézett körül. Mindenfelé véres húshalmok hevertek a szalmában. A két fejen kívül, semmin nem látszott egyértelműen, hogy emberi testrész lenne.

Némelyik darabot mintha megrágták volna. Ezért nincs meg a testük többi része. Megdöbbentette a saját hűvös nyugalma. Mintha koncentrálás nélkül létrehozta volna az elméjében az űrt. A sokk miatt lehet, futott át rajta a gondolat.

Egyik fejet sem ismerte fel. Amióta utoljára itt járt, legalább egyszer váltás volt. Még szerencse. Ha ismerte volna őket, még ha akár Changu lett volna is az egyik, még rosszabb lett volna. A falak is véresek voltak. Mindenfelé feliratokat mázoltak vérrel; szavakat vagy egész mondatokat. Némelyikhez nyers, szögletes betűket használtak, ezeket nem értette, bár magát az írást felismerte. Trallok írás volt. De azért akadt, amit el tudott olvasni. Bár ne tudta volna. Obszcenitások és istenkáromlások, de olyan durvák, amiktől még egy lovász, vagy a kereskedők egy testőre is elsápadt volna.

– Egwene! – A különös higgadtság, ami egy ideig megszállva tartotta, nyomtalanul eltűnt. Gyorsan a derékszíja alá tuszkolta a kardhüvelyét, felkapta a lámpát az asztalról. A fejek felborultak, de szinte észre sem vette. – Egwene! Hol vagy?

A cellák felé vezető ajtóhoz indult, de két lépés után megtorpant. Az ajtóra festett betűk sötéten, nedvesen csillogtak a lámpája fényében. A szöveg nagyon is érthető volt.

TOMAFŐN ÚJRA TALÁLKOZUNK.
SOHA NINCS VÉGE, AL'THOR.

Kardja a földre zuhant, hirtelen érzéketlenné vált ujjai közül. Lehajolt, hogy fölvegye, de egy pillanatra sem vette le a szemét az ajtóról. Aztán végül inkább egy maroknyi szalmát kapott fel, és vadul dörgölni kezdte a feliratot. Lihegve sikálta, sikálta. Már rég csak egy véres folt volt az egész, de képtelen volt abbahagyni.

– Te meg mit csinálsz?

A külső ajtóban egy nő állt, dühtől peckes tartásban, és felháborodottan nézett rá. Fakó aranyhoz hasonlatos színű haját tucatnyi fonatban viselte. A szeme mégis barna volt. A pillantása pedig szúrós. Nem tűnt sokkal idősebbnek, mint ő. Szép volt, bár volt a megjelenésében valami durcás. Az ajkát viszont keskeny vonallá préselte, ami Randnek egy cseppet sem tetszett. Aztán meglátta a vállkendőt, szorosan a nő teste köré tekerve, hosszú, piros rojtjaival.

Egy aes sedai. És, Fény segíts, Piros.

– Én... én csak... ocsmányság volt. Elvetemülten gonosz.

– Mindent pontosan olyan állapotban kell hagyni, amilyenben van, hogy megvizsgálhassuk. Ne érj semmihez. – Közelebb jött egy lépéssel, és rámeredt, mire ő meg hátrált egy lépést. – Igen. Ahogy sejtettem. Te vagy az egyik, aki Moiraine-nel jött. Hogy keveredtél ebbe? – az asztalon heverő fejek, és a falon éktelenkedő véres feliratok felé intett.

Rand egy darabig csak tátott szájjal bámult rá.

– Hogy én? Sehogy! Semmi közöm hozzá! Én csak meg akartam keresni... Egwene!

A belső ajtó felé fordult, de az aes sedai rákiáltott:

– Nem! Előbb válaszolsz a kérdéseimre!

Hirtelen ahhoz is minden erejére szükség volt, hogy állva tudjon maradni, és ki ne ejtse a kezéből a lámpát meg a kardját. Minden irányból jeges hideg feszült neki. A feje mintha jégsatuba szorult volna. A mellkasára nehezedő nyomástól alig tudott lélegezni.

– Felelj, fiú. Mondd meg a neved.

Rand torkából, akarata ellenére, fojtott nyögés tört elő, a mellkasát összeszorító acélgyűrűkkel küszködve, a dermesztő érzés ellenére, ami mintha az agyába akarta volna préselni az arcát. Összeszorította a száját, hogy benntartsa a kitörni készülő választ. Kínlódva fordította a nő felé a szemét, és könnyek között, dühödten meredt rá. A Fény égessen el, aes sedai! Egy szót sem szedsz ki belőlem, az Árnyék vigyen el!

– Felelj, fiú! Most rögtön!

Jeges tűk mélyedtek az agyába, őrjítő fájdalom áradt szét a tagjaiban, morzsolta a csontjait... Elméjében létrejött az űr, anélkül, hogy tudatosan gondolt volna rá. De az sem tudta kirekeszteni a fájdalmat. Tompán, a távolban, mintha valami fényt, meleget érzett volna. Émelyítően vibrált, de meleg volt, ő pedig majd megfagyott. Felfoghatatlanul távol, de ugyanakkor, valahogy mégis csak karnyújtásnyira, elérhetően. Fény, úgy fázom... El kell érnem... mit kell elérnem? Ez megöl. El kell érnem, vagy megöl. Kétségbeesetten nyújtózkodott a fény felé.

– Mi folyik itt?

A hideg, a préselő érzés és a tűk, hirtelen eltűntek. A térde megroggyant, de minden izmát megfeszítve, sikerült talpon maradnia. Nem fog térdre esni. Azt az örömet nem adja meg neki. Az űr is eltűnt, épp olyan hirtelen, ahogy jött. Ez tényleg meg akart ölni. Lihegve nézett fel. Moiraine állt az ajtóban.

– Azt kérdeztem, mi folyik itt, Liandrin – ismételte.

– Itt találtam ezt a fiút – felelte a Piros aes sedai nyugodtan. – Az őrök meggyilkolva, ő meg itt álldogál. A te pártfogoltjaid közé tartozik. És különben is, mit keresel itt, Moiraine? A csata fönt van, nem itt lent.

– Ugyanezt én is kérdezhetném, Liandrin. – Moiraine végignézett a helyiségen, de épp csak egy kissé összébb szorította a száját a mészárlás láttán. – Te mit keresel itt?

Rand hátat fordított nekik, ügyetlenül elrántotta a belső ajtó reteszét, majd kinyitotta.

– Egwene itt kell, hogy legyen – jelentette be hangosan, hátha valakit érdekel, azzal belépett. Magasra tartotta a lámpát. A lába állandóan össze akart csuklani. Nem tudta, hogyan sikerült talpon maradnia. Csak egyvalamivel törődött: meg kellett találnia Egwene-t.

– Egwene!

Jobbról tompa gurgulázás és rángatódzás hallatszott. Arra tartotta a lámpát. A díszes zekés rab ernyedten dőlt a cellája vasrácsának. Derékszíját a nyakára és a rács tetejére hurkolta. Még egy utolsót rúgott, a lába a szalmával borított padlót kaparta; aztán elcsendesült. Arca belilult, szeme kidülledt, a nyelve kilógott a szájából. Térde majdnem a padlóig ért. Bármikor felállhatott volna, ha akart volna.

Rand reszketve nézett be a következő cellába. A nagydarab, duzzadt öklű férfi, a cellája legmélyén kuporgott, tágra nyílt, halálra rémült szemekkel. Randet megpillantva felsikoltott, megpördült, és vadul kaparni kezdte a kőfalat.

– Én nem bántom! – kiáltotta oda neki. A férfi tovább sikoltozott és ásott. A keze véres volt, és a falat is sötét foltok borították, ahol kaparta. Nyilván nem ez volt az első próbálkozása, hogy puszta kézzel ásson át a kövön.

Rand elfordult. Örült, hogy már üres a gyomra. Egyik rabon sem tudott segíteni, így hát továbbment.

– Egwene!

A lámpafény végül elérte a folyosó végét. Fain cellájának ajtaja nyitva állt, a helyiség üres volt. De nem ez, hanem a folyosón heverő két test látványa volt az, ami arra késztette Randet, hogy odaugorjon, és térdre vesse magát.

Egwene és Mat hevert a kövön, ernyedten, ájultan... vagy holtan. Aztán észrevette, hogy a mellkasuk lassan emelkedik-süllyed. Végtelen megkönnyebbülés árasztotta el. Egyikükön sem látszott sérülés.

– Egwene! Mat! – Letette a kardját, gyengéden megrázta a lányt. – Egwene! – Nem nyitotta ki a szemét. – Moiraine! Egwene megsérült! És Mat is!

Mat nehézkesen lélegzett, az arca halálsápadt volt. Rand legszívesebben elbőgte volna magát. Nekem kellett volna ártania. Én neveztem néven a Sötét Urat. Nekem kellett volna, hogy bajom legyen belőle! Nem nekik!

– Ne mozdítsd őket – Moiraine hangja nem volt mérges, de még csak meglepett sem.

Hirtelen fény árasztotta el a termet. Belépett a két aes sedai. Mindkettő egy hideg fényt árasztó gömböt lebegtetett a tenyere fölött.

Liandrin egyenesen végigmasírozott a széles folyosó közepén, szabad kezével felhúzta a szoknyáját, hogy ne érjen a szalmába. Moiraine viszont megállt, és megnézte a két rabot, mielőtt követte.

– Az egyikkel már nincs mit tenni – jelentette ki. – A másik pedig várhat.

Liandrin ért először Randhez, és már hajolt volna Egwene felé, de Moiraine odaszaladt, gyorsan közéjük furakodott, és a lány homlokára tette a kezét. Liandrin fintorogva egyenesedett fel.

– Nincs komoly baja – mondta Moiraine pár pillanat múlva. – Itt ütötték meg – rajzolt körbe egy területet Egwene halántékán. Rand semmi különöset nem látott rajta, amúgy is haj takarta. – Ez az egyetlen sérülése. Rendbe fog jönni.

Rand ide-oda forgatta a fejét, a két aes sedai között.

– És Mattel mi van?

Liandrin ránézett, fölhúzta az egyik szemöldökét, majd Moiraine felé fordult, gunyoros arckifejezéssel figyelte.

– Maradj csöndben – mondta Moiraine. Továbbra is azt a területet tapogatta, ahol Egwene-t megütötték. Becsukta a szemét. A lány valamit mormolt, fészkelődni kezdett, majd elcsendesült.

– Csak nem...?

– Csak alszik, Rand. Rendbe fog jönni, de most aludnia kell. – Moiraine Mat felé fordult, de őt csak egy pillanatra érintette meg, majd rögtön visszahúzta a kezét. – Ez már komolyabb – mondta halkan. Mat dereka körül babrált, majd kigombolta a zekéjét. Dühösen mordult fel. – Eltűnt a tőr.

– Milyen tőr? – kérdezte Liandrin.

Az őrszoba felől hangok hallatszottak, férfiak undorral teli és dühös kiáltásai.

– Jöjjenek be! – kiáltotta Moiraine. – Hozzanak két hordágyat. Gyorsan! – A külső szobában valaki hordágyért ordított.

– Fain eltűnt – mondta Rand.

A két aes sedai csak nézett rá. Semmit nem tudott leolvasni az arcukról. A szemük csillogott a lámpafényben.

– Úgy néz ki – mondta végül Moiraine, közömbös hangon.

– Mondtam Egwene-nek, hogy ne jöjjön ide. Mondtam neki, hogy veszélyes.

– Mikor megérkeztem – jegyezte meg fagyosan Liandrin –, épp a feliratokat próbálta eltüntetni az őrszobában.

Rand idegesen fészkelődött. A két aes sedai pillantása most egészen egyformának tűnt. Mindketten őt méregették, vizsgálgatták hűvös, félelmetes tekintettel.

– Csak... szenny volt. Mocsok.

Még mindig őt nézték. Nem szóltak.

– Csak nem hiszik... Moiraine, ugye nem gondolja komolyan, hogy bármi közöm volt... ahhoz, ami itt történt? – Fény, tényleg nem? Hisz néven neveztem a Sötét Urat.

A nő nem válaszolt. Rand minden tagját jeges borzongás járta át. Akkor sem múlt el, amikor férfiak rontottak be a börtönbe, fáklyákkal és lámpákkal. Moiraine és Liandrin hagyták kihunyni a világító gömbjüket. A hagyományos világítóeszközök nem adtak annyi fényt; a cellák mélyét ellepték az árnyak. A földön fekvő fiatalokhoz, hordágyat tartó emberek siettek, Ingtar vezetésével. Varkocsa szinte remegett, olyan dühös volt. Úgy látszott, alig várja, hogy találjon valamit, amin használhatja a kardját.

– Szóval az Árnybarát is eltűnt – morogta. – Hát, ez még a legkevesebb, ami ma éjszaka történt.

– Olyannyira, hogy most sem ez a legfontosabb – emelte meg a hangját Moiraine. A szolgák az irányítása alatt, hordágyra tették Egwene-t és Matet. – A lányt vigyék a szobájába. Szükség lesz egy nőre, aki vigyáz rá, mellette van, ha esetleg felébredne éjszaka. Lehet, hogy rémült lesz. Most viszont leginkább alvásra van szüksége. A fiú... – Két ember közben felemelte Mat hordágyát. Az aes sedai megérintette a fiatalember arcát, de gyorsan vissza is rántotta a kezét. – Vigyék az Amyrlin Trón lakosztályába. Keressék meg az amyrlint, bárhol legyen is, és szóljanak neki, hogy ott van. Azt is mondják meg neki, hogy Matrim Cauthonnak hívják. És hogy én is megyek, amint tudok.

– Az amyrlinhoz?! – tört ki Liandrin. – Azt hiszed, csak úgy gyógyítónak használhatod az amyrlint, a te drágalátos... ölebednek?! Te megőrültél.

– Az Amyrlin Trón – felelte Moiraine nyugodtan – nem osztja a te és Piros nővéreid előítéleteit. Ő anélkül is meggyógyít egy férfit, hogy fel akarná használni valamilyen különleges célra. Menjenek – szólt a hordágyvivőknek.

Liandrin végignézte, ahogy távozik Moiraine és a két fiatalt vivő szolga, majd megfordult, és Randre meredt. Rand úgy tett, mintha észre sem venné. Eltette a kardját, majd arra koncentrált, hogy leporolja az ingére és nadrágjára tapadt szalmát. Mikor azonban végül felnézett, a nő még mindig őt tanulmányozta hűvös, érzelemmentes arccal. Majd egyetlen szó nélkül elfordult, és a többi jelenlévőt méregette tűnődően. Egy katona megemelte a rabot, aki felakasztotta magát, míg a másik leoldotta a nyakáról a szíjat. Ingtar és a többiek, tiszteletteljesen várakoztak. Liandrin még egyszer Randre pillantott, majd távozott, fejét magasra emelve, mint egy királynő.

– Kemény nő – dünnyögte Ingtar, majd láthatóan meglepődött, hogy hangosan kimondta, amit gondolt. – Mi történt itt, Rand al'Thor?

Rand megrázta a fejét.

– Nem tudom. Csak egy biztos, hogy Fain megszökött valahogy. És közben megtámadta Egwene-t és Matet. Láttam az őrszobát... – mondta, majd megremegett –, de itt bent... Akármi volt is itt, annyira megrémisztette azt a fickót, hogy felakasztotta magát. A másik meg, azt hiszem, megőrült a látványtól.

– Ma este mind közel álltunk ahhoz, hogy megőrüljünk.

– Az Enyész... megölte?

– Nem! – Ingtar a hüvelyébe lökte a kardját. A markolata a jobb válla mögül meredt a magasba. A shienari dühös is volt, de ugyanakkor, láthatóan szégyellte is magát. – De elhagyta a várat, a többivel együtt, amit nem sikerült elkapnunk és megölnünk.

– De legalább maga életben maradt, Ingtar. Az az Enyész hét embert ölt meg!

– Hogy életben maradtam? Számít az? – Már nem volt mérges, inkább fáradt és végtelenül szomorú. – A kezünkben volt. A kezünkben! És elveszítettük, Rand. Elvesztettük! – Úgy látszott, maga is alig tudja elhinni, amit mond.

– Mit?

– A Kürtöt! Valere Kürtjét. Eltűnt, ládástul-mindenestül.

– De hát a kincstárban volt, erős őrizet alatt!

– A kincstárt kirabolták – mondta a shienari megtörten. – Nem vittek el túl sok mindent, de a Kürtöt igen. Azon kívül csak annyit, amennyit a zsebükbe tudtak tömni. Inkább vittek volna el minden mást, csak azt hagyták volna itt. Ronan és a kincstár őrsége halott. – Halkabban, merengve folytatta. – Még kisfiú voltam, amikor Ronan megvédte a Jehaan tornyot húsz emberrel, ezer trallokkal szemben. De nem adta könnyen az életét. Véres volt a tőre az öregnek. Férfihoz méltóan halt meg.

Egy ideig hallgatott, majd így folytatta:

– A Kutya-kapun jöttek be, és ott is távoztak, legalább ötvennel végeztünk, de így is nagyon sok megúszta. Trallokok! Ide, a várba, még soha nem jutott be trallok. Soha!

– De hogy jutottak be a Kutya-kapun? Hiszen ott egyetlen ember száz támadót fel tud tartóztatni. És különben is, minden kapu zárva volt. – Idegesen topogni kezdett, amikor eszébe jutott, miért voltak zárva. – Az őrök biztos nem nyitották volna ki senkinek.

– Elvágták a torkukat.. Mindketten jó katonák voltak, mégis lemészárolták őket, mint a disznókat. Belülről támadták meg őket. Valaki megölte őket, aztán kinyitotta a kaput. Valaki, aki a közelükbe tudott menni anélkül, hogy gyanakodtak volna rá. Valaki, akit ismertek.

Rand Padan Fain üres cellájára nézett.

– De hát ez azt jelenti...

– Igen. Árnybarátok vannak Fal Dara falai között. Vagy voltak. Ha csak voltak, azt hamarosan megtudjuk. Kajin már neki is állt utánanézni, ki hiányzik. Béke! Árulás Fal Darában! – Komoran jártatta körbe a tekintetét a börtönön, a rá váró katonákon. Mindegyiknél volt kard, bár ünneplő ruhában voltak. Némelyik még sisakot is viselt. – Na, ha itt álldogálunk, azzal nem sokra megyünk. Kifelé! Mindenki!

Rand maga is elindult. Ingtar megpaskolta a mellényét.

– Ez meg mi? Úgy döntöttél, lovász leszel?

– Hosszú történet. Sokáig tartana elmesélni. Talán valamikor máskor. – Lehetőleg soha, ha van egy kis szerencsém. Talán ebben a felfordulásban elszökhetek. Nem, nem lehet. Addig nem, amíg nem tudom biztosan, hogy Egwene jól van. És Mat is. Fény, mi lesz vele a tőr nélkül? – Gondolom, Agelmar nagyúr megduplázta az őrséget a kapuknál.

– Megtriplázta – felelte Ingtar elégedetten. – Még egyszer nem jutnak be. Most egy darabig nem jöhet be senki a várba, és nem is mehet ki. Amint Agelmar nagyúr megtudta, mi történt, parancsba adta, hogy senki nem hagyhatja el az erődöt a személyes engedélye nélkül.

Amint megtudta...?

– Na és a támadás előtt? Miért volt az a korábbi parancs, hogy senki nem mehet ki?

– Korábbi parancs? Milyen korábbi parancs? Csak akkor zárták le a kapukat, amikor Agelmar nagyúr tudomást szerzett a támadásról. Nem tudom, kitől hallottad ezt, de valamit félreérthetett az illető.

Rand lassan ingatta a fejét. Sem Ragan, sem Tema nem talált volna ki ilyesmit. És, még ha az amyrlin adta is ki a parancsot, Ingtarnak akkor is tudnia kellene róla. De akkor ki? És hogyan? A szeme sarkából a shienarira pillantott. Lehet, hogy hazudik? Úgy látszik, tényleg kezdek meghibbanni, ha már Ingtart is gyanúsítom.

Időközben visszaértek az őrszobába. A levágott fejeket és az őrök többi, szétszórt testrészét, időközben eltávolították, bár az asztalon véres foltok, a szalmában nedves területek mutatták még mindig, hogy hol voltak. Két aes sedai tartózkodott a helyiségben, türelmes arcú nők, barna szegélyű, barna rojtos vállkendőben. A falakra mázolt feliratokat tanulmányozták. Oda sem figyeltek, mibe lóg a szoknyájuk széle a szalmában. Mindkettőjük övén tintatartó lógott egy írókészletben. Mindketten feljegyzéseket készítettek egy-egy kis noteszbe. A szobán átmasírozó katonákra rá se hederítettek.

– Ezt nézd, Verin – mondta az egyik, egy trallok nyelvű felirattal borított falszakaszra mutatva. – Ez érdekesnek tűnik.

A másik odasietett. Szoknyája széle vörös, nedves foltokkal volt tele.

– Igen, látom. Sokkal kiműveltebb kéz írása, mint a többi. Nem tralloké. Nagyon érdekes. – Írni kezdett a füzetébe, fel-felpillantva a falon éktelenkedő, szögletes betűkre.

Rand gyorsan kiment. Még ha nem is lettek volna aes sedai-ok, akkor sem akart volna egy szobában maradni senkivel, aki szerint egy emberi vérrel írt trallok nyelvű felirat „érdekes”.

Ingtar és emberei előtte vonultak, mentek a dolgukra. Rand céltalanul ődöngött, azon tűnődve, most hová menjen. A női szállásra nem lenne könnyű visszajutnia Egwene segítsége nélkül. Fény, csak ne legyen semmi baja. Moiraine azt mondta, rendbe fog jönni.

Mielőtt az első felfelé vezető lépcsőhöz ért volna, Lan talált rá.

– Visszamehetsz a szobádba, ha akarsz. Moiraine visszavitette a holmidat Egwene-éből.

– Honnan tudta, hogy...

– Moiraine rengeteg mindent tud, birkapásztor. Erre már igazán rájöhettél volna. Jobb, ha vigyázol magadra. A nők mind arról beszélnek, ahogy végigrohantál a női szállás folyosóin, kardot lengetve. Azt mondják, még az amyrlint is meghátrálásra kényszerítetted.

– Fény! Sajnálom, hogy mérgesek rám, de meghívással mentem a női szállásra. És amikor meghallottam a riadót... A fenébe is, Egwene lenn volt a börtönben!

Lan elgondolkozva csücsörített a szájával. Egyébként nem látszott érzelem az arcán.

– Ó, nem mérgesek, nem erről van szó. Bár legtöbbjük úgy véli, szükséged lenne egy erős kézre, ami kicsit megnevel. Nem, inkább le vannak nyűgözve. Még Amalysa úrhölgy sem tudja megállni, hogy állandóan felőled ne kérdezősködjön. Némelyikük kezdi elhinni a szolgák pletykáit. Azt gondolják, álruhás herceg vagy, birkapásztor. Nem rossz. Van itt a határvidéken egy mondás: „jobb egy nő az oldaladon, mint tíz férfi”. Ahogy egymás közt beszélgetnek rólad, valószínűleg már azt próbálják eldönteni, melyikük lánya elég erős akaratú, hogy kezelni tudjon téged. Ha nem vigyázol, beházasítanak egy shienari nemesi házba, mielőtt kettőt pislognál – hirtelen kitört belőle a nevetés. Különös látvány volt; mintha egy kőszikla kacagott volna. – Hát, te nem vagy semmi. Keresztülrohansz a női szálláson az éjszaka közepén, munkásmellényben, kardot lengetve. Ha nem is korbácsoltatnak meg, legalábbis évekig fognak beszélni rólad. Soha nem láttak még ilyen különös férfit, mint te. Akárkit válasszanak is feleségedül, valószínűleg tíz éven belül elérné, hogy te legyél a nemesi házad feje, ráadásul úgy, hogy azt hidd, te magad szerezted meg a posztot. Kár, hogy el kell menned.

Rand eddig tátott szájjal meredt az őrzőre, de most felmordult:

– Próbáltam. A kapukat őrzik, senki nem mehet ki. Még napközben megpróbáltam. Még csak azt se hagyták, hogy Vöröst kivigyem az istállóból.

– Most már nem probléma. Moiraine küldött hozzád, hogy megmondjam. Most már bármikor elmehetsz. Akár most rögtön is. Moiraine megkérte Agelmart, adja parancsba, hogy te bármikor távozhass.

– Miért most, és korábban miért nem? Korábban miért nem mehettem el? Ő volt az, aki délután bezáratta a kapukat? Ingtar azt mondta, ő nem tud semmiféle parancsról, amit délután adtak volna ki, miszerint senki nem hagyhatja el a várat. Csak a támadás utániról.

Az őrző kicsit mintha aggodalmasnak látszott volna, de csak ennyit mondott:

– Ajándék lónak ne nézd a fogát, birkapásztor.

– Na és Egwene? És Mat? Tényleg nincs semmi bajuk? Addig nem bírok elmenni, amíg nem tudom, hogy jól vannak.

– A lánynak semmi baja. Reggelre felébred. Talán nem is fog emlékezni, mi történt. Előfordul az ilyesmi, ha valakit fejbe ütnek.

– Na és Mat?

– Te döntesz, birkapásztor. Elmehetsz most, vagy holnap, vagy jövő héten. Ahogy tetszik.

Azzal elsétált, faképnél hagyta Randet a mélyen Fal Dara alá vájt folyosón.

Hetedik fejezet

A vér vért kíván

Mikor Matet egy hordágyon kivitték az Amyrlin Trón lakosztályából, Moiraine gondosan visszacsomagolta az angrealt – egy hullámzó köpenyt viselő nőt ábrázoló, kis, kortól megbarnult elefántcsont szobrocskát – a négyzet alakú selyemdarabba, amiben tartotta, majd visszatette a zsebébe. Több aes sedai-jal együttműködni, egybeolvasztani az erejüket és képességeiket, egyetlen feladatra fókuszálni a Hatalom özönét, a legjobb körülmények között is fárasztó munka, még egy angreal segítsége mellett is, márpedig ők egész éjszaka dolgoztak, alvás nélkül és helyett, azaz messze nem a legjobb körülmények között. Amellett az elvégzendő feladat sem volt könnyű.

Leane irányította kifelé a hordágyvivőket, bosszús, gyors kézmozdulatokkal, és néhány csípős megjegyzéssel. A két férfi állandóan hajlongott. Idegesek voltak, hogy ennyi aes sedai veszi körül őket egyszerre, ráadásul, egyikük maga az Amyrlin Trón. Arról nem is beszélve, hogy épp az előbb használták a Hatalmat. Eddig végig a folyosón várakoztak, a fal mellett guggolva. Alig várták már, hogy kikerülhessenek a női szállásról. Mat csukott szemmel, sápadtan feküdt, de egyenletesen emelkedett-süllyedt a mellkasa, mély álomra utaló ritmusban.

Hogy befolyásolja ez a dolgok állását? – tűnődött Moiraine. Így, hogy a Kürt eltűnt, nincs már a fiúra feltétlen szükség, de mégis...

Leane és a hordágyvivők mögött becsukódott az ajtó. Az amyrlin, kissé remegve, mély levegőt vett.

– De ronda egy dolog ez. Nagyon ronda. – Az arca sima volt, higgadt, de a kezét dörzsölgette, mintha alig várná, hogy megmoshassa.

– De meglehetősen érdekes – így Verin. Ő volt a negyedik aes sedai, akit az amyrlin választott ki a feladatra. – Kár, hogy nincs meg a tőr, így nem lehet teljes a Gyógyítás. Így minden erőfeszítésünk ellenére sem fog sokáig élni. Legfeljebb talán néhány hónapig.

A három aes sedai-on kívül senki nem tartózkodott az amyrlin lakosztályában. A lőréseken túl, a hajnal első derengése festette gyöngyházszínűre a láthatárt.

– De most legalább van valamennyi ideje – szögezte le Moiraine. – És ha sikerül visszaszerezni, még meg lehet szakítani a köteléket. – Ha sikerül visszaszerezni. Na igen.

– Igen, még meg lehet szakítani – értett egyet Verin. Telt, tömzsi, szögletes arcú nő volt, és barna hajába az aes sedai-ok szokásos kortalansága ellenére is ősz szálak vegyültek. Ez volt rajta az öregedés egyetlen jele, de egy aes sedai-nál ez azt jelentette, hogy már igen-igen eljártak fölötte az évek. Rengeteg év. A hangja viszont magabiztos és erős maradt, akárcsak sima, ránctalan arca.

– Mindamellett meglehetősen régóta állt már kapcsolatban a tőrrel – folytatta –, erről egy ilyen jellegű dolog esetében nem szabad megfeledkezni. És továbbra is fennmarad köztük a kötelék még egy jó ideig, akár megtalálják, akár nem. Nem kizárt, hogy már most annyira megváltozott, hogy nem lehet majd teljesen, az eredeti állapot eléréséig meggyógyítani, még ha másokat már nem is lesz képes megfertőzni. Micsoda apró, jelentéktelennek tűnő kis tárgy ez a tőr, mégis bárkit meg tud rontani, aki elég sokáig magánál hordja. A viselője aztán megrontja azt, akivel ő kapcsolatba kerül, azok, pedig megint másokat, és a gyűlölet és a gyanakvás, ami elpusztította Shadar Logoth-ot, míg végül a lakói egytől egyig fegyvert emeltek egymásra, ez a végtelenül gonosz indulat újra elszabadul a világon. Kíváncsi lennék, hány embert fertőzhetne meg, mondjuk egy év alatt. Elvileg ki lehetne számolni, vagy legalábbis nagyjából megbecsülni.

Moiraine elhúzta a száját. Újabb veszéllyel találjuk szembe magunkat, ő meg úgy beszél róla, mintha csak érdekes feladvány lenne egy könyvben. Fény! A Barnák, úgy látszik, tényleg egyáltalán nincsenek tudatában az őket körülvevő világnak.

– Akkor meg kell találnunk a tőrt, nővér – mondta hangosan. – Agelmar kiküld egy csapatot azok után, akik elrabolták a Kürtöt, és megölték az embereit. Ugyanazok vitték el a tőrt is. Ha az egyiket megtalálják, meglesz a másik is.

Verin bólintott, de közben a homlokát ráncolta.

– De, még ha meg is találják, ki hozhatja biztonságban vissza? Aki megérinti, azt kockáztatja, hogy őrá is átterjed a rontás, ha túl sokáig érintkezik vele. Talán egy ládában, jól bebugyolálva, körbebélelve, megoldható lenne, de még úgy is veszélyes lenne azokra, akik hosszabb időt töltenek a közelében. Így, hogy a tőr nincs meg, és nem tudjuk tanulmányozni, nem tudhatjuk biztosan, mennyire kell leárnyékolni. De te láttad, Moiraine. Te alaposan megfigyelhetted. Te már egyszer megszüntetted a hatását, vagy legalábbis visszaszorítottad annyira, hogy a fiatalember magánál hordhassa, de ennek ellenére életben maradjon, és ne fertőzzön másokat. Te biztos jobban meg tudod mondani, milyen erős lehet a hatása.

– Van valaki, aki vissza tudja hozni a tőrt anélkül, hogy az ártana neki – így Moiraine. – Valaki, akit, amennyire egyáltalán lehetséges, leárnyékoltunk és megvédtünk a rontás hatásától. Mat Cauthon.

Az amyrlin bólintott.

– Igen, hát persze. Ő meg tudja tenni. Ha életben marad addig. A Fény tudja, milyen messzire kerül a tőr, mielőtt Agelmar emberei megtalálják. Ha megtalálják egyáltalán. És ha előbb meghal... nos, ha a tőr olyan sokáig ellenőrizetlenül marad, akkor bizony újabb veszedelem miatt kell aggódnunk. – Fáradtan dörzsölgette a szemét. – Azt hiszem, Padan Faint is meg kell találnunk. Miért olyan fontos nekik ez az árnybarát, hogy képesek legyenek ekkora kockázatot vállalni a kiszabadítására? Sokkal egyszerűbb lett volna, ha csak a Kürtöt lopják el. Persze az már önmagában is veszélyes volt, mint egy téli szélroham a Viharok Tengerén, magába a várba betörni, de még meg is duplázták a kockázatot, csak hogy ezt az árnybarátot is kiszabadítsák. Ha a Lappangók ennyire fontosnak tartják...

Itt elhallgatott egy ideig. Moiraine tudta, azon töpreng, vajon tényleg csak Myrddraalok adják-e még ki a parancsokat.

– Ha ők ennyire fontosnak tartják – folytatta végül –, akkor mi sem tehetünk másképp.

– Meg kell találnunk – értett egyet Moiraine. Remélte, nem látszik rajta túlságosan, mennyire kapva kapott a javaslaton. – De valószínűleg ugyanott lesz, ahol a Kürt.

– Ahogy mondod, leányom. – Az amyrlin a szájához nyomta a kezét, hogy eltakarja az ásítását. – És most, Verin, ha megbocsátasz, váltok még pár szót Moiraine-nel, aztán alszom egy kicsit. Gondolom, Agelmar ragaszkodni fog hozzá, hogy este lakoma legyen, miután ez a mostani éjszaka kiesett. Köszönöm a segítséged, leányom; rendkívül hasznos volt. Kérlek, ne felejtsd el, hogy senkinek ne szólj egy szót sem a fiú betegségének a természetéről. Némelyik nővéred az Árnyékot látná benne egy olyan valami helyett, amit az emberek maguk hoztak létre.

Nem is kellett néven nevezni a Piros ajahot. Amellett, gondolta Moiraine, talán már nem is csak a Pirosakkal kell óvatosnak lenni.

– Természetesen egy szót sem fogok szólni, Anya – hajolt meg Verin, de nem indult el az ajtó felé. – Gondoltam, ezt esetleg látni kívánod, Anya. – Előhúzott az öve alól egy puha, világos barna bőrbe kötött kis jegyzetfüzetet. – Itt van, amit a börtönben a falakra írtak. A fordítás nem volt különösebben nehéz. A legtöbb felirat a szokott káromkodás, átkozódás és hencegés volt – a trallokoktól ennél több nem is igen telik –, de egy részüket tanultabb kéz írta. Egy tanult árnybarát, vagy esetleg akár egy Myrddraal. Lehet, hogy csak bosszantani akartak vele bennünket, de versformátumban íródott, és úgy hangzik, mint egy prófécia. Nagyon keveset tudunk az Árnyék oldalának próféciáiról, Anya.

Az amyrlin csak egy pillanatig habozott, mielőtt bólintott. Az Árnyék-jövendöléseknek, más néven sötét próféciáknak, sajnálatos módon megvolt az a rossz szokása, hogy éppúgy valóra szoktak válni, mint a Fény oldalának jövendölései.

– Olvasd fel – utasította a Barna aes sedai-t.

Verin lapozgatni kezdett, majd megköszörülte a torkát, és nyugodt hangon, érzelemmentesen, olvasni kezdett:

Az Éj Leánya újra szabad.

Vívja még az ó csatát.

Keresi új szeretőjét, ki szolgálja majd, halálig és azután.

Ki állhatna meg ellene?

A Ragyogó Fal térdre hull.

A vér vért fakaszt.

A vér vért kíván.

A vér van, a vér volt, vér mindig lesz.

A fókuszáló férfi egymaga marad.

Barátait feláldozza mind.

Előtte válaszút, egy a végső halál felé, egy az örök életig.

Melyiket választja? Melyiket választja?

Melyik kéz óv? Melyik kéz öl?

A vér vért fakaszt.

A vér vért kíván.

A vér van, a vér volt, vér mindig lesz.

Luc a Dhoom hegységbe jött.

Isam a felső hágókban várt.

Kezdetét vette a vadászat. Az Árnyék kopói már cirkálnak és ölnek.

Egy élt és egy meghalt, de mindkettő létezik.

Itt a Változás Ideje.

A vér vért fakaszt.

A vér vért kíván.

A vér van, a vér volt, vér mindig lesz.

A Figyelők Tomafőnél várnak.

A Pöröly magja felgyújtja az ősi fát.

Halál-vetés, perzselő nyár, mielőtt a Nagyúr eljövend.

Halál-termés, test-bénulás, mielőtt a Nagyúr eljövend.

Újra ősi bűnt öl a mag, mielőtt a Nagyúr eljövend.

A Nagyúr most eljövend.

A Nagyúr most eljövend.

A vér vért fakaszt.

A vér vért kíván.

A vér van, a vér volt, vér mindig lesz.

A Nagyúr most eljövend.

Miután az utolsó sor végére ért, elhallgatott. Sokáig senki nem törte meg a csendet.

– Ki látta még ezt rajtunk kívül, leányom? – kérdezte végül az amyrlin. – Ki tud róla?

– Csak Serafelle, Anya. Amint mindent lemásoltunk, letakaríttattam a falat. A szolgák nem kérdezősködtek. Örültek, hogy végre eltüntethetik.

Az amyrlin bólintott.

– Nagyszerű. Itt, a Határvidéken, túlságosan is sokan fejthetnek meg egy trallok feliratot. Nincs értelme még egy okot adni, hogy aggódjanak. Van elég bajuk így is.

– No és mit mondasz? – kérdezte Moiraine óvatosan Verint. – Gondolod, hogy prófécia?

A Barna nővér félrehajtott fejjel, tűnődve nézegette a jegyzeteit.

– Lehetséges. Nem sok sötét próféciát ismerünk, de azok közül néhánynak ilyen a formátuma. Amellett, egyes részei egészen érthetőek. Ennek ellenére lehet, hogy az egészet csak a bosszantásunkra találták ki. – Az első sorra tette az ujját. „Az Éj Leánya újra szabad”. Ez csak azt jelentheti, hogy Lanfear kiszabadult. Vagy valaki szeretné, ha ezt hinnénk.

– Az igencsak aggasztó lenne, leányom – mondta az amyrlin –, ha igaz lenne. De a Kitaszítottak továbbra is foglyok. – Moiraine-re pillantott. Közben egy villanásnyi időre aggodalom látszott az arcán, de rögtön megfegyelmezte a vonásait. – Még ha a pecsétek gyengülnek is, a Kitaszítottak még foglyok.

Lanfear. Az Ősi Nyelven „az Éjszaka Leánya”. Az igazi neve egyetlen feljegyzésben sem szerepelt. Ezt a nevet ő maga választotta, ellentétben a Kitaszítottak többségével, akiket azok neveztek el, akiket elárultak. Néhányan azt állították, igazából ő volt Ishamael, a Remény Árulója után, a legerősebb Kitaszított, de eltitkolta a valódi hatalmát. Túl kevés írásos emlék maradt fönn abból az időből, hogy akár a legtájékozottabb tudós is biztosat mondhasson e téren.

– Ennyi hamis Sárkány mellett nem csoda, hogy valaki megpróbálja Lanfeart is belemagyarázni. – Moiraine hangja éppolyan rendíthetetlenül nyugodt volt, mint az arca, de valójában nagyon is felkavarta a hír. Lanfearról a nevén kívül csak egyvalamit lehetett biztosan tudni: hogy mielőtt átállt az Árnyék oldalára, mielőtt Lews Therin Telamon megismerkedett Ilienával, a kedvese volt. Komplikáció, amire nincs szükségünk.

Az Amyrlin Trón a homlokát ráncolta, mintha ő is épp erre gondolt volna, Verin azonban bólintott, mintha az egésznek semmi jelentősége nem lenne.

– Más nevek is világosan felismerhetők. Luc úr természetesen Tigraine bátyja volt, azé a Tigraine-é, aki egykor Andor leányörököse volt. Luc eltűnt a Fertőben. Hogy Isam ki lehet, és mi köze Luchoz, azt viszont nem tudom.

– Idővel majd kiderítünk mindent, amit tudnunk kell – mondta diplomatikusan Moiraine. – Egyelőre semmi sem bizonyítja, hogy ez prófécia. – Ő tudta, ki volt Isam. Lan Mandragoran feleségének, Breyannak a fia. Azé a Breyané, aki meg akarta szerezni a trónt a férjének, és ezzel Malkierre szabadította a trallok hordákat. Az invázió alatt, csecsemő fiával együtt, eltűnt. Isam amellett Lan vérrokona is volt. Vagy netán most is az? Ezt nem szabad elárulnom neki, amíg nem tudom biztosan, hogyan fog reagálni. Amíg jó messze nem leszünk a Fertőtől. Ha megtudná, hogy Isam életben van...

– „A Figyelők Tomafőnél várnak” – folytatta Verin. – Vannak néhányan, akik még mindig ragaszkodnak ahhoz az ősrégi elképzeléshez, hogy a hadseregek, amiket Sasszárny Artur átküldött az Aryth-óceánon, visszatérnek majd egy napon. Bár ennyi idő után... – megvetően legyintett. – A Do Miere A'vronnak, a Hullámok Figyelőinek, még most is van egy... talán a közösség a legmegfelelőbb szó, azt hiszem... Tomafőn, Falméban. És Sasszárny Arturt, valamikor régen, a Fény Pörölyének is hívták.

– Komolyan azt akarod mondani, leányom – kérdezte az Amyrlin Trón –, hogy Sasszárny Artur hadseregei, vagyis inkább annak leszármazottai, tényleg visszatérhetnek, ezer év után?

– Vannak bizonyos híresztelések, miszerint az Almoth-alföldön és Tomafőn háború dúl – tűnődött Moiraine. – Amellett, Sasszárny két fiát is elküldte a seregekkel. Ha találtak földeket az óceánon túl, és életben maradtak, mostanra számos leszármazottuk lehet. Vagy éppen egy sem.

Az amyrlin óvatosan Moiraine-ra pillantott. Szemmel láthatóan jobban örült volna, ha maguk lettek volna, hogy kiszedhesse belőle, mire akar kilyukadni. Moiraine csillapítólag intett felé, amit régi barátnője bosszús fintorral nyugtázott.

Verin úgy elmerült a jegyzeteiben, hogy mindebből semmit nem vett észre.

– Nem tudom, Anya – mondta. – De kétlem. Semmit sem tudunk a földekről, amiket Sasszárny Artur meg szeretett volna hódítani. Kár, hogy a Tengeri nép nem hajlandó átkelni az Aryth-óceánon. Ők azt állítják, a Holtak Szigetei vannak ott. Bár tudnám, mit értenek ezen, de az az átkozott titkolódzásuk... – felsóhajtott, de továbbra sem nézett fel. – Egyetlen utalásom van az „Árnyékban lévő földre, a lenyugvó napon túl, az Aryth-óceán túlpartján, ahol az Éjszaka Hadai uralkodnak”. De fogalmunk sincs, hogy a Sasszárny által küldött seregek elég erősek voltak-e, hogy legyőzzék ezeket az „Éjszaka Hadait”, vagy hogy egyáltalán fennmaradtak-e, Artur halála után. Attól a pillanattól kezdve, hogy a Százéves háború kitört, mindenkit túlságosan lefoglalt, hogy kikanyarítsa a Nagykirály birodalmából a maga kis országát, hogysem a tengeren túlra távozott seregekkel törődhetett volna. Én úgy gondolom, hogy ha a leszármazottaik netán fennmaradtak, és esetleg valóban vissza akartak volna térni, akkor nem vártak volna ilyen sokáig.

– Tehát, szerinted nem prófécia, leányom?

– Na most, az ősi fa – folytatta Verin. Annyira a gondolataiba merült, hogy nem is hallotta a kérdést. – Mindig voltak bizonyos mendemondák – soha nem volt több híresztelésnél a dolog –, hogy amikor Almoth országa még létezett, volt egy avendesora águk, sőt, talán egy élő csemetéjük is. Almoth zászlajáról azt mondták: „kék, mint fent az ég, fekete, mint lent a föld, és e kettőt az Élet Fája kapcsolja össze”. Na és persze a taraboniak az Emberfának is nevezik magukat, és azt állítják, Legendák korabeli uralkodók és nemesek leszármazottai. A domanik pedig kitartanak amellett, hogy azoktól származnak, akik a Legendák Korában az Élet Fáját teremtették. Vannak más lehetőségek is, de figyelmedbe ajánlom, Anya, hogy legalább háromnak az Almoth-alföld és Tomafő a kulcspontja.

Az amyrlin hangja megtévesztően gyengéd lett.

– Eldöntenéd végre, hogy mi a véleményed, leányom? Ha Sasszárny Artur magja nem tér vissza, akkor ez nem prófécia, és egy rothadt halfejet nem számít, hogy mit jelent az ősi fa.

– Csak azt mondhatom, amit tudok, Anya – nézett fel Verin a jegyzeteiből. – A döntést a te kezedbe adom. Én azt hiszem, Sasszárny Artur expedíciós seregei rég kihaltak, de amit én hiszek, semmire sem biztosíték. A Változás Ideje, természetesen egy Kor végére utal, a Nagyúr pedig...

Az amyrlin hatalmasat csapott az asztalra.

– Nagyon jól tudom, ki az a Nagyúr, leányom. Azt hiszem, most jobb, ha mész. – Mély levegőt vett, majd láthatóan nagy erőfeszítések árán visszanyerte az önuralmát. – Menj el, Verin. Nem szeretnék mérges lenni rád. Nem akarom elfelejteni, ki volt az, aki rávette a szakácsokat, hogy hagyjanak elöl némi süteményt, amikor novícia voltam.

– Anya – szólalt meg Moiraine –, ebben a szövegben semmi nincs, ami próféciára utalna. Bárki, akinek van egy csepp esze és tud ezt-azt, összedobhat egy ilyet. Márpedig soha senki nem mondta, hogy a Myrddraaloknak ne lenne meg a magukhoz való eszük.

– És végül – jelentette ki nyugodtan Verin – a fókuszáló férfi, csak az egyik fiú lehet a három közül, aki veled utazott.

Moiraine döbbenten bámult. Még hogy nincsenek tudatában a világnak? Hogy én mekkora bolond vagyok! Önkéntelenül kinyúlt a lüktető izzás felé, amit mindig ott érzett a közelében. Megérintette az Igazi Forrást. Az Egyetlen Hatalom végigvágtatott az erein, idegein, energiával töltötte meg, eltompította az amyrlin körül felfénylő aura ragyogását. Mostanáig soha még csak eszébe sem jutott, hogy egy másik aes sedai ellen használja a Hatalmat. Veszélyes időkben élünk. Az egész világ pengeélen táncol. Vannak dolgok, amiket kénytelenek vagyunk megtenni. Meg kell tennünk. Muszáj. Ó, Verin, miért kellett olyasmibe ütnöd az orrodat, ami nem rád tartozik?

A Barna aes sedai becsukta a jegyzetfüzetét, majd visszacsúsztatta az öve mögé. Aztán ide-oda forgatta a fejét, hol az egyik beszélgetőpartnerére nézett, hol a másikra. Észre kellett, hogy vegye, az őket körbevevő nimbuszt, a fényt, amit azok árasztanak, akik éppen érintik az Igazi Forrást. Ezt ugyan csak olyanok látják, akik maguk is képzett Hatalomhasználók, ám éppen ezért, esély sem volt rá, hogy egy aes sedai-nak ne tűnjön fel.

Verin arcán cseppnyi elégedettség jelent meg. Semmi jelét nem adta, hogy tudatában lenne, mekkora vihart kavart. Inkább úgy nézett ki, mint aki megtalálta egy kirakósjáték egyik hiányzó darabját.

– Igen – mondta –, gondoltam, hogy így van. Moiraine egyedül nem csinálhatta volna végig, és ki más lett volna a társa, mint a leánykori barátnője, akivel annak idején együtt szoktak a konyhába lopakodni, süteményt csenni. – Pislogni kezdett. – Bocsáss meg, Anya. Ezt nem kellett volna mondanom.

– Verin, Verin. – Az amyrlin csodálkozva ingatta a fejét. – Képes vagy azzal vádolni a nővéredet... és engem!... hogy... Inkább ki sem mondom. És ezek után csak az aggaszt, hogy túl bizalmaskodó voltál az amyrlinnal? Lyukat ütsz a csónak fenekén, aztán a miatt aggódsz, hogy esik az eső. Gondolj csak bele, mit sugalltál épp az előbb, leányom.

Késő, Siuan, ez már nem fog bejönni, gondolta Moiraine. Ha nem estünk volna pánikba, és nem nyúlunk a Forráshoz, akkor talán... De így most már biztos benne.

– Miért nekünk mondod ezt? – kérdezte fennhangon. – Ha elhiszed, amit állítasz, akkor más nővérekhez kellene vele fordulnod. Elsősorban is a Pirosakhoz.

A Barna aes sedai-nak elkerekedtek a szemei.

– Igaz. Igen, azt hiszem, azt kellett volna tennem. Ez eddig eszembe sem jutott. Igaz, hogyha megtenném, akkor téged elcsendesítenének, Moiraine, és téged is, Anya, a fiút pedig megszelídítenék. Senki nem jegyezte még fel a férfi Hatalomhasználók elmeállapotának időbeli alakulását. Nem tudjuk, mikor következik be pontosan az őrület, és milyen formában jelenik meg először. Milyen gyorsan romlik? Akkor is aktív tud maradni, amikor a teste elevenen rothadni kezd? Ha igen, mennyi ideig? Ha nem szelídítik meg, akkor bármi történik is a fiatalemberrel, bármelyikük legyen is az, mindenképp bekövetkezik, akár ott vagyok, hogy megtaláljam ezekre a kérdésekre a választ, akár nem. Ha viszont figyeljük, és irányítjuk, akkor végre feljegyezhetjük az utókornak a folyamat állomásait, legalábbis egy ideig, elfogadhatóan alacsony kockázat mellett. Aztán persze, ott van a Karaethon-ciklus is. – Higgadtan állta a rá szegeződő, döbbent tekinteteket. – Felteszem, ő az Újjászületett Sárkány, nem, Anya? Nem tudom elhinni, hogy képes lennél ilyesmire, hogy engednél egy fókuszálni tudó férfit szabadon mászkálni, ha nem ő lenne a Sárkány.

Őt csak a tudás érdekli, csodálkozott magában Moiraine. Beteljesüléséhez közeledik a legiszonyúbb ismert prófécia, talán vége is lesz a világnak, és ő csak a tudással törődik. De ennek ellenére is, veszélyes. Vagy talán éppen ezért.

– Ki más tud még erről? – Az amyrlin hangja kissé erőtlen volt, de azért éles. – Serafelle, gondolom. Ki más, Verin?

– Senki, Anya. Serafelle-t nem igazán érdekli semmi, amit még senki nem írt le egy könyvbe, lehetőleg minél régebben. Úgy gondolja, legalább tízszer annyi régi könyv, kézirat és töredék létezik elszórva a világban, mint amit Tar Valon már összegyűjtött. Úgy érzi, bőségesen elég régi tudás van még, amit felkutathatunk, nem kell...

– Elég, nővér – állította le Moiraine. Elengedte az Igazi Forrást. Pár pillanat múlva észlelte, hogy az amyrlin is követi a példáját. Mindig végtelen veszteségérzete támadt, mikor kifolyt belőle a Hatalom, mintha a vére, az élete csorgott volna el egy nyílt seben át. Legszívesebben örökre magában tartotta volna, de, némely nővérével ellentétben, ő fontos önfegyelmi kérdést csinált belőle, hogy ne ragaszkodjon túlságosan, a Hatalom nyújtotta eufóriához. – Ülj le, és mondd el, mit tudsz. És hogy hogyan jöttél rá. Semmit ne hagyj ki.

Verin odahúzott egy széket, de előbb az amyrlinre nézett, a beleegyezését várva, hogy leülhessen a jelenlétében. Moiraine szomorúan figyelte.

– Igen valószínűtlen – kezdte az idős aes sedai –, hogy bárki, aki nem tanulmányozta át nagyon részletesen a régi feljegyzéseket, bármit is észrevett volna, attól eltekintve, hogy kissé furcsán viselkedtek. Bocsáss meg, Anya. Közel húsz évvel ezelőtt, Tar Valon ostroma alatt jutott a tudomásomra az első utalás, és az csak...

A Fény segítsen rajtam, Verin, pedig szerettelek azokért a sütikért, és hogy mindig elsírhattam a bánatom a karjaidban. De amit kell, megteszem. Meg én. Muszáj.

Perrin a sarok mögül kihajolva lesett a távolodó aes sedai után. Levendulaszappan-szaga volt, bár a legtöbb ember egész közelről sem érezte volna. Amint a nő befordult egy mellékfolyosóra, gyorsan a gyengélkedő ajtajához sietett. Egyszer már megpróbálta meglátogatni Matet, de az aes sedai – Leane, hallotta, hogy valaki így szólítja –, majdhogynem leharapta a fejét, mielőtt akár megfordult volna, és megnézte volna, ki az. Különben is, kellemetlenül érezte magát az aes sedai-ok közelében, főleg, ha a szemét kezdték nézegetni.

Az ajtónál megállt hallgatózni. Egyik irányból sem hallott lépteket közeledni a folyosón, és az ajtó túloldalán is csend volt. Így hát bement, és halkan becsukta maga mögött.

A gyengélkedő hosszú, fehér falú helyiség volt. A két végén egy-egy íjászerkély nyílt, így bőségesen jutott be fény. A falak mellett ágyak sorakoztak, ezek egyikén feküdt Mat. A tegnapi éjszaka után arra számított, a legtöbb ágy foglalt lesz. De, aztán eszébe jutott, hogy tele van a vár aes sedai-okkal. Márpedig azok egyvalamit nem tudnak csak meggyógyítani: a halált. A szobának így is betegségszaga volt, még ha rajta kívül nem is érezte volna senki.

Ettől a gondolattól fájdalmas grimaszba torzult az arca. Mat mozdulatlanul feküdt, csukott szemmel, a keze szépen, rendben, a takaróra fektetve hevert, meg sem moccant. Végtelenül fáradtnak tűnt. Nem igazán betegnek, hanem inkább, mintha három napon át dolgozott volna a mezőn, és csak most lett volna végre alkalma lepihenni. A szaga viszont... rossz volt. Nem tudta volna megmondani, miért. Egyszerűen csak nem stimmelt vele valami.

Óvatosan leült a szomszéd ágyra. Mindig, mindent óvatosan csinált. Tagbaszakadtabb, erősebb volt, mint a legtöbb ember; már gyermekkorában is mindig nagyobb volt, mint a többi fiú, amióta csak az eszét tudta. Óvatosnak kellett lennie, hogy nehogy véletlenül fájdalmat okozzon valakinek, vagy eltörjön valamit. Ez mostanra egészen belérögződött, a viselkedése szerves része lett. Amellett szerette jól átgondolni a dolgokat, sőt, néha meg is beszélni valakivel. Csakhogy most Rand nemesúrnak képzeli magát, így vele nem tudok beszélni, Mat pedig szemmel láthatóan nem lesz túl beszédes.

Az éjszaka kiment az egyik kertbe, hogy végiggondolja a dolgokat. Ettől még mindig elszégyellte magát, ahányszor csak eszébe jutott. Ha nem ment volna ki, akkor ő is ott lett volna a szobájukban, amikor Egwene megérkezett, és elkísérhette volna őt és Matet. Úgy talán megvédhette volna őket, akkor talán nem lett volna semmi bajuk. Persze sokkal valószínűbb, hogy e helyett csak ő is itt feküdne az egyik ágyban, vagy akár meg is halhatott volna, ezzel tisztában volt, de ennek ellenére azért szégyellte magát. Mindenesetre, végül is kiment a kertbe, és most pillanatnyilag már egyáltalán nem a trallok támadás miatt aggódott.

Cselédlányok találtak rá, ahogy ott ült a sötétben. Amalysa úrhölgy egyik udvarhölgye, Timora úrhölgy is velük volt. Amint rábukkantak, Timora elküldte az egyik cselédet. Az futva távozott. Hallotta, mit mondott neki. „Keresd meg Liandrin Sedai-t! Gyorsan!”

Aztán csak álldogáltak ott, és figyelték, mintha attól tartanának, bármelyik pillanatban eltűnhet, egy durranás és némi füst kíséretében, mint egy mutatványos. Aztán megszólalt az első vészharang, és mindenki szaladgálni kezdett a várban.

– Liandrin – dünnyögte most, a barátja ágya mellett. – A Piros ajahból. Azok szinte mást sem csinálnak, mint fókuszálni tudó férfiakra vadásznak. Ugye, te sem gondolod, hogy azt hiszik, én is azok közé tartozom?

Mat persze nem felelt. Perrin bánatosan dörzsölgette az orrát.

– Na, most már magamban is beszélek – mondta. – Már csak erre van szükségem, amikor úgy is annyi bajom van.

Mat szemhéja megrebbent.

– Ki...? Perrin? Mi történt? – Nem nyitotta ki egészen a szemét, és a hangjáról ítélve, még inkább aludt, mint ébren volt.

– Hát nem emlékszel, Mat?

– Emlékszem? Mire? – Mat álmosan az arca felé emelte a kezét, majd sóhajtva maga mellé ejtette. Kezdett lecsukódni a szeme. – Emlékszem. Egwene. Megkért... menjünk le... nézzük meg Faint. – Elnevette magát. De a nevetésből szinte rögtön ásítás lett. – Nem kért meg. Csak közölte... Nem tudom, aztán mi lett... – Lassan motyogásba fúltak a szavai, majd még csámcsogott egy kicsit, végül mélyen, egyenletesen kezdte szedni a levegőt, ahogy álmában szokta az ember.

Perrin fölpattant. Ugyanis lépteket hallott közeledni. De nem volt hová bújnia. Mikor az ajtó kinyílt, és Leane belépett, még mindig az ágy mellett állt. A nő megtorpant, csípőre tette a kezét, és lassan, tetőtől talpig, végigmérte. Majdnem olyan magas volt, mint ő.

– Hát – szólalt meg halkan, de élénken –, te olyan helyes vagy, hogy szinte azt kívánom, bár Zöld lennék. Szinte. De ha felzavartad a páciensemet... nos, mielőtt a Toronyba mentem volna, gyakran el kellett bánnom a bátyáimmal, akik majdnem olyan nagyok voltak, mint te. Úgyhogy ne hidd, hogy azok a széles vállaid bármire is elegek ellenem.

Perrin megköszörülte a torkát. Néha fogalma sem volt, hogy értik a nők, amit mondanak. Egyszerűen el nem tudta képzelni, tulajdonképpen hová akarnak kilyukadni. Nem úgy, mint Rand. Ő mindig tudja, mit feleljen a lányoknak. Rádöbbent, hogy a szemöldökét ráncolja. Gyorsan kisimította a vonásait. Randre gondolni sem akart, de még kevésbé szeretett volna felbosszantani egy aes sedai-t. Különösen egy olyat, amelyik máris türelmetlenül topog a lábával.

– Ööö – nyögte ki –, nem zavartam. Még mindig alszik. Látja?

– Ez igaz. Szerencséd. De tulajdonképpen mit is keresel itt? Úgy emlékszem, egyszer már kizavartalak. Ne hidd, hogy elfelejtettelek.

– Csak látni akartam, hogy van.

A nő habozni látszott.

– Hát alszik, úgy van. És pár órán belül ki fog kerülni az ágyból. Azt fogod hinni, soha nem is volt semmi baja.

Ettől a kis pillanatnyi szünettől elöntötte a düh. Biztos volt benne, hogy hazudik valamiképpen. Az aes sedai-ok sosem hazudnak, de azért mégsem mindig mondanak igazat. Nem értette, mi folyik itt. Liandrin keresteti, Leane hazudik neki. De egyben biztos volt. Ideje, ha eltűnik végre minden aes sedai közeléből. Matért most úgysem tud tenni semmit.

– Köszönöm – mondta. – Akkor, azt hiszem, legjobb, ha hagyom aludni. Megbocsát.

Megpróbált eloldalazni a nő mellett az ajtó felé, de az hirtelen kinyúlt, elkapta az arcát, és lefelé fordította, hogy a szemébe nézhessen. Úgy érezte, valami végigfut rajta, egy meleghullám, ami a feje tetejéről indult ki, és egészen a lábujjaiig haladt, majd visszafordult, és újra végigjárta minden porcikáját. Kirántotta a fejét a nő kezéből.

– Egészséges vagy, mint egy fiatal vadállat – mondta az aes sedai, majd elgondolkozva csücsörítette a száját. – De fehérköpeny legyek, ha ilyen szemekkel születtél...

– Pedig mindig ez a szemem volt, nem cseréltem ki másikra – morogta. Kicsit meghökkent, amiért ilyen hangon mert beszélni egy aes sedai-jal. De az őt magát legalább akkora meglepetésként érte, mint Leane-t, amikor egyszer csak gyengéden megragadta a nőt, a karjainál fogva; azzal megemelte, és egyszerűen odébb tette, így felszabadítva magának a kivezető utat. Ezek után egy darabig farkasszemet néztek. Kíváncsi lett volna, vajon az ő szemei is ugyanúgy el vannak-e kerekedve a döbbenettől, mint az aes sedai-éi. – Megbocsát – mondta újra, és futólépésben távozott.

Már megint a szemem. A Fényverte szemem! A délelőtti napfény a szemébe sütött. Az írisze csillogott, mint a polírozott arany.

Rand vadul fészkelődött az ágyán, próbált kényelmes testhelyzetet találni a vékony matracon. A lőréseken keresztül besütött a nap, ragyogó sávot festett a csupasz kőfalra. A támadás óta nem tudott elaludni, és bármilyen fáradt is volt, biztos volt benne, hogy ezután sem fog sikerülni. A bőrmellény a padlón hevert, az ágya és a fal között, de attól eltekintve teljesen fel volt öltözve, még az új csizmáit sem vette le. A kardját az ágya mellé állította, íja és tegeze pedig a sarokban hevert, a batyui tetején. Nem tudott megszabadulni az érzéstől, hogy ki kéne használnia a lehetőséget, amit Moiraine-től kapott, és azonnal elmennie. Egész éjszaka ezen rágta magát. Háromszor is felkelt, hogy elinduljon. Kétszer is teljesen felcihelődött, és már az ajtót is kinyitotta. A folyosók kihaltak voltak, alig egy-két szolga igyekezett késői dolga után. Szabad volt előtte az út. De muszáj volt biztosan tudnia.

Bejött Perrin, lehajtott fejjel, ásítozva. Rand rögtön felült.

– Hogy van Egwene? És Mat?

– Egwene alszik, legalábbis nekem azt mondták. Nem engedtek be a női szállásra, nem tudtam meglátogatni. Mat pedig... – hirtelen elhallgatott, csúnyán nézett a padlóra. – Ha ennyire érdekel, miért nem mész, és látogatod meg magad? Azt hittem, többé nem érdeklünk. Te mondtad. – Kinyitotta a szekrényrésze ajtaját, nekiállt tiszta ingért kotorászni.

– Jártam a gyengélkedőnél – felelte Rand. – De ott volt egy aes sedai, az a magas, aki folyton az amyrlint kísérgeti. Azt mondta, Mat alszik, én pedig láb alatt vagyok, úgyhogy jöjjek vissza máskor. Mindezt olyan hangon, mint amikor Thane mester utasítgatja az embereket a malomnál. Tudod, milyen Thane mester: pattanj, de mindent elsőre jól csinálj, és lehetőleg már tegnapra kész legyen.

Perrin nem felelt. Ehelyett ledobta a zekéjét, majd kibújt az ingéből is. A fején át húzta le.

Rand egy darabig csak nézte a barátja hátát, majd megeresztett egy kissé erőltetett nevetést.

– Képzeld, mi volt! Tudod, mit mondott? Mármint az aes sedai a gyengélkedőben. Tudod, milyen magas. Férfi sincs sok magasabb nála. Ha még egy arasznyival hosszabb lenne, rám sem kellene felnéznie. Na szóval, végigmért tetőtől talpig, aztán azt dünnyögte, hogy „Hmm, jó magas vagy, mondhatom. Miért nem tudtál tizenhat éves koromban felbukkanni? Vagy akár harminc?” Aztán nevetni kezdett, mintha ez valami vicc lenne. Mit szólsz hozzá?

Perrin begombolta a tiszta ing utolsó gombját is, majd ránézett, a szeme sarkából. Vaskos, izmos vállaival, sűrű, göndör hajával, sebesült medvére emlékeztette Randet. Egy medvére, ami nem tudja, miért sebesítették meg.

– Perrin, én...

– Ha aes sedai-okkal akar viccelődni – vágott a szavába a barátja –, az a maga dolga. Méltóságos uram. – Nekiállt betűrni a derekát. – Én a magam részéről nemigen szoktam szellemeskedni – szellemeskedni, jól mondom? –, szóval nemigen szoktam aes sedai-okkal szellemeskedni. Én csak egy tohonya kovács vagyok, és távol álljon tőlem, hogy valakinek netán láb alatt legyek. Méltóságos uram. – Azzal felkapta a zekéjét a padlóról, és az ajtó felé indult.

– A fenébe is, Perrin, ne haragudj. Be voltam ijedve, azt hittem, bajban vagyok, lehet, hogy tényleg bajban is vagyok, továbbra is. Nem tudom. Egyszerűen csak nem akartam, hogy te és Mat is belekeveredjetek. Fény, hiszen minden nő engem keresett tegnap éjszaka. Azt hiszem, ez is a bajjal függ össze, amiben vagyok. Nagyon is valószínű. És Liandrin... ő pedig... – széttárta a karját. – Hidd el, jobb, ha kimaradsz belőle.

Perrin megállt az ajtó előtt, de csak a fejét fordította vissza, azt is épp csak annyira, hogy az egyik aranyszínű szeme látszott csupán.

– Hogy téged kerestek volna? Talán inkább mindhármunkat.

– Nem, nem; engem. Bár ne így lenne, de sajnos tudom, hogy ez a helyzet.

A kovácslegény megrázta a fejét.

– Engem mindenesetre biztos meg akart találni Liandrin. Tudom. Hallottam.

Rand a homlokát ráncolta.

– Miért akart volna...? Mindegy, ez sem változtat semmin. Nézd, az a helyzet, hogy kinyitottam a számat, és olyasmit mondtam, amit nem kellett volna. De nem gondoltam komolyan. De most akkor mondanál végre valamit Matről?

– Alszik. Leane – a magas aes sedai – azt mondta, pár órán belül talpra áll. – Savanyú arccal vonta meg a vállát. – Szerintem hazudott. Tudom, az aes sedai-ok sosem hazudnak, legalábbis nem úgy, hogy rajtakaphatnád őket, de akkor is hazudott, vagy elhallgatott valamit. – Szünetet tartott, oldalra fordított fejjel méregette Randet. – Tényleg nem gondoltad komolyan? Egyetlen szót sem? Akkor együtt indulunk el? Te, Mat és én?

– Azt nem lehet. Nem árulhatom el, miért, de tényleg egyedül... Perrin, várj!

A barátja azonban már be is vágta maga mögött az ajtót.

Visszadőlt az ágyára.

– Nem tudom neked is elárulni – motyogta. Öklével az ágy oldalát csapkodta. – Nem megy. – De most már akár el is mehetnék, szólalt meg egy hang a lelke mélyén. Egwene-nek nem esett komoly baja, és Mat is egy-két órán belül felkel. Nyugodtan elmehetek. Mielőtt még Moiraine meggondolná magát.

Már épp fel akart ülni, amikor dörömböltek az ajtón. Ijedtében talpra ugrott. Ha Perrin jött volna vissza, ő nem kopogna. Akárki volt is az, újra dörömbölni kezdett.

– Ki az?

Lan viharzott be. A csizmasarkával vágta be maga mögött az ajtót. Szokás szerint egyszerű zöld zekét viselt, ami az erdőben jól a háttérbe olvadt volna, és a kardja is nála volt. Ezúttal azonban, vastag aranyzsinórt kötött a bal karjára, a vállához közel. Rojtos végei majdnem a bokájáig lógtak. A zsinór csomójára repülő darut ábrázoló, arany jelvényt tűzött, Malkier jelképét.

– Az Amyrlin Trón téged akar, birkapásztor. Így nem mehetsz. Levenni azt az inget, és megfésülködni, de rögtön! Olyan a hajad, mint egy szénaboglya. – Feltépte a szekrény ajtaját, kotorászni kezdett a ruhák között, amiket Rand nem akart magával vinni.

Ő maga közben csak állt, dermedten. Úgy érezte, mintha kalapáccsal vágták volna fejbe. Persze végül is számított erre, de meg volt győződve róla, hogy mire hívatnák, ő már nem lesz itt. Az amyrlin tudja. Fény, biztos vagyok benne!

– Hogy érti, hogy engem akar? Már épp indultam. Elmegyek. Igaza volt. Most rögtön megyek az istállóba, fogom a lovam, és eltűnök innen.

– Azt tegnap este kellett volna. – Az őrző az ágyra dobott egy fehér selyeminget. – Ha az Amyrlin Trón hívat valakit, az a valaki a színe elé is megy. Senki nem utasítja vissza. Még maga Pedron Niall, a fehérköpenyek főúrkapitánya sem. Lehet, hogy az úton végig azt tervezgetné, hogyan ölje meg az amyrlint, úgy, hogy meg is ússza élve, de azért elmenne. – Megfordult, kezében egy magas gallérú zekével. Maga elé emelte. – Ez megteszi.

A piros felöltő ujján, hosszú tüskékkel teli vadrózsa alkotott sűrű szövedéket. Az aranyfonállal hímzett minta széles csíkban húzódott végig válltól csuklóig, és a mandzsetta körül. Az aranyszegélyű galléron egy-egy arany gém állt.

– A színe is jó – jelentette ki Lan. Mintha mulatott volna valamin. Vagy csak elégedett volt valami miatt. – Na rajta, birkapásztor. Öltözz át. Mozogj.

Rand kelletlenül lehúzta a durva gyapjúból szőtt munkásinget.

– Ostobán érzem magam – dünnyögte. – Selyeming! Soha életemben nem volt még rajtam selyeming. Sem ilyen cicomás zeke. Még ünnepnap sem.

Fény, ha Perrin meglát ebben a ruhában... A fenébe is, pont most, amikor mindenfélét összehordtam neki, hogy nemesúr vagyok. Ha ezek után meglát, ilyen öltözékben, sosem mosom le magamról, hogy komolyan gondoltam.

– Az amyrlin elé mégsem mehetsz istállófiúnak öltözve. Hadd lássam a csizmád. Jól van, ez megteszi. Na gyerünk már, gyerünk már. Az amyrlint nem várakoztathatod. Csatold fel a kardod.

– A kardom?! – Rand éppen a selyeminget húzta fel, a fején keresztül, így a kiáltása meglehetősen fojtottra sikeredett. Gyorsan magára rángatta. – Vigyek kardot a női szállásra?! Ha karddal megyek az Amyrlin Trón... Az Amyrlin Trón!... színe elé, biztosan meg fog...

– Semmit nem fog csinálni – vágott a szavába Lan gúnyosan. – Ha az amyrlin félne is tőled – és ha van egy csepp eszed, ilyesmit ne is feltételezz, mert én a magam részéről el nem tudom képzelni, hogy az a nő bármitől is megijedne a világon –, de ha mégis tartana tőled, biztos nem a kardodtól. El ne felejts letérdelni előtte. De csak fél térdre – szögezte le gyorsan. – Nem vagy valami kereskedő, akit rajtakaptak, hogy hamis súllyal méri az áruját. Talán jobb lenne, ha gyakorolnád egy kicsit.

– Tudom, hogyan kell, azt hiszem. Láttam, hogyan térdeltek le a gárdisták Morgase királynő előtt.

Az őrző ajkán mintha leheletnyi mosoly jelent volna meg.

– Igen, csináld, ahogyan ők. Legalább lesz min rágódniuk.

Rand összehúzta a szemöldökét.

– Miért csinálja ezt, Lan? Hiszen maga őrző. Mégis úgy tesz, mintha az én oldalamon állna.

– Az oldaladon is állok, birkapásztor. Egy kicsit. – Az őrző arca, mint a kő, barátságos szavai furcsán hangzottak nyers hangján. – Minden eddigi kiképzésedet tőlem kaptad. Nem hagyom, hogy a porban fetrengj és nyöszörögj az amyrlin előtt. A Kerék mindannyiunkat tetszése szerint sző a Mintába. Neked még kevesebb szabad választásod van, mint másoknak, de a Fény szerelmére, legalább maradj talpon, úgy fogadd el az elkerülhetetlent. Mikor az Amyrlin Trón elé kerülsz, ne felejtsd el, kivel állsz szemben, add meg neki a kellő tiszteletet, de viselkedj úgy, ahogy mindjárt mondani fogom, és a szemébe nézz. Na, ne tátsd a szád. Tűrd be az inged.

Rand becsukta a száját és betűrte az ingét. Hogy ne felejtsem el, kivel állok szemben? A Fenébe is, mit meg nem adnék, ha elfelejthetném!

Miközben bebújt a piros zekébe és felcsatolta a kardját, Lan instrukcióit hallgatta. Mit mondjon és kinek. Mit ne mondjon. Mit tegyen; mit ne. Sőt, hogyan mozogjon. Nem volt benne biztos, hogy mindet meg fogja tudni jegyezni – legtöbbje meglehetősen különösen hangzott, az ilyesmi könnyen kiesik az ember agyából –, de afelől kétsége sem volt, hogy biztos pont egy olyat felejt majd el, ami miatt az aes sedai-ok jó mérgesek lesznek rá. Már ha nem azok máris. Ha Moiraine az amyrlinnak elmondta, akkor lehet, hogy másoknak is. Ki tudja, még kinek.

– Lan, miért nem mehetek egyszerűen el, ahogy terveztem? Mire megbizonyosodik, hogy nem áll szándékomban megjelenni előtte, mérföldekre leszek a vártól. És vágtában megyek még messzebb.

– És mire még egy mérföldet megtennél, máris nyomkeresőket küldene utánad. Az amyrlin mindig eléri, amit akar. – Megigazította Rand kardszíját, hogy a súlyos csat középen legyen. – Kövesd a tanácsaim. Többet nem tehetek érted. Még így jársz a legjobban. Hidd el.

– De minek ez az egész? Mi értelme van? Például miért teszem a szívem fölé a kezem, amikor az amyrlin feláll? Miért utasítok el mindent, kivéve a vizet – na, nem mintha vele akarnék ebédelni –, abból meg miért locsoljak egy keveset a földre, mondván, hogy „szomjazik a föld”? És ha megkérdezi, mennyi idős vagyok, miért azt mondjam meg, hogy mennyi ideje kaptam a kardom? A felét sem értem az egésznek.

– Ne locsold, birkapásztor. Csepegtesd, és csak három cseppet. Majd később megérted, már ha nem felejted el most rögtön. Gondolj rá úgy, mintha ősi hagyományokat tartanál be. Az amyrlin úgy is azt tesz veled, amit jónak lát. Pont annyi esélyed van elkerülni, mint hogy a Holdba repülj, mint Lenn. Elmenekülni nem tudsz, de legalább fogadhatod emelt fővel, ami rád vár. Talán, legalább a büszkeségedet megőrizheted. A Fény égessen meg, valószínűleg csak az időmet pocsékolom veled, de hát úgy sincs most jobb dolgom. Ne mozogj. – Elővett a zsebéből egy hosszú, rojtozott aranyzsinórt, és bonyolult csomóra kötötte Rand felkarja köré. A csomóba pirosra zománcozott, széttárt szárnyú sast formázó dísztűt szúrt. – Ezt amúgy is neked csináltattam. Akár ki is használhatom az alkalmat, hogy átadjam. Ez majd elgondolkoztatja őket.

Igen. Semmi kétség. Most már egyértelmű volt. Az őrző mosolygott.

Rand aggodalmasan nézett a tűre. Caldazar. Manetheren vörös sasa.

– Tüske a Sötét Úr talpában – motyogta. – Tövis a kezében. – Az őrzőre nézett. – Manetheren rég elpusztult és elfelejtették, Lan. Csak egy név a régi könyvekben. Ma már a Folyóköz létezik csupán. Akármi más is legyek még, igazából juhász vagyok és földműves. Nem több.

– Hát, igen, a törhetetlen kardot végül eltörték, de az utolsó pillanatig az Árnyék ellen harcolt. Ha férfi akarsz lenni, a legfontosabb, legelső szabály, amihez mindig tartanod kell magad, hogy bármi jöjjön is, emelt fővel viseld el. No, készen állsz? Az Amyrlin Trón már vár.

Rand görcsbe ugrott gyomorral követte az őrzőt a folyosóra.

Nyolcadik fejezet

Az újjászületett Sárkány

Eleinte, merev lábakkal, idegesen lépkedett Lan mellett. Viseld emelt fővel. Ő könnyen beszél. Nem őt hívatta az Amyrlin Trón. Nem neki kell rágnia magát, vajon megszelídítik-e, mielőtt lemegy a nap, vagy netán valami még annál is szörnyűbb sors vár rá. Úgy érezte, mintha a torkán akadt volna valami. Képtelen volt nyelni, pedig nagyon szeretett volna.

A folyosókon nyüzsögtek az emberek. Szolgák siettek reggeli feladataik után, katonák sétáltak el mellettük, hátukon rövid köpenyük fölé csatolt karddal. Néhol egy-egy gyakorlókarddal felfegyverkezett fiúcska sertepertélt apja közelében; peckes léptekkel sétált, próbálta utánozni a harcosok járását. Az éjszakai összecsapásnak nem maradt látható nyoma, de mindenki kissé feszültnek, ugrásra késznek tűnt, még a gyerekek is. A felnőttek, pedig úgy néztek ki, mint patkányfalkára váró macskák.

Ingtar furcsán nézett rájuk, mikor elhaladtak mellette, majdhogynem aggodalmasan. Már nyitotta is a száját, de végül nem mondott semmit. A magas, ösztövér, sápadt Kajin magasba lendítette ökölbe szorított kezét, majd többször behajtotta-kinyújtotta a karját a feje fölött.

– Tai'shar Malkier! – kiáltotta. – Tai'shar Manetheren! – Azaz Malkier tiszta vére. Manetheren tiszta vére.

Rand összerezzent. Fény, ezt meg miért mondta? Ne légy ostoba, förmedt magára. Itt mindenki tud Manetherenről. Minden régi történetet ismernek, amiben harc van. Fenébe is, jobb, ha összeszedem magam.

Lan válaszul ugyancsak a feje fölé nyújtotta az öklét, és így kiáltott:

– Tai'shar Shienar!

Ha futásnak eredne, el tudna vajon vegyülni a tömegben? Lenne ideje elérni a lovát? De ha úgyis nyomkövetőket küld utánam... Minden lépéssel egyre feszültebb lett.

Mikor a női szállás közelébe értek, Lan hirtelen felcsattant:

– „A macska átvág a várudvaron”, birkapásztor!

Rand meglepetésében ösztönösen felvette a járásmódot, ahogy tanulta. Egyenes hát, de egyébként minden izom laza, mintha egy, a feje tetejére erősített dróton lógna. Nyugodt, majdhogynem öntelt vonulás, magabiztos korzózás volt ez. Persze csak kívülről látszott nyugodtnak. Valójában pattanásig feszültek az idegei. De nem volt ideje a járásmódján rágódni. Alig pár lépést tettek meg, teljesen egy ütemben, és már rá is fordultak az utolsó folyosóra.

A női szállás bejáratánál tartózkodó nők nyugodtan néztek fel, amikor közelebb értek. Némelyikük döntött lapú asztalok mögött ült, jókora főkönyveket ellenőrzött; itt-ott egy-egy bejegyzéssel ki is egészítette azokat. Mások kötöttek, vagy hímzőkereten varrogattak. Selyembe öltözött úrhölgyek éppúgy voltak eme „kapuőrség” tagjai között, mint libériás cselédek. Maga a boltíves kapu nyitva állt, a nőkön kívül nem őrizte senki. Többre nem is volt szükség. Egyetlen shienari férfi sem lépne be külön meghívás nélkül, viszont szükség esetén bármelyikük rohanna megvédeni a bejáratot. És meg lenne döbbenve, hogy erre egyáltalán szükség volt.

Kavargott, égett a gyomra. Ha meglátják a kardunkat, biztos elküldenek. Végül is, az nem is lenne baj, nem igaz? Ha elküldenek, talán még el tudok menekülni. Már ha nem hívják inkább az őrséget. Kétségbeesetten ragaszkodott a Lan utasítása szerinti jármódhoz. Kapaszkodott a betanult mozdulatokba, mint fuldokló az utolsó szalmaszálba. Egyedül a mozgásra való koncentrálás tartotta vissza attól, hogy sarkon forduljon, és elfusson.

A kapu előtt megtorpantak. Amalysa úrhölgy egyik udvarhölgye, a kerek arcú Nisura félretette a hímzését, és felállt. A pillantása átcikázott a kardjaikon. Összepréselte az ajkát, de nem tett megjegyzést. Mindegyik nő abbahagyta, amit addig csinált. Egytől egyig őket nézték, szótlanul, merően.

– Tiszteletem mindkettőjüknek – biccentett Nisura. Egy pillanatra Randre nézett, de olyan gyorsan, hogy a fiú nem is volt benne biztos, hogy jól látta-e. Eszébe juttatta, amit Perrin mondott.

– Az Amyrlin Trón már várja önöket – folytatta az udvarhölgy. Intett, mire két nemeshölgy – nem cselédek, ez komoly megtiszteltetést jelentett – lépett elő, hogy elkísérje őket. Mindkét nő fejet hajtott előttük, hajszálnyival mélyebben, mint Nisura tette, majd a kapunyílás felé intettek. Mindketten Randre lestek egyszer a szemük a sarkából, aztán többet nem néztek rá egyáltalán.

Vajon mindannyiunkat kerestek, vagy csak engem? De miért mindannyiunkat?

Bent a nők, akik mellett elhaladtak, úgy néztek rájuk, ahogy Rand előre számította. Két férfi a női szálláson, ahol már egy felbukkanása is ritkaságnak számít. Kardjaik láttán, többen is felhúzták a szemöldöküket, de senki nem tett megjegyzést. Mindenütt rögtön beszélgető csoportok alakultak ki mögöttük, de túl halkan beszéltek, egyetlen szót sem tudott kivenni. Lan rendíthetetlenül masírozott mellette, mintha semmit sem venne észre. Ő is tartotta a távolságot kísérőik mögött, de szívesen kihallgatta volna, mit mondanak.

Aztán odaértek az Amyrlin Trón termeihez. Három aes sedai állt az ajtó előtt a folyosón. Köztük volt az amyrlin magas kísérője, Leane is, kezében az aranylángot formázó végű bottal. A másik kettőt nem ismerte. Vállkendőjük szegélye és rojtjai alapján az egyik a Fehér, a másik a Sárga ajahhoz tartozott. Az arcukra azonban emlékezett, előző nap éjszaka látta őket, amikor végigszaladt ezen a folyosón. Sima aes sedai arcok, mindent tudó szemek. Felvont szemöldökkel, összehúzott szájjal figyelték őket. A kísérőik pukedliztak, átadták őket nekik.

Leane ajkán apró mosoly játszadozott. Ennek ellenére kissé szigorú hangon szólalt meg.

– Mit hoztál ma az Amyrlin Trónnak, Lan gaidin? Fiatal oroszlánt? Jobb, ha vigyázol, meg ne lássák a Zöldek, mert a végén még magához köti valamelyik, mielőtt kettőt pislantana. A Zöldek szeretik fiatalon megkötni őket.

Rand azon merengett, vajon tényleg lehetséges-e, hogy az ember befelé izzadjon. Ő mindenesetre úgy érezte. Legszívesebben Lanra nézett volna, de eszébe jutottak az őrző utasításai. Úgy döntött, követi őket.

– Rand al'Thor vagyok, Tam al'Thor fia, a Folyóközből, ami valaha Manetheren volt. Az Amyrlin Trón hívatott, így hát eljövék. Készen állok. – Maga is meglepődött, hogy egyszer sem remegett meg a hangja.

Leane pislogni kezdett, leolvadt az arcáról a mosoly. Elgondolkozó kifejezésnek adta át a helyét.

– Ez egy juhász lenne, Lan gaidin? Reggel még nem volt ilyen magabiztos.

– Egyszerűen csak férfi, Leane Sedai – felelte Lan határozottan. – Nem több, nem kevesebb. Mi már csak ilyenek vagyunk.

Az aes sedai megrázta a fejét.

– Mindennap egyre különösebb lesz a világ. A kovács, gondolom, meg majd koronát visel, és nemes énekben beszél. Itt várjatok. – Besietett jelenteni az érkezésüket.

Néhány pillanatig hagyta csak ott őket, Rand azonban így is kényelmetlenül tudatában volt a kint maradt aes sedai-ok tekintetének. Próbált rezzenéstelenül visszanézni rájuk, ahogy Lan mondta. Erre meg összedugták a fejüket, és sutyorogni kezdtek maguk között. Mit mondhatnak? Mit tudhatnak? Fény, meg fognak szelídíteni? Így értette volna Lan, hogy fogadjam emelt fővel, ami jön?

Leane visszatért, intett neki, hogy menjen be. De mikor Lan is követni akarta, keresztbe tette előtte a botját, megállásra kényszerítette.

– Te kint maradsz, Lan gaidin. Moiraine Sedai-nak van egy megbízása a számodra. A te drágalátos oroszlánkölyköd nélküled is biztonságban lesz.

Rand mögött becsukódott az ajtó, de még hallotta, ahogy Lan tüzesen, zengő hangon így szól:

– Tai'shar Manetheren!

A szoba egyik oldalán Moiraine ült, a másikon a Barna, akit a börtönben látott. De rögtön a terjedelmes asztal mögött, magas támlás karosszékben ülő nő vonta magára a tekintetét. A függönyök részben eltakarták a lőréseket, de így is elég fény jött be az aes sedai mögött, hogy nehezen kivehetővé tegye az arcát. Azért így is felismerte. Az amyrlin.

Gyorsan fél térdre esett. Bal kezét a kardja markolatára tette, jobbját ökölbe szorította, és a mintás szőnyegre támaszkodott vele. Fejét meghajtotta.

– Hívatott, Anya, így hát eljövék. Készen állok. – Időben nézett fel, hogy még láthassa a nő felhúzott szemöldökét.

– Valóban, fiú? – A hangja alapján szinte mintha derült volna rajta. Bár volt valami más is a hanghordozásában. Ránézésre mindenesetre semmiképpen nem látszott jókedvűnek.

– Állj fel, hadd nézzelek meg jobban.

Fölegyenesedett. Próbált nyugodtnak látszani. Minden akaraterejére szüksége volt, hogy ökölbe ne szorítsa a kezét. Három aes sedai. Mennyi kell egy ember megszelídítéséhez? Logain ellen legalább egy tucatot küldtek. Tényleg képes lenne Moiraine ezt tenni velem? Állta az amyrlin tekintetét. A nő nem pislogott.

– Ülj le, fiú – parancsolta végül. Egy rácsos támlájú székre mutatott, amit az asztallal szembefordítva állítottak a szoba közepére. – Ez el fog tartani egy ideig, attól tartok.

– Köszönöm, Anya. – Meghajolt, majd – Lan instrukciói szerint – a székre nézve megérintette a kardját. – Ha megengedi, Anya, inkább állnék. Az őrségnek még nincs vége.

Az amyrlin bosszús hangot hallatott. Moiraine-re nézett.

– Hagytad, hogy Lan kezelésbe vegye, leányom? Épp elég nehéz dolgunk lesz amúgy is, hát még ha elkezdi felvenni az őrzők szokásait.

– Lan mindegyik fiút tanítgatta, Anya – felelte nyugodtan Moiraine. – Ezzel egy kicsit több időt töltött, mert kardot visel.

A Barna aes sedai mozgolódni kezdett a székén.

– A gaidinok nyakasak és büszkék, de hasznosak, Anya – mondta. – Nem szívesen maradnék Tomas nélkül, ahogy te sem örülnél, ha elveszítenéd Alricot. Néha még egy-egy Piros szájából is hallottam olyan kijelentést, miszerint, néha jobban örülnének, ha lenne őrzőjük. Aztán, persze, ott vannak a Zöldek...

Randdel most már egyik aes sedai sem törődött.

– Ez a kard – fordult Moiraine felé az amyrlin – úgy tűnik, gémjelű pengéjű. Honnan szerezte?

– Tam al'Thor legénykorában elhagyta a Folyóközt. Beállt Illian hadseregébe. Szolgált a Fehérköpeny háborúban, és az utolsó két, Tear elleniben. Idővel kardmesterré vált, és a Társaság másodkapitánya lett. Az Aiel háború után visszatért a szülőföldjére, egy caemlyni feleséggel és egy csecsemő fiúgyermekkel. Sok gondtól megkímélhettük volna magunkat, ha korábban tudom ezt. De most már mindenesetre tudom.

Rand rámeredt. Azzal ő is tisztában volt, hogy az apja elhagyta a Folyóközt, és idegen földről való feleséggel, és egy karddal tért haza, na de a többi... Honnan tudhatta meg mindezt? Emondmezőn biztos nem. Hacsak Nynaeve nem mondott neki többet, mint nekem valaha is. Csecsemő fiúgyermek. Azt viszont nem mondta egyértelműen, hogy a saját fiával. Pedig az vagyok, és kész.

– Szóval Tear ellen – vonta össze a szemöldökét az amyrlin. – Mindegy, végül is azokban a háborúkban mindkét oldalt volt bőven miért hibáztatni. Ostoba férfiak vívták, akik inkább harcolnak, mintsem tárgyaljanak. Meg tudnád mondani, hogy valódi-e a penge, Verin?

– Vannak bizonyos vizsgáló módszerek.

– Akkor fogd, és vizsgáld meg.

A három nő mindeközben még csak rá sem nézett. Hátralépett, keményen megszorította a kard markolatát.

– Ezt apámtól kaptam – mondta dühösen. – Senki nem veheti el tőlem.

Csak ekkor vette észre, hogy Verin fel sem állt a székéről. Zavartan nézett a varázslónőkre, próbálta visszanyerni a higgadtságát.

– No – mondta az amyrlin. – Szóval van azért egy kis tűz is benned, amellett, amit Lan táplált beléd. Nagyszerű. Szükséged lesz rá.

– Vagyok, ami vagyok – sikerült egész gördülékenyen felelnie. – Készen állok, bármi jöjjön is.

Az Amyrlin Trón elfintorodott.

– Lan alaposan kioktatott. Hát ide figyelj, fiú. Ingtar pár órán belül elindul, az ellopott Kürt keresésére. A barátod, Mat, vele tart. Felteszem, a másik pajtásod – Perrin, ugye? – ugyancsak. Szeretnél csatlakozni hozzájuk?

– Mat és Perrin is megy? Miért? – Kissé megkésve bár, de eszébe jutott hozzátenni, tiszteletteljesen: – Anya.

– Tudsz a tőrről, amit a barátod magánál hordott? – Kissé elhúzott szája jelezte, mi a véleménye az átkozott fegyverről. – Azt is elvitték. Amíg elő nem kerül, a közte és a tőr között kialakult köteléket nem lehet egészen megszüntetni, ezért meg fog halni. Ha akarsz, velük tarthatsz. De maradhatsz itt is, Agelmar nagyúr kétség kívül bármeddig hajlandó vendégül látni, ameddig csak kívánod. Én magam is távozom, még ma. Moiraine Sedai is elkísér, akárcsak Egwene és Nynaeve, úgyhogy ha maradsz, egyedül maradsz. Tiéd a választás.

Rand rámeredt. Azt mondja, mehetek, ahová akarok. Ezért hívatott volna ide? Mat pedig haldoklik! Moiraine-re pillantott. Az türelmesen üldögélt, összekulcsolt kezét az ölében nyugtatta. Úgy tűnt, mintha a világon semmi nem érdekelné kevésbé, mint hogy ő hova megy és hova nem. Na, vajon most mire akarsz rávenni, aes sedai? Melyik utat kéne választanom? Itt egyen meg a fene, ha nem választok csak azért is másikat. Csakhogy, ha Mat haldoklik... Nem hagyhatom cserben. Fény, hogy találjuk meg azt a tőrt?

– Nem kell most rögtön döntened – jegyezte meg az amyrlin. Úgy látszott, őt sem érdekli a dolog. – De mire Ingtar elindul, nem árt, ha elhatározod magad.

– Vele tartok, Anya.

Az Amyrlin Trón szórakozottan bólintott.

– Na, most hogy ez megvan, jöhetnek a fontosabb kérdések. Tisztában vagyok vele, hogy képes vagy a fókuszálásra, fiú. Mennyit tudsz?

Randnek leesett az álla. Úgy belemerült a Mattel kapcsolatos aggodalmába, hogy a nő félvállról odavetett megjegyzése lecsapott rá, képen találta, mint egy bevágott istállóajtó. Magabiztosságának, Lan tanácsaiból és utasításaiból felépített, amúgy is rozoga épülete, összeomlott. Döbbenten meredt a nőre. Megnyalta az ajkát. Egy dolog tudni, hogy tudja. De szembesülni a ténnyel, hogy valóban, az már sokkal keményebb. Idáig tartott az önuralma. Most már gyöngyözni kezdett a homloka.

Az aes sedai előrehajolt a karosszékében, várta a válaszát. Mégis volt egy olyan érzése, hogy valójában szívesebben húzódna tőle minél messzebb. Eszébe jutott, amit Lan mondott. Ha az amyrlin félne is tőled... Kedve lett volna felnevetni. Ha az amyrlin félne tőle.

– Nem, nem tudok. Mármint... Nem direkt csináltam. Csak úgy megtörtént. Nem akarom... nem akarom fókuszálni a Hatalmat. Soha többé nem teszem. Esküszöm.

– Szóval nem akarod. Nos, ez igazán bölcs tőled. De ostobaság is. Van, akit meg lehet tanítani, fókuszálni. A többséget nem. Akadnak azonban néhányan, nagyon kevesen, akikben születésüktől ott a szikra. Ezek, előbb vagy utóbb, használni fogják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Ez olyan biztos, mint hogy az ikrából hal lesz. Te továbbra is fókuszálni fogsz, fiú. Nem fogsz tudni lemondani róla. Úgyhogy jobb, ha megtanulsz fókuszálni, irányítani az energiafolyamot. Különben nem is éred meg, hogy megőrülj. Az Egyetlen Hatalom, előbb-utóbb végez azokkal, akik nem tudják uralni.

– De hát ugyan hogyan tanulnék? – csattant fel. Moiraine és Verin csak ültek, rendíthetetlenül, és figyelték. Mint a pókok. – Hogyan? Moiraine azt állítja, ő semmire nem tud megtanítani, nekem pedig fogalmam sincs, hogyan és mit tanuljak. Különben sem akarok. Inkább véget akarok vetni ennek az egésznek. Hát nem értik? Abba akarom hagyni!

– Hidd el, igazat mondtam – szólalt meg Moiraine, olyan hangon, mintha kellemes, baráti csevejhez szólna hozzá. – Akik oktathatnának, a férfi aes sedai-ok, háromezer éve halottak. Egyetlen ma élő aes sedai sem képes megtanítani a saidin érintésére, mint ahogy te pedig nem tudod megtanulni a saidar használatát. A madarak nem tudják repülni tanítani a halakat, mint ahogy a halak sem képesek úszni tanítani a madarakat.

– Ezt én a magam részéről mindig is rossz mondásnak tartottam – jegyezte meg Verin. – Hiszen vannak madarak, amelyek a víz alá buknak, és úsznak is. A Viharok tengerében pedig él egy hal, ami repülni tud. Hosszú úszói vannak, olyan szélesek, mint egy ember két kitárt karja, és csőre, ami át tudja döfni a... – Lassan akadozni kezdett, zavarba jött, végül elhallgatott. Moiraine és az amyrlin kifejezéstelen arccal meredtek rá.

Rand a közjátékot kihasználva megpróbálta valamelyest visszanyerni az önuralmát. Ahogy Tam tanította régen, magányos lángnyelvet képzelt maga elé. Minden félelmét abba hajította. Az ürességet kereste, az űr nyugalmát. A láng egyre nőni látszott, míg végül mindent magába nyelt, akkora lett, hogy már nem is fért el a tudatában, már elképzelni sem tudta a méretét. Ekkor eltűnt. A helyén csak egyfajta békés nyugalom maradt. Ennek a szélén még ott vibráltak az érzelmek, a félelem és a harag, fekete foltok formájában, de az űr kitartott. Felületén gondolatok cikáztak át, mint kavicsok a jégen. Az aes sedai-ok épp csak egy pár pillanatra nem figyeltek rá, de mire visszafordultak felé, már tökéletesen nyugodt volt az arca.

– Miért beszélünk erről egyáltalán, Anya? – kérdezte. – Hiszen meg kéne szelídíteniük.

Az amyrlin összeráncolta a szemöldökét, Moiraine-hez fordult.

– Ezt is Lantól tanulta?

– Nem, Anya. Még Tam al'Thortól.

– Miért? – ismételte Rand, határozottan.

Az Amyrlin Trón a szemébe nézett, és így felelt:

– Mert te vagy az Újjászületett Sárkány.

Az űr meglódult. Minden a feje tetejére állt. Forgott körülötte a világ. A semmire koncentrált, így lassan visszatért az üresség. Hamarosan újra szilárd, mozdulatlan lett a környezete.

– Nem, Anya. Tudok fókuszálni, az igaz, a Fény könyörüljön rajtam, de nem vagyok Raolin Darksbane, sem Guaire Amalasin, sem Kőíj Yurian. Megszelídíthetnek, megölhetnek, vagy szabadon engedhetnek, ha akarnak, de nem leszek kezes hamis Sárkány, Tar Valon-i pórázon.

Hallotta, hogy Verin levegőért kap. Az amyrlin szeme is elkerekedett. Tekintete kemény, kék szikla. De nem volt rá hatással, lepattant a belső űrről.

– Ezeket a neveket meg hol hallottad? – csattant fel az amyrlin. – Ki mondta, hogy Tar Valon bármelyik hamis Sárkányt is irányította volna?

– Egy barátom, Anya. Egy mutatványos. Thom Merrilinnek hívták. Már nem él.

Moiraine felől fojtott hang hallatszott. Odafordult. A nő azt állította, Thom nem halt meg, de bizonyítékot, vagy lehetséges magyarázatot egyszer sem hozott föl. Márpedig nem tudta elképzelni, hogyan élhetné valaki is túl, ha puszta kézzel kell egy Enyésszel birkóznia. Futó, távoli gondolat volt ez csupán, mindjárt el is halványult. Nem maradt más, mint az űr. Tudata egybeolvadt vele, ő maga volt az üresség.

– Te nem hamis Sárkány vagy – jelentette ki határozottan az amyrlin. – Hanem maga az igazi Újjászületett Sárkány.

– Egyszerű juhász vagyok a Folyóközből, Anya.

– Leányom, mondd el neki a történetet. Ez egy igaz történet, fiú. Figyelj jól.

Moiraine beszélni kezdett. Rand továbbra is az amyrlin arcát nézte, de azért hallgatta.

– Közel húsz évvel ezelőtt történt, hogy az aielek átkeltek a Világ Gerincén, a Sárkány-falon. Az volt az egyetlen eset, hogy ilyet tettek. Végigpusztították Cairhient, szétvertek minden ellenük küldött sereget. Magát Cairhien városát is felgyújtották, majd egészen Tar Valonig küzdötték magukat. Tél volt, esett a hó, de a hideg vagy a meleg, az aieleknek nem sokat számít. A végső csatát, az utolsó jelentős összecsapást, a Ragyogó Falak alatt vívták, a Sárkánybérc árnyékában. Három napon és három éjszakán át tartó küzdelem után végre sikerült hazatérésre kényszeríteni az aieleket. Vagyis inkább maguktól indultak haza, ugyanis sikerült elérniük, amiért jöttek. Megölték Lamant, Cairhien királyát, a Fával kapcsolatos bűne miatt. Ekkor kezdődik a történetem. És a tiéd.

Csak úgy özönlöttek át a Sárkány-falon. Egészen a Ragyogó Falakig jutottak. Rand várta, hogy elhalványuljon az emlék, de Tam hangja továbbra is ott visszhangzott a fejében. Tam beteg, lázas motyogása. Az egyetlen alkalom, amikor előtörtek belőle a múlt titkai. A hang az űr szélén ólálkodott, fel-felerősödve próbált betörni.

– Akkoriban még csak beavatott voltam – folytatta Moiraine –, akárcsak Anyánk, az Amyrlin Trón. Közel volt már a nővérré emelésünk napja. Aznap éjszaka, éppen az akkori amyrlin mellett teljesítettünk szolgálatot. A krónikaőre, Gitara Moroso is ott volt. Tar Valon összes többi, teljes jogú nővére, kint gyógyította a sebesülteket a csatatéren, még a Pirosak is. Napkelte körül járt már az idő. A kandalló tüze nem tudta legyőzni a kinti csikorgó hideget. A hóesés végre elállt. Még az amyrlin termeiben, a Fehér Toronyban is éreztük a harcban felgyújtott környező falvak füstjének szagát.

A csaták mindig forrók, még a hóban is. Meg kellett szabadulnom a halál szagától. Tam lázas hangja a Rand elméjét uraló üres, érzelemmentes nyugalom szélébe tépett. Az űr megremegett, összébb zsugorodott, megszilárdult, majd megint megremegett. Az amyrlin tekintete tőrként döfött belé. Újra izzadságcseppeket érzett az arcán.

– Az egész csak lázálom volt – mondta. – Félrebeszélt. – Megemelte a hangját. – A nevem Rand al'Thor. Juhász vagyok. Az apám Tam al'Thor, az anyám pedig...

Moiraine csak egy pillanatra hallgatott el, majd – Rand szavába vágva – színtelen, halk, könyörtelen hangon folytatta.

– A Karaethon-ciklus, a Sárkány Próféciái, azt mondja, a Sárkány a Sárkánybérc lejtőin születik majd újra, ahol a Világtörés alatt meghalt. Gitara Sedai-ra néha rátört a Jövendőmondás. Öreg volt már, haja fehér, mint a kinti hó, de a Jövendőmondás, ha felbukkant benne, mindig nagy erejű volt. Egyre erősebb hajnali fény áradt be az ablakon. Éppen egy csésze teát nyújtottam oda neki. Az amyrlin megkérdezett, mi újság a csatamezőn. Gitara Sedai pedig egyszer csak felpattant a karosszékéből, keze-lába megfeszült, remegett. Az arca, mintha a Végzet Vermébe pillantott volna, Shayol Ghulban. „Újjászületett!”, kiáltotta. „Érzem! A Sárkány most veszi első lélegzetét a Sárkánybérc oldalán! Jön! Jön! Fény, segíts rajtunk! Fény, mentsd meg a világot! A hóban fekszik! A sírása mennydörgés! Vakít, mint a Nap!” Azzal holtan zuhant előre, a karjaimba.

A hegyoldal. Hallottam, hogy egy csecsemő sír. Ott szült, magában, mielőtt belehalt a sebeibe. A gyerek elkékült a hidegtől. Rand próbálta elhallgattatni Tam hangját. Megint kisebb lett az űr.

– Lázálom volt – lihegte. Nem hagyhattam csak úgy ott, egy gyereket. – Én a Folyóközben születtem. – Mindig tudtam, hogy gyerekre vágysz, Kari. Lesütötte a szemét, kitért az amyrlin tekintete elől. Minden akaraterejével az elillanni készülő űrre koncentrált. Tudta, hogy nem ez a helyes módszer, de az máris összeomlóban volt. Igen, drágám. A Rand jó név lesz.

– Rand al'Thor vagyok! – kiáltotta. Remegett a lába.

– Így tudtuk meg, hogy a Sárkány Újjászületett – folytatta Moiraine. – Az amyrlin megesketett minket, kettőnket, hogy megtartjuk a titkot, mert tudta, nem minden Nővér tekint majd úgy az Újjászületésre, ahogy kéne. Kiküldött minket, keressük meg. Számos apátlan árva maradt az után a csata után. Túlságosan is sok. De mesélték, hogy egy férfi csecsemőt talált a hegyen. Ennyit sikerült csak megtudnunk. Egy férfi és egy csecsemő. Így hát kutattunk tovább. Évekig. Találtunk is újabb utalásokat. Folyton a Próféciákon rágódtunk. „Az ősinél is ősibb vérből származik majd, de az ősi vér neveli fel”. Ez volt az egyik, egy a sok közül. De sok hely akad, ahol az ősi vér, a Legendák Kora leszármazottainak vére ma is erős. Végül, a Folyóközben, ahol Manetheren ősi vére zubog, mint egy megáradt folyó, három fiút is találtam, akik mind nagyjából a Sárkánybérc mellett vívott csata idején születtek, egy néhány hetes időszakon belül. És az egyikük fókuszálni is tud. Gondolod, hogy pusztán azért üldöztek a trallokok, mert ta'veren vagy? Nem.

– Te vagy az Újjászületett Sárkány.

Rand alól kiszaladt a lába. Négykézlábra zuhant. Az utolsó pillanatban támasztotta ki magát, majdnem a szőnyegbe csapódott az arca. Az űr eltűnt, a rendíthetetlen belső nyugalom szilánkokra tört. Felemelte a fejét. Mind őt nézték, mind a három aes sedai. Arcuk komoly, nyugodt; rezzenetlen tó. Pislogás nélkül meredtek rá.

– Az apám Tam al'Thor, és a Folyó... – Csak nézték, rezzenetlenül. Hazudnak. Nem vagyok... az, aminek mondanak! Valahogy, valamilyen úton-módon hazudnak, ki akarnak használni. – Nem hagyom, hogy kihasználjanak.

– Miért lenne megalázó, ha a horgonyt arra használják, hogy kikössenek egy hajót? – így az amyrlin. – Téged is egy bizonyos célra teremtettek, Rand al'Thor. „Mikor Tarmon Gai'don szelei tisztára perzselik a világot, szembeszáll majd az Árnyékkal, és újra elhozza a Fényt”. A Próféciákat be kell teljesíteni, különben kiszabadul a Sötét Úr, és újrateremti a világot, a saját hasonlatosságára. Közeleg az Utolsó Csata, és te azért születtél, hogy egyesítsd az emberiséget, a Sötét Úr ellen.

– Ba'alzamon halott – felelte rekedten Rand. Az amyrlin felhorkant, mint egy istállószolga.

– Ha tényleg azt hiszed, ostoba vagy, mint a domaniak. Ott is sokan úgy vélik, hogy nem létezik, de azt azért nem kockáztatnák meg, hogy néven nevezzék. A Sötét Úr él, és kiszabadulóban van. Te fogsz szembeszállni vele. Ez a végzeted.

Ez a végzeted. Ezt már hallotta egyszer, egy álomban, ami talán nem is volt teljesen álom. Kíváncsi lett volna, mit szólna az amyrlin, ha megtudná, hogy Ba'alzamon többször is szólt hozzá az álmaiban. De ennek már vége. Ba'alzamon halott. Láttam meghalni.

Hirtelen ráébredt, hogy guggol, mint egy béka, összekuporodik az aes sedai-ok pillantásának súlya alatt. Próbálta újra létrehozni az űrt, de hangok kavarogtak a fejében, minden próbálkozását elsöpörték. Ez a végzeted. Csecsemő a hóban. Te vagy az Újjászületett Sárkány. Ba'alzamon halott. A Rand jó név lesz, Kari. Nem hagyom, hogy kihasználjanak! Veleszületett makacsságából merített erőt. Kényszerítette magát, hogy talpra álljon. Viseld emelt fővel. Legalább a büszkeségedet megőrizheted. A három aes sedai kifejezéstelen arccal figyelte.

– Mit... – minden akaraterejét összeszedve úrrá lett remegő hangja fölött. – Mit akarnak tenni velem?

– Semmit – felelte az amyrlin.

Döbbenten pislogott. Nem erre a válaszra számított, nem ettől félt.

– Azt mondod – folytatta a nő –, szeretnéd elkísérni a barátodat és Ingtart. Tedd azt. Nem bélyegeztelek meg, nem kürtöltem ki, ki vagy. Némelyik nővér rájöhet, hogy ta'veren vagy, de ennél többre nem. Csak mi hárman tudjuk, hogy valójában ki vagy. A barátodat, Perrint is hívatom majd, ahogy téged, a másik cimborádat pedig a gyengélkedőben fogom meglátogatni. Nyugodtan velük mehetsz, nem kell attól tartanod, hogy ellened küldjük a Piros nővéreket.

Hogy valójában ki vagy. Izzó, gyilkos düh lángolt fel benne. Nem engedte kitörni, magába fojtotta, elrejtette.

– Miért? – kérdezte inkább.

– A Próféciákat be kell teljesíteni. Bár tudjuk, ki vagy, mégis hagyunk szabadon járni-kelni, mert különben a világ, ahogy mi ismerjük, elpusztul; a Sötét Úr tűzzel és halállal borítja be a földet. De jegyezd meg jól: nem minden aes sedai gondolkozik így. Vannak itt Fal Darában olyanok is, akik teljes erejükkel lesújtanának rád, ha csak tizedét is tudnák az igazságnak, és annyi lelkiismeret-furdalást sem éreznének, mint egy vacsorára kibelezett hal miatt. De vannak férfiak is, akik eddig bizonyára együtt tréfálkoztak, nevettek veled, mégis ugyanúgy ellened fordulnának, ha megtudnák. Légy hát óvatos, Rand al'Thor, Újjászületett Sárkány.

Egyenként végignézett mindhármukon. Semmi közöm a Próféciáitokhoz. Mind nyugodtan állták a tekintetét. Nehéz volt elhinni, hogy épp arról próbálták meggyőzni, ő minden idők leggyűlöltebb, legrettegettebb embere. A félelmen már túljutott. Hideg, szörnyű helyre érkezett a túloldalán. Csak a düh tartotta melegen. Megszelídíthetik, vagy ott helyben hamuvá égethetik; többé nem érdekelte.

Eszébe jutott Lan néhány tanácsa. Bal kezét a kardja markolatára tette, majd maga mögé hajtotta a fegyvert. Jobbjával hátranyúlt, elkapta a hüvelyt, azzal meghajolt, nyújtott karral.

– Ha megengedi, Anya, távoznék e helyről.

– Megengedem, hogy elmenj, fiam.

Felegyenesedett, de egy pillanatra még maradt.

– Nem hagyom, hogy kihasználjanak – jelentette ki. Azzal megfordult, és távozott. Hosszú csendet hagyott maga után.

Sokáig egy légy se rezzent a szobában. Végül az amyrlin hosszú sóhaja törte meg a hallgatást.

– Nem tudja bevenni a gyomrom, amit tettünk – mondta. – Szükség volt rá, de... hatott egyáltalán, leányaim?

Moiraine megrázta a fejét, épp csak egy rezzenésnyit.

– Nem tudom. De tényleg szükség volt rá, és továbbra is lesz.

– Így igaz – értett egyet Verin. Megérintette a homlokát, majd nedves ujjbegyére meredt. – Erős. És olyan makacs, ahogy mondtad, Moiraine. Sokkal erősebb, mint számítottam volna. Lehet, hogy mégiscsak meg kell szelídítenünk, mielőtt... – Elkerekedett a szeme. – De hát nem tehetjük, ugye? A Próféciák miatt. De mit szabadítunk a világra! A Fény bocsásson meg nekünk!

– A Próféciák miatt – bólintott Moiraine. – Azután majd tesszük, amit tennünk kell. Ahogy most is.

– Bizony, tesszük, amit tennünk kell – így az amyrlin. – Így van. De ha majd megtanul fókuszálni, a Fény védjen meg mindannyiunkat.

Visszatért a csend.

Vihar közeledett. Nynaeve érezte. Nagy vihar, akkora, amekkorát még sosem látott. Jó ideje értette, amit a szél üzen, meg tudta mondani, milyen lesz a várható időjárás. Minden javasasszony azt állítja, képes erre, bár többségük valójában nem. Maga Nynaeve jobban örült a saját megbízható képességének, amíg meg nem tudta, hogy az valójában a Hatalom egyik megjelenési formája. Minden nő, aki tényleg hallja, mit jósolnak a szelek, fókuszálni is képes, bár többségük valószínűleg nincs tisztában vele, mit tesz valójában – mint ahogy korábban neki sem volt –, és csak időnként, időszakosan jön elő a képessége.

Ezúttal azonban valami nem stimmelt. Kint, a szabadban, a reggeli nap arany gömbként lebegett a tiszta kék égen. A madarak vígan csicseregtek a kertekben. De nem ez volt a baj lényege. A szélhallgatás nem lenne nagy dolog, ha csak akkor működne, amikor már láthatóak is a jelek. Nem. Csakhogy most magával az érzéssel adódott valami gond. Valami nem egészen olyan volt benne, mint megszokta. A vihar távolinak tűnt, olyan messze tornyosult, hogy ott már nem is lett volna szabad éreznie. Ugyanakkor az érzései alapján, ott helyben is sötétnek kellett volna lennie az égnek, zuhognia kellett volna az esőnek, a hónak és a jégesőnek, egyszerre. Az üvöltő szél rohamai alatt a vár minden egyes kövének meg-meg kellett volna remegnie. Ugyanakkor a jó időt is érezte – tudta, napokig fog még tartani –, de csak tompán; a nemlétező vihar egészen elnyomta.

Az egyik lőrésbe egy kékpintyőke szállt le, mintegy az időjósérzékét gúnyolandó, és belesett a folyosóra. Aztán meglátta Nynaeve-et. Azonnal eltűnt. Libegő kékes fehér tollakat hagyott maga után.

A madár hűlt helyére meredt. Vihar van, és mégsincs. Ez biztos jelent valamit. De mit?

A nőkkel és gyerekekkel teli folyosó messzi végén Randet látta távolodni. Olyan gyorsan masírozott, hogy az őt kísérő nők félig futottak, csak úgy tudtak vele lépést tartani. Nynaeve határozottan bólintott. Ha létezik vihar, ami nem is vihar, ő kell legyen a középpontja. Megemelte a szoknyája szélét, azzal utána sietett.

Több nő is megpróbált szóba elegyedni vele, akikkel Fal Darába érkezése óta összebarátkozott. Mind tudták, hogy Rand vele együtt érkezett, és mindketten folyóköziek. Egytől egyig arra voltak kíváncsiak, miért hívatta az amyrlin. Az Amyrlin Trón! Gyomra jeges csomóvá zsugorodott. Futásnak eredt. De még ki sem ért a női szállás területéről, már túl sok forduló, túl sok ember választotta el kettőjüket, így elvesztette a nyomát.

– Merre ment? – kérdezte Nisurát. Mondania sem kellett, kire gondol. Az íves ajtónyílás körül beszélgető nők felől többször is hallotta a fiú nevét.

– Nem tudom, Nynaeve. Olyan gyorsan rontott ki, mintha maga Szívrontó loholna a sarkában. Jól is tette szerintem, ha már képes volt karddal az oldalán bejönni. Ezek után még a Sötét Úrtól féljen a legkevésbé. Hová jut így a világ? És mindjárt egyenesen az amyrlin lakosztályába viszik, bemutatni. Mondd, Nynaeve, ez a fiú tényleg egy herceg az országotokban? – A többi nő abbahagyta a beszélgetést, közelebb hajoltak, hogy jobban hallják a válaszát.

Nynaeve nem is volt benne egészen biztos, tulajdonképpen mit felelt. Valami olyat, amivel sikerült gyorsan megszabadulnia tőlük. Sietve távolodott a női szállástól. Minden keresztfolyosónál jobbra-balra kapta a fejét, ökölbe szorított kézzel kereste Randet. Fény, mit tehettek vele? Ki kellett volna mentenem valahogy Moiraine karmai közül, a Fény vakítsa meg azt a nőt. Elvégre is én vagyok a fiú javasasszonya.

Valóban? – gúnyolódott a fejében egy halk hang. Hisz Emondmezőt bizony sorsára hagytad. Hívhatod még ezek után a javasasszonyuknak magad?

Nem hagytam őket cserben, vágott vissza magának tüzesen. Hisz felhoztam Mavra Mallent Lovasdból, hogy intézze a folyó ügyeket, amíg visszaérek. Ő elég jól kézben tudja tartani a polgármestert és a falutanácsot, amellett a Nőkörrel is jól kijön.

Csakhogy Mavrának egy idő után vissza kell mennie a saját falujába. Egy falu sem nélkülözheti sokáig a javasasszonyát. Nynaeve lélekben bűntudatosan lekushadt, összehúzta magát. Hisz ő már hónapok óta távol volt Emondmezőről.

– Emondmező javasasszonya vagyok! – mondta fennhangon. Egy libériás inas, kezében vég vászonnal, mélyen meghajolt, majd gyorsan eliszkolt a közeléből. Az arckifejezése alapján alig várta, hogy minél távolabb legyen tőle.

Nynaeve elpirult. Gyorsan körülnézett, észrevette-e még valaki a kitörését. Néhány férfi volt csak a folyosón, de ezek, láthatóan, teljesen a beszélgetésükbe merültek. Rajtuk kívül csak egykét fekete-arany libériás nő ment a dolga után. Mellette elhaladtukban meghajoltak vagy pukedliztek. Már legalább százszor győzködte magát ugyanez ügyben, de most először beszélt magában fennhangon. Halkan dünnyögni kezdett, majd amikor rádöbbent, mit csinál, szorosan összezárta az ajkát.

Végre kezdte belátni, hogy értelmetlen tovább folytatnia a keresést, amikor Lannal találkozott. A férfi háttal állt neki, egy lőrésen át nézett lefelé, a külső várudvarra. Az udvarról lovak és férfiak hangja hallatszott, nyihogás és kiáltozás. Az őrzőt annyira lekötötte, amit látott, hogy ez egyszer, úgy tűnt, nem hallotta meg a közeledését. Gyűlölte, hogy eddig egyszer sem sikerült észrevétlenül odalopakodnia hozzá, bármilyen csendesen lépkedett is. Pedig Emondmezőn tehetséges vadásznak számított, annak ellenére, hogy a nőket általában nem is érdekli az ilyesmi.

Megtorpant, remegő gyomrához szorította a kezét. Jó adag rannel és birkanyelvgyökér főzetet érdemelnék, gondolta savanyúan. Ezt a gyógyszert azoknak szokta adni, akik csak lustálkodnak, de azt állítják, betegek, vagy adják a buta libát. A rannel és a birkanyelvgyökér egy kicsit felélénkíti az embert, és semmi mellékhatása nincs, de legfőképpen iszonyatos az íze. Legalább egy napig tart, míg teljesen eltűnik az ember szájából. Tökéletes gyógymódja az ostoba viselkedésnek.

Kihasználta az alkalmat, hogy a férfi nem látja, hogy figyeli. Jó alaposan végigmustrálta. Az őrző a kőfalnak dőlve állt, az állát babrálva nézte az alant folyó eseményeket. Először is túl magas. Másodszor az apám lehetne. Különben is, akinek ilyen arca van, az biztos durva és nyers. Nem, durvának nem durva. Ő aztán nem. Amellett, tulajdonképpen király. Igaz, az országát még gyermekkorában elpusztították, és nem koronáztatta meg magát, de attól még az. De akarna egy király egy falusi nőt? És őrző is. Moiraine-hez kötve. Azé a nőszemélyé a hűsége. Szorosabb kötelék fűzi őket össze, mint a szerelmeseket. Moiraine-é. Minden, amit szeretnék, ha az enyém lenne, azé a nőé, a Fény égesse el!

A férfi elfordult a lőréstől. A javasasszony megpördült, gyorsan elindult.

– Nynaeve – Lan hangja elkapta és megállította, mint egy fojtóhurok. – Szerettem volna négyszemközt beszélni magával. Mostanában, úgy tűnik, mindig a női szálláson van, vagy társaságban.

Komoly erőfeszítésébe került visszafordulnia, de mikor felnézett rá, biztos volt benne, hogy simák, kifürkészhetetlenek az arcvonásai.

– Randet keresem. – Nem állt szándékában beismerni, hogy kerüli a férfit. – Jó ideje megbeszéltünk mindent. Mindketten elmondtuk a magunkét. Megalázkodtam – többet nem fogok –, maga pedig egyszerűen elküldött.

– Micsoda? Én nem... – mély levegőt vett. – Csak azt mondtam, nincs mit adnom hozományként, csak özvegyi ruhát. Férfi ilyen ajándékot nőnek nem ad. Ha mégis, akkor nincs joga férfinak neveznie magát.

– Á, értem – felelte Nynaeve hűvösen. – Egy király amúgy sem ajándékozgat meg falusi nőket. Ez a bizonyos falusi nő, pedig különben sem tart igényt az ajándékára. Nem látta Randet? Beszélnem kell vele. Hívatta az amyrlin. Nem tudja, mit akart tőle?

Az őrző szeme izzott, mint kék jég a napfényben. Meg kellett feszítenie a lábizmait, nehogy hátralépjen a férfi elől. Állta a tekintetét. Farkasszemet néztek.

– A Sötét Úr vigye el Rand al'Thort, az Amyrlin Trónnal együtt – csikorogta Lan, azzal a kezébe nyomott valamit. – Igenis, hogy meg fogom ajándékozni, maga pedig el fogja fogadni, ha lánccal kell is a nyaka köré kötnöm.

Elszakította a pillantását a férfiétól. Az őrző, ha mérges volt, úgy tudott nézni, mint a prédájára lecsapni készülő, kék szemű héja. Tenyerében súlyos, használattól és kortól kopott, arany pecsétgyűrű feküdt. Olyan nagy volt, majdhogynem mindkét hüvelykujja belefért volna. Pecsétje kopja és korona fölött repülő darumadarat ábrázolt. Mindhárom figura részletesen, aprólékosan kidolgozva. Elállt a lélegzete. Malkier királyainak gyűrűje. Felnézett. Még szúrósan nézni is elfelejtett.

– Ezt nem fogadhatom el.

A férfi nemtörődöm arckifejezéssel vonta meg a vállát.

– Semmi az egész. Öreg, kopott, és semmi haszna már. De azért vannak, akik megismerik, ha meglátják. Ha felmutatja, vendégjogot, és szükség esetén segítséget kap, a Határvidék bármely nemesurától. Mutassa meg egy őrzőnek, és az segít, vagy elhozza nekem az üzenetét. Küldje vissza hozzám, vagy egy vele lepecsételt levelet, és már indulok is maga után, azonnal, bárhol is legyen. Erre megesküszöm.

Nynaeve látómezőjének széle kezdett elhomályosodni. Ha most elsírom magam, öngyilkos leszek.

– Nem fogadha... Nem akarok magától ajándékot, al'Lan Mandragoran.

A férfi azonban, minden visszaadási kísérletét elhárította. Végül a kezébe fogta a kezét, gyengéden, de szilárdan, mint egy bilincs.

– Akkor fogadja el a kedvemért. Vagy dobja el, ha nincs kedve megtartani. Nekem már nem kell. Jobb hasznát nem látom. – Egy ujjal végigsimított az arcán. Nynaeve összerezzent. – Most mennem kell, Nynaeve mashiara. Az amyrlin még délelőtt el akar indulni. Addig pedig sok még a tennivaló. Talán Tar Valon felé utaztunkban lesz még időnk beszélgetni. – Azzal megfordult és elmasírozott.

Nynaeve megérintette az arcát. Még mindig érezte a férfi simogatását. Mashiara. Szívem-lelkem szerelme. Ezt jelentette, de egyben elveszített szerelmest is. Visszavonhatatlanul elveszettet. Ostoba nőszemély! Nem viselkedhetsz folyton úgy, mint egy befonatlan hajú fruska! Semmi értelme hagyni, hogy úgy érezd magad miatta, mint...

A markába szorította a gyűrűt, azzal megfordult. Döbbenetében összerándult. Ugyanis szemtől szembe találta magát Moiraine-nel.

– Mennyi ideje van itt?! – csattant fel.

– Annyi ideje nem, hogy bármi olyasmit hallottam volna, amit nem kellett volna – felelte az diplomatikusan. – De tényleg hamarosan indulunk. Ennyit még hallottam. Ideje csomagolnod.

Moiraine kezdett egyre lekezelőbben bánni vele. Azelőtt legalább nem tegezte.

Indulunk. Lan is mondta, de eddig fel sem fogta.

– El kell köszönnöm a fiúktól – dünnyögte, majd szúrósan Moiraine-re meredt. – Mit tettek Randdel? Az amyrlinhez vitték. Miért? Elárulta neki, hogy... hogy...? – Nem tudta kimondani. A legény az ő falujából való volt. Amellett épp idősebb volt Randnél annyival, hogy néha ő vigyázott rá, amikor az még kisfiú volt. Ennek ellenére, ahányszor csak eszébe jutott, mivé vált, felfordult a gyomra.

– Az amyrlin mindhármukat látni kívánja. Túl ritkák a ta'verenek ahhoz, semhogy kihagyja a lehetőséget, hogy hármat láthasson egyszerre, egy helyen. Talán egy-két bátorító szót is mond nekik, hiszen Ingtarral fognak lovagolni, a Kürt elrablói után. Nagyjából velünk egyszerre fognak elindulni, úgyhogy jobb, ha igyekszel a búcsúzkodással.

Nynaeve a legközelebbi lőréshez szaladt. Lenézett a külső várudvarra. Mindenfelé lovak; málhásállatok és felnyergelt hátasok. Csak úgy nyüzsögtek körülöttük az emberek. Szorgosan készülődtek az indulásra. Kiáltozva beszélgettek. Egyedül az amyrlin gyaloghintója körül maradt egy kis szabad terület. A szállítására felkészített lópárok türelmesen álldogáltak, noha senki nem vigyázott rájuk. Néhány őrző is lent volt már. A lovaik fölött elnézve figyelték a környezetüket. Az udvar túloldalán Ingtar állt, egy páncélt viselő shienari csoport közepén. Néha egy őrző vagy Ingtar valamelyik embere vágott át a kőlapokkal borított területen, hogy szót váltson a másik csoporttal.

– El kellett volna vinnem magától a fiúkat – mondta hátra sem fordulva. És Egwene-t is, ha rá tudom kényszeríteni azt a bolond csitrit. De hát az élete árán sem hagyta volna. Fény, miért kellett nekem is ezzel az átkozott képességgel születnem? – Vissza kellett volna őket vinnem, haza.

– Jó ideje kinőttek abból a korból, hogy az anyjuk szoknyája mellett kelljen ülniük – mondta Moiraine gúnyosan. – És te is nagyon jól tudod, miért nem vihetted őket haza. Legalábbis az egyiküket biztos nem. Amellett, akkor hagynod kellett volna Egwene-t egyedül menni Tar Valonba. Vagy úgy döntöttél netán, hogy mégsem mész vele? Ha nem műveled ki a saját fókuszáló képességed, sosem leszel képes ellenem használni a Hatalmat.

Nynaeve leesett állal pördült az aes sedai felé. Képtelen volt elrejteni a megdöbbenését.

– Nem értem, miről beszél.

– Gondoltad, nem tudtam, gyermekem? No, mindegy. Ezek szerint jössz Tar Valonba? Szóval igen. Ahogy sejtettem.

Nynaeve legszívesebben megütötte volna, az öklével törölte volna le a képéről az arcán átsuhanó mosolyt. Az aes sedai-ok a Világtörés óta nem tudtak nyíltan uralkodni a világ fölött, ahogy az Egyetlen Hatalmat sem merték nyíltan használni, de folyamatosan ármánykodtak, manipuláltak, rángatták a zsinórokat, mint a bábjátékosok. Uralkodókkal, egész országokkal játszottak, mint kövekkel a kőjáték tábláján. Engem is fel akar használni valamire. Ha a királyokkal, királynőkkel megtehetik, miért pont egy javasasszonnyal ne? Ahogy Randet is kihasználja. Csakhogy én nem vagyok már gyerek, aes sedai.

– Mire készül Randdel már megint? Hát nem használta ki még eléggé? Nem tudom, miért nem szelídítette meg, noha itt az amyrlin meg ez a rengeteg aes sedai, de biztos meg van rá az oka. Biztos ez is egy cselszövés része. Ha az amyrlin tudná, mire készül, szerintem...

Moiraine a szavába vágott.

– Ugyan mit érdekelné az amyrlint egy juhász? No persze, ha nem megfelelő módon hívnák föl rá a figyelmét, bizonyára megszelídíttetné, vagy akár meg is ölethetné. Végül is tény ami tény, Rand az, ami. A tegnap éjszaka után, pedig csak úgy forronganak a várban az indulatok. Mindenki bűnbakra vágyik.

Ezzel elhallgatott. Hagyta hosszúra nyúlni a csendet. Nynaeve dühösen meredt rá, a fogát csikorgatta.

– Igen – szólalt meg végül újra Moiraine. – Jobb, ha nem bolygatjuk az alvó oroszlánt. Ideje indulnod csomagolni. – Azzal távozott, arra, amerre Lan is ment. Úgy látszott, mintha a padló fölött siklana.

Nynaeve fintorogva csapott hátra ökölbe zárt a kezével, a falra. A gyűrű fájdalmasan a tenyerébe vágott. Kinyitotta a kezét, megnézte. Az ékszer mintha csak táplálta volna indulata tüzét, fókuszálta a dühét. Csak azért is tanulni fogok. Azt hiszed, biztonságban vagy tőlem, csak, mert tudod? Csakhogy jobban fogok tanulni, mint hinnéd, és egyszer elkaplak azért, amit tettél. Amit Mattel és Perrinnel elkövettél. És Randdel, a Fény segítsen rajta, a Teremtő óvja meg. Különösen azért, amit Randdel műveltél. A súlyos aranygyűrűre kulcsolta a kezét. És amit velem.

Egwene figyelte, ahogy a szobalány sorban hajtogatja a ruháit a bőrrel bevont utazóládába. Még mindig kényelmetlenül érezte magát, ha más végzett el helyette valamit, amit ő maga is éppen olyan jól meg tudott volna csinálni; noha csaknem egy hónapja volt, hogy hozzászokjon. Olyan csodálatosan gyönyörű ruhák voltak, egytől egyig Amalysa úrnő ajándékai, akárcsak a szürke lovaglókosztüm, amit viselt. Ez utóbbi azonban, néhány, a mellére hímzett fehér hajnalcsillag-sziromtól eltekintve, dísztelen volt. A többi jórészt sokkal finomabb és pompásabb volt. Bármelyik mellett elhalványulna a legszebb ünneplőruha a faluban a Nap napján, vagy Bel Tine-kor is. Amennyit Moiraine a novícia képzésről elárult – igazából szinte semmit –, nemigen számított rá, hogy Bel Tine-ra, a következő tavaszra, haza jutna. Vagy akár az az utáni Nap napjára.

Nynaeve dugta a szobába a fejét.

– Kész vagy már? – Belépett. – Hamarosan lent kell lennünk az udvaron. – Rajta is lovaglóruha volt, kék selyem, hímzett piros szerelmesbog virágokkal a mellén. Ugyancsak Amalysa ajándéka.

– Mindjárt. Már szinte bánom, hogy elmegyünk, javasasszony. Nem hiszem, hogy Tar Valonban túl sok alkalmunk lenne majd ezeket a szép ruhákat viselnünk. – Kitört belőle a nevetés. – De azért örülök, hogy végre nyugodtan fürödhetek majd, nem kell egész idő alatt ugrásra készen figyelnem, ki lép be.

– Hát igen, sokkal jobb egyedül fürödni – vetette oda Nynaeve. Az arckifejezése nem változott, de halványan elpirult.

Egwene elmosolyodott. Lan jár a fejében. Milyen furcsa gondolat! Nynaeve, a javasasszony, amint egy férfi után sóhajtozik! Valószínűleg nem lenne túl bölcs dolog szó szerint a szemébe mondani, de Nynaeve az utóbbi időben igencsak furcsán viselkedett, pont úgy, mint egy lány, akinek teljesen elcsavarták a fejét. Ráadásul aki elrabolta a szívét, amilyen bolond, nem képes ehhez méltóan viselkedni. Nynaeve szereti, és úgy látom, ő is viszontszereti, de akkor miért nincs annyi esze, hogy ezt ki is mondja?

– Szerintem nem kéne többé javasasszonynak hívnod – jelentette ki hirtelen Nynaeve.

Döbbenten pislogott. Igazság szerint amúgy sem volt igazán kötelező, és a javasasszony nem is ragaszkodott hozzá soha, kivéve, mikor mérges volt, vagy ünnepélyes, na de ez...

– De hát miért?

– Mert már felnőtt nő vagy – felelte Nynaeve, azzal befonatlan hajára pillantott.

Egwene ellenállt a késztetésnek, hogy gyorsan nekiálljon befonni. Az aes sedai-ok úgy hordják a hajukat, ahogy akarják. Ő egy ideje soha nem fonta be. Ezzel emlékeztette magát és a világot: új életet kezdett.

– Igen, felnőtt nő vagy – ismételte a javasasszony határozottan. – Mindketten egyszerű nők vagyunk, akik messze kerültek Emondmezőtől. És nagyon soká lesz még, amikor hazamehetünk. Jobb, ha ezután egyszerűen csak Nynaeve-nek hívsz.

– Hazajutunk még, Nynaeve. Hazajutunk.

– Vigasztalni mered a javasasszonyod, te lány? – mordult fel Nynaeve, de azért mosolygott.

Kopogtak az ajtón, de mielőtt kinyithatták volna, Nisura jött be. Csak úgy sütött az arcáról az izgatottság.

– Egwene, az a te fiatalembered, be akar jönni a női szállásra – tört ki felháborodottan. – Ráadásul kardot visel! Csak, mert az amyrlin egyszer beengedte így... Igazán lehetne több esze is Rand úrnak. Mindenkit alaposan felbosszantott. Muszáj beszélned a fejével.

– Még hogy Rand úr – horkant fel Nynaeve. – Kezd túl nagy mellénye lenni ennek a legénynek. Csak kerüljön a kezem közé egyszer, majd én urat csinálok belőle rögtön.

Egwene a karjára tette a kezét.

– Hadd beszéljek vele én, Nynaeve. Egyedül.

– Á. Na jó. Különben is, a legjólneveltebb férfiak is épp, hogy csak szobatiszták. – Elhallgatott, majd tűnődve hozzátette: – Igaz, a legeslegjobbak megérik a fáradságot, hogy megnevelje őket az ember.

Egwene a fejét ingatva követte Nisurát a folyosóra. Egy pár hónappal ezelőtt a javasasszony még biztos beérte volna az első megjegyzésével. Csakhogy Lant sosem fogja tudni „megnevelni”. Randre terelődtek a gondolatai. Szóval mindenkit felbosszantott.

– Hogy megnevelni? – dünnyögte. – Ha még mindig nem sikerült magától megtanulnia viselkedni, elevenen nyúzom meg.

– Néha arra is szükség van – szedte mellette a lábát Nisura fürgén. – A férfiak legjobb esetben is csak félig lesznek civilizáltak, amíg meg nem házasodnak. – Rápillantott a szeme sarkából. – Szándékodban áll összeházasodni Rand úrral? Nem akarok alkalmatlankodni, de hát a Fehér Toronyba mész, és az aes sedai-ok ritkán házasodnak. Tulajdonképpen, csak néhány Zöld ajahbeliről hallottam eddig. De még közöttük sem gyakori. És...

Egwene a többit már ki tudta találni. Többször is hallotta a női szálláson a többi nőt, azon vitatkozni, ki lenne a Randhez illő feleség. Eleinte tőrként döfött tőle a szívébe a féltékenység, és egészen felpaprikázódott. Hiszen gyakorlatilag már gyermekkorukban neki ígérték a fiút. Csakhogy belőle aes sedai lesz, Rand pedig az, ami. Fókuszálni tudó férfi. Éppenséggel hozzámehetne. És végignézhetné, ahogy lassan elsorvad, és meghal. Csak egy módon lehetne megakadályozni: ha megszelídítenék. De azt azért mégsem tehetem vele. Azt nem!

– Hát, nem is tudom – mondta szomorúan.

Nisura bólintott.

– Senki nem akarja elhalászni előled, ami a tiéd, de hát te a Toronyba mész, belőle pedig túl jó férj lenne, semhogy hagyjuk elkallódni. Már amint megneveltük. Ott is van.

A női szállás köré tömörült nők – voltak bőven, kívül is, belül is – mind a három, a folyosón álló férfit figyelték. Rand vörös zekéje fölött viselte a kardját. Agelmar és Kajin vele szembefordulva álltak, elálltak az útját. Egyiküknél sem volt fegyver. Bármi történt is az éjszaka, ez akkor is csak a női szállás. Egwene megállt a tömeg mögött.

– Bizonyára megérted, miért nem mehetsz be – mondta éppen Agelmar. – Tudom, hogy Andorban másképp mennek a dolgok, de ugye megérted?

– Nem próbáltam bemenni – Rand, a hangja alapján, ezt már sokadszor volt kénytelen elmagyarázni. – Csak közöltem Nisura úrhölggyel, hogy látni szeretném Egwene-t, mire ő azt felelte, Egwene-nek nincs most rám ideje, várnom kell. Erre egyszerűen csak bekiabáltam neki az ajtón. Nem akartam bemenni. Azt hinné az ember, legalábbis a Sötét Urat neveztem néven, úgy rám támadt mindenki.

– A nőknek megvannak a maguk szokásai – így Kajin. Shienari létére, szokatlanul sudár volt, majdnem olyan magas, mint Rand, amellett hórihorgas és sápadt. Varkocsa éjfekete. – A női szálláson ők határozzák meg a szabályokat, mi pedig betartjuk őket, még azt is, amelyik egyébként butaság. – Erre több nő szemöldöke is magasba szaladt, mire gyorsan megköszörülte a torkát. – Ha szeretnél beszélni valamelyik nővel, üzenetet kell beküldened neki, amit akkor adnak át, amikor akarják. Addig pedig várnod kell. Nálunk ez a szokás.

– De látnom kell – makacskodott Rand. – Hamarosan indulunk. Tőlem akár most rögtön is mehetnénk, de Egwene-t még látnom kell. Visszaszerezzük Valere kürtjét és a tőrt, és azzal végre vége lesz. Vége lesz. De látni akarom, mielőtt elmegyek. – Egwene a homlokát ráncolta. Olyan furcsa volt a hangja.

– Azért még nem kell úgy tüzeskedni – mondta Kajin. – Te és Ingtar majd megtaláljátok a Kürtöt. De az is lehet, hogy nem. Ha nem, visszaszerzi más. A Kerék sző, a Minta jő, mi pedig csak aprócska szálak vagyunk benne.

– Ne engedd, hogy a Kürt elragadjon, Rand – jegyezte meg Agelmar. – Könnyen rátelepedhet az ember gondolataira, ezt tapasztalatból tudom. De nem ez a helyes út. Egy férfi a kötelességét teljesítse, ne a dicsőséget keresse. Ahogy lesz, úgy lesz. Ha Valere Kürtjének az a sorsa, hogy a Fény oldalán szólaltassák meg, akkor úgy is lesz.

– Tessék, itt a te drágalátos Egwene-ed – mondta Kajin, aki időközben meglátta lányt.

Agelmar hátrafordult, majd, látván, hogy a nevezett ott áll, Nisura oldalán, bólintott.

– Akkor most el is megyek, és a gondjaira bízlak, Rand al'Thor. Ne felejtsd el, itt az ő szava a törvény, nem a tiéd. Nisura úrhölgy, ne legyen vele túl szigorú. Csak látni akarta a kedvesét, nem ismeri a szokásainkat.

Egwene követte a shienari nőt, aki közben elkezdett átfurakodni a bámészkodó nők között. Nisura, Agelmarhoz és Kajinhoz érve, aprót biccentett feléjük. Randet tüntetően kihagyta az üdvözlésből. Haragosan szólalt meg.

– Agelmar nagyúr. Kajin úr. Ennyit már tudnia kellene a szokásainkról, de minthogy túl nagy, hogy elverjem a fenekét, hagyom, hadd vegye Egwene kezelésbe.

Egwene rádöbbent, hogy a nők még mindig figyelnek. Őt legalább annyira, mint Randet. Kíváncsian várták, mit fog tenni. Szóval nekem kell kezelésbe vennem? Ennek ellenére ellágyult, amikor ránézett. A haja kócos. Az arcán düh, makacsság és fáradtság.

– Menjünk sétálni – mondta a fiúnak. A hátuk mögött morajlani kezdtek a nők, ahogy lassan távolodtak a folyosón a női szállástól. Rand küszködni látszott magával, mintha nem tudná, mit mondjon, hogy kezdje.

– Hallottam a... hőstetteidről – szólalt meg végül a lány. – Hogy karddal a kezedben rohantál végig a női szálláson tegnap éjszaka. Aztán karddal az oldaladon mentél az Amyrlin Trón elé is, audienciára.

A legény továbbra sem szólt, csak sétált mellette lehajtott fejjel, összeráncolt szemöldökkel.

– Ugye nem... bántott? – Nem volt képes nyíltan megkérdezni, hogy megszelídítette-e az amyrlin. Igaz, mindennek kinézett, csak szelídnek nem, de hát ki tudja, hogy néz ki ilyesmi után egy férfi.

A fiú összerándult.

– Nem. Nem... Egwene, az amyrlin... – Megrázta a fejét. – Nem bántott.

Meg volt győződve, hogy eredetileg valami mást akart mondani. Általában ki tudta szedni belőle, amit rejtegetett, de néha, amikor igazán rájött a makacsság, könnyebb lett volna puszta kézzel kikaparnia egy téglát a falból. Ahogy az állkapcsa feszült, most éppen a legmakacsabb kedvében volt.

– Mit akart tőled?

– Semmi fontosat. Ta'veren. Csak ta'vereneket akart látni. – Rand ránézett, ellágyult az arca. – És veled mi a helyzet, Egwene? Jól vagy? Moiraine azt mondta, rendbe jössz, de olyan mozdulatlan voltál. Először azt hittem, meghaltál.

– Hát, mint látod, nem – nevetett. Semmire nem emlékezett, ami az után történt, hogy megkérte Matet, kísérje le a börtönbe. Egészen addig, amíg másnap reggel magához tért, az ágyában. De amennyit a börtönben történtekről hallott, talán jobb is így. – Moiraine azt mondta, legalább, a fejfájásomat szívesen meghagyta volna, amiért ilyen ostoba voltam, ha lehetséges lett volna csak a többit meggyógyítani, de hát nem.

– Mondtam, hogy Fain veszélyes – dünnyögte a legény. – Mondtam, de te persze, sosem hallgatsz rám.

– Ha továbbra is ilyen hangon akarsz velem beszélni, inkább visszaadlak Nisurának. Ő, azt hiszem, kicsit másképp bánik majd veled, mint én. A legutóbbi férfi, aki erőszakkal akart bejutni a női szállásra, egy hónapot töltött könyékig szappanos vízben. Reggeltől estig a nők ruháit mosta. Pedig csak a jegyesével akart kibékülni. Neki legalább annyi esze volt, hogy a kardját azért mégse vigye magával. A Fény tudja, veled mit tennének.

– Mindenki tenni akar velem valamit – morogta Rand. – Mindenki használni akar valamire. Hát én pedig nem hagyom, hogy kihasználjanak. Amint megtaláljuk a Kürtöt és Mat tőrét, többé senki nem használ a saját céljaira.

Egwene bosszúsan felnyögött, majd megragadta a kedvese vállát, és maga felé fordította. Szúrós szemekkel nézett fel rá.

– Ha nem térsz magadhoz, de rögtön, Rand al'Thor, esküszöm, mindjárt felpofozlak. Elég volt az ostobaságaidból.

– Most meg úgy beszélsz, mint Nynaeve – nevetett a legény. De aztán ránézett, és lassan leolvadt az arcáról a mosoly. – Felteszem... felteszem, sosem látjuk többé egymást. Tudom, hogy Tar Valonba kell menned. Tudom. És aes sedai lesz belőled. Nekem pedig elegem van az aes sedai-okból, Egwene. Nem leszek a bábjuk, sem Moiraine-é, sem akármelyik másiké.

Olyan elveszett képet vágott, hogy Egwene legszívesebben magához ölelte volna. Ugyanakkor, egyben végtelen makacsság is sugárzott róla. Kedve lett volna felpofozni.

– Na ide figyelj, te hatökör. Igenis aes sedai leszek, de meg fogom találni a módját, hogy segítsek neked. Meg fogom.

– Mikor legközelebb találkozunk, valószínűleg meg akarsz majd szelídíteni.

Egwene riadtan nézett körül. Senki nem volt a folyosón, rajtuk kívül.

– Ha nem vigyázol a nyelvedre, akkor tényleg nem fogok tudni segíteni. Azt akarod, hogy mindenki megtudja?

– Így is túl sokan tudják már. Szeretném, ha minden másképp lenne, de hát ez a helyzet. Szeretném, ha... Vigyázz magadra. És ígérd meg, hogy nem választod a Piros ajahot.

Egwene szemét könnyek homályosították. Rand nyakába ugrott.

– Te vigyázz magadra – mondta dühösen, a fiú zekéjébe fúrt arccal. – Mert ha nem, én... én... – úgy hallotta, mintha Rand azt mormolná, „szeretlek”, majd magára maradt. A kedvese kibontakozott az öleléséből, gyengéden, de határozottan eltolta magától, azzal sarkon fordult, és elsietett. Majdhogynem futott.

Összerezzent. Nisura érintette meg a karját.

– Úgy tűnik, olyan feladatot szabtál ki rá, amit nem fog túlzottan élvezni. De vigyázz, ne lássa meg, hogy sírsz. Akkor nem ért semmit az egész. Gyere. Nynaeve keres.

Megtörölte az arcát, majd követte a shienari nőt. Vigyázz magadra, te gyapjúagyú mafla. Fény, könyörgöm, vigyázz rá.

Kilencedik fejezet

Indulás

Mikor Rand végre kiért, nyeregtáskáival és a hangszeres batyujával megpakolva, a külső várudvaron rendezett felfordulás uralkodott. A nap már majdnem delelőre hágott. Mindenki a lovak körül sürgölődött, feszesre húzták a nyereghevedereket, a málhahámokat, időnként emelt hangon oda-odavetettek egymásnak néhány szót. Mások egy-két, majdnem kifelejtett holmit gyömöszöltek sietősen a málhacsomagokba, vizet hoztak az udvaron dolgozó munkásoknak, lovászoknak, vagy elszaladtak valamiért, ami épp most jutott valaki eszébe. De úgy látszott, mindenki pontosan tudja, mit csinál, hová megy. A vártákon és az íjászerkélyeken most is tömeg verődött össze. Izgatottság vibrált a délelőtti levegőben. Paták csattogtak a kövezeten. Az egyik málhás ló rugdalni kezdett. Lovászok rohantak megnyugtatni. Mindent tömény lószag ült meg. A tornyok tetején lobogtak a lecsapó karvalyos zászlók. Rand köpenyébe is próbált belekapni a szél, de a hátán átvetett íja leszorítva tartotta.

A kapukon kívülről csizmadobogás, fegyvercsörgés hallatszott. Az amyrlin lándzsásai és íjászai álltak fel alakzatba a vár előtti téren. Az egyik harsonás kipróbálta a kürtjét.

Néhány őrző Randre pillantott, ahogy átvágott az udvaron. Gémjelű kardja láttán, egyikük-másikuk felvonta a szemöldökét, de egyik sem szólt. Felük a környezetbe olvadó köpenyét viselte, amire olyan szédítő, gyomorfordító ránézni. Mandarb, Lan csődöre is az udvaron volt már; magas, fekete, tüzes tekintetű paripa. Maga az őrző azonban még nem. Egyetlen aes sedai sem jelent még meg, általában egyetlen nő sem volt látható. Moiraine fehér kancája, Aldieb, viszont már ott toporgott Mandarb mellett. A saját pej csődöre a másik csoportban volt, az udvar túlsó felén, Ingtar közelében. Magán Ingtaron kívül, egy zászlóvivő is állt már ott, a nemesúr szürke baglyos lobogóját tartotta, továbbá húsz páncélos katona, fél lépéses fémtüskében végződő, több lépés hosszú kopjával felfegyverkezve. Mind lóháton ültek már. Sisakrostélyuk eltakarta az arcukat, aranyszín köpenyük pedig a páncéljukat. A köpeny mellén Shienar fekete karvalya. Csak Ingtar sisakján volt sisakdísz, egy állított holdsarló, közvetlenül a szemöldöke fölött. Néhány katonát felismert. Itt volt az igencsak mocskos szájú Uno, akinek hosszú sebhely húzódott végig az arcán és egyik szeme helyén. Aztán Ragan és Masema. És mások, akikkel már szót váltott egyszer-kétszer, vagy kőjátékot játszott velük. Ragan intett neki, Uno biccentett, de nem Masema volt az egyetlen, aki csak fagyos pillantást vetett rá, majd elfordult. Teherhordó lovaik türelmesen álldogáltak, időnként legyintettek egyet a farkukkal.

A nagy pej idegesen toporzékolt, miközben magas kápájú nyerge mögé erősítette a batyuját és a nyeregtáskát. A kengyelbe tette a lábát.

– Nyugi, Vörös – dünnyögte a lónak, majd a nyeregbe lendült, de aztán hagyta, hadd táncolja el a csődör a hosszú istállóban állás során felgyülemlett energiája egy részét.

Meglepetésére Loial tűnt fel az istálló irányából, lovon, hogy csatlakozzon hozzájuk. Az ogier hosszú csüdszőrű hátasa volt olyan nagy és nehéz, mint a legjobb dhurran mén. Minden más ló akkorának tűnt mellette, mint Bela. Loiallal a nyergében, azonban ő maga is szinte póninak látszott.

Az ogiernél nem volt látható fegyver. Nem is hallott még fegyvert használó ogierről, soha. A steddingeik épp elég védelmet adtak nekik. Loialnak sajátos fontossági sorrendje, egyedi elképzelései voltak arról, mire van szükség egy utazásra. Hosszú kabátjának zsebei árulkodóan dudorodtak, és nyeregtáskái is szögletesek voltak a könyvektől.

Az ogier néhány lépésre tőle megállt, és ránézett. Bojtos fülei félénken rezegtek.

– Nem tudtam, hogy te is jössz – mondta Rand. – Azt hittem, már eleged van a velünk való utazásból. Ezúttal nem tudni, meddig fog tartani, sem hogy hol kötünk ki végül.

Loial fülei kissé magasabbra emelkedtek.

– Amikor először találkoztunk, akkor sem lehetett tudni. Amellett, amit az első alkalommal mondtam, most is igaz. Nem hagyhatom ki a lehetőséget. Látni akarom, ahogyan a történelem a ta'verenek köré szövi magát. És közben én is segítek megtalálni a Kürtöt...

Ekkor Mat és Perrin léptetett Loial mögé. Egy pillanatra megállították a lovaikat. Mat szemei kissé karikásak voltak, de egyébként csak úgy sugárzott az egészségtől az arca.

– Mat – mondta Rand –, bocsánatot kérek. Azért, amit mondtam. Perrin, nem gondoltam komolyan. Ostoba voltam.

Mat csak rápillantott, aztán megrázta a fejét, és odasúgott valamit Perrinnek. Matnél csak az íja és a tegeze volt, a kovácslegény azonban a fejszéjét is viselte, az övére akasztva. A fegyver nagy, félhold alakú pengéjét a fej ellenkező oldalán, vaskos tüske egyensúlyozta ki.

– Mat? Perrin? Esküszöm, tényleg – a két fiatalember azonban tovább léptetett Ingtar felé.

– Az nem utazásra való zeke, Rand – mondta Loial.

Rand lenézett a karmazsinvörös ruhaujján tekergő tüskés aranyindákra, és elhúzta a száját. Nem csoda, hogy azt hiszik, még mindig magasan hordom az orrom. Mikor visszaért a szobájába, már mindent összecsomagoltak és leküldtek. Minden egyszerűbb zekéje, kabátja, amit csak kapott, a málháslovakon volt már, a szolgák állítása szerint. Ami maradt, az mind legalább olyan díszes, mint amit viselt. A nyeregtáskáiban nemigen volt ruha, épp csak egy pár ing, néhány gyapjúharisnya, és egy tartalék nadrág. Legalább az aranyzsinórt leszedte a zeke ujjáról, bár a piros sas emblémát azért zsebre tette. Lan végül is ajándéknak szánta.

– Majd amikor este megállunk, átöltözöm – dünnyögte. Mély levegőt vett. – Loial, tegnap olyan dolgokat mondtam neked, amiket nem kellett volna. Remélem, megbocsátasz nekem. Minden jogod megvan rá, hogy hibáztass miattuk, de remélem, nem fogsz.

Loial elvigyorodott, felállt a füle. Közelebb léptette a lovát.

– Én folyton olyasmiket mondok, amiket nem kellene. A Vének többször is megdorgáltak, hogy egy órával előbb beszélek, mint gondolkodom.

Egyszer csak Lan állt Rand kengyele mellett. Szürkészöld pikkelypáncélját viselte, amiben, sötétben vagy erdőben, szinte láthatatlanná tudott válni.

– Beszélnem kell veled, birkapásztor. – Az ogierre nézett. – Négyszemközt, ha megengeded, Építő. – Loial bólintott, majd elléptetett megtermett lován.

– Nem is tudom, szóba álljak-e magával egyáltalán – közölte Rand az őrzővel. – Ezek a cicomás ruhák, meg az a sok értelmetlenség, amit a lelkemre kötött, egyik sem segített sokat.

– Ha nem nyerhetsz nagy csatát, érd be sok kicsivel. Ha sikerült elhitetned velük, hogy nem vagy egyszerű parasztfiú, akivel könnyű dolguk lesz, az máris egy kis győzelem. De most hallgass és figyelj. Csak egyetlen, utolsó leckére van már időm, a legkeményebbre. „A kard hüvelybe tételé”-re.

– Minden reggel egy egész órát azzal kellett töltenem, hogy előrántsam ezt a rohadt kardot, aztán visszadugjam a hüvelyébe. Állva, ülve, fekve. Azt hiszem, most már talán csak vissza tudom rakni a helyére, anélkül, hogy megvágnám magam.

– Azt mondtam, figyelj, birkapásztor – morogta az őrző. – Eljön majd az idő, amikor valamit bármi áron el akarsz érni. Talán támadás, talán védekezés közben lesz. És egyedül úgy tudod majd elérni a célod, hogy hagyod, hogy a kard a hüvelye helyett, a saját testedbe kerüljön.

– Ez őrültség. Miért akarnám?

Lan félbeszakította.

– Mikor eljön a pillanat, tudni fogod. Amikor az, amit elérhetsz vele, megéri az árat, amit fizetned kell érte, és más esélyed nem maradt. Ezt hívják „A kard hüvelybe tételének”. Emlékezz rá.

Felbukkant az amyrlin. A botját tartó Leane, és Agelmar nagyúr kíséretében vágott át az udvaron. Noha csak egy zöld bársonyzekét viselt, Fal Dara ura így sem látszott oda nem illőnek az udvaron gyülekező páncélos katonák között. A többi aes sedai-nak továbbra sem volt még nyoma. Elhaladtukban, Rand hallotta beszélgetésük egy részét.

– De Anya – tiltakozott éppen Agelmar. – Hisz még nem is volt ideje kipihenni az ide vezető utat. Legalább még néhány napot maradjon. Ígérem, ma estére olyan pompás lakomát rendezek a tiszteletére, amilyet Tar Valonban nemigen láthat.

Az amyrlin lassítás nélkül rázta meg a fejét.

– Nem lehet, Agelmar. Tudod, hogy maradnék, ha tudnék. De hát, eleve sem állt szándékomban sokáig maradni, ráadásul, most sürgős elintéznivalók várnak rám a Toronyban. Legjobb lenne, ha már most rögtön ott lehetnék.

– De Anya, megszégyenít, ha nyomban az érkezése másnapján már el is megy. Esküszöm, többé nem fordulhat elő, ami éjszaka történt. Minden városkapu őrségét megtripláztam, akárcsak a várkapukét. Akrobatákat hozattam a városból, és már úton van egy bárd Mos Shirare-ből. Sőt, maga Easar király is hamarosan elindul Fal Moranból. Amint megérkezett, Anya, üzenetet...

Ahogy távolodtak, lassan elhalkult a hangjuk. Végül egészen elnyelte a készülődés zaja. Az amyrlin, mindez idő alatt, még csak nem is pillantott az irányába.

Mire lenézett, az őrző már nem volt ott. Nem is látta sehol. Loial visszakormányozta mellé a lovát.

– Olyan ez az ember, mint a füst, nem igaz? – mondta az ogier. – Az egyik pillanatban még nincs itt, aztán már itt van, majd megint eltűnik, és még csak nem is látod közeledni vagy elmenni.

„A kard hüvelybe tétele”. Megborzongott. Az őrzők biztos mind őrültek.

Az amyrlin megállt, mondott pár szót egy őrzőnek. Az hirtelen nyeregbe pattant, és másodperceken belül, lóhalálában vágtatott a szélesre tárt kapu felé. A nő egy ideig csak állt, nézte, ahogy távolodik. A testtartása alapján, legszívesebben még gyorsabb haladásra ösztökélte volna.

– Hova siethet ennyire? – tűnődött hangosan Rand.

– Úgy hallottam – felelte Loial –, kiküldött ma valakit Arad Doman felé. Olyan messzire! Állítólag valami baj van az Almoth-alföldön, és az amyrlin tudni szeretné, pontosan mi. Csak azt nem értem, miért pont most? Úgy tudom, a bajról szóló híresztelések éppen az aes sedai-okkal érkeztek, Tar Valonból.

Rand fázni kezdett. Egwene apjának Emondmezőn volt egy nagy térképe. Számos alkalommal nézegette, álmodozott fölötte. Akkor még nem tudta, milyen az, ha az ilyen álmok valóra válnak. Igencsak régi térkép volt, olyan országok is szerepeltek rajta, amik az idegen földekről jött kereskedők szerint, már nem is léteznek. Az Almoth-alföld azonban fel volt rajta tüntetve. Tomafőtöl keletre terült el. Tomafőn újra találkozunk. Az általa ismert világ ellenkező oldalán volt, rettentő messze, az Aryth-óceán partján.

– Akármi is az, semmi köze hozzánk – suttogta. – Semmi közöm hozzá.

Loial, úgy tűnt, nem hallotta. Hurkanagyságú ujjával az orra oldalát dörzsölgette. Még mindig a kaput bámulta, amin át az őrző eltűnt.

– Ha ennyire tudni akarja, miért nem küldött valakit már Tar Valonból? Igaz, ti emberek olyan hirtelenek vagytok, könnyen felizgatjátok magatokat. Folyton csak ugráltok és kiabáltok. – Ekkor megdermedt a füle szégyenében. – Bocsáss meg, Rand. Látod, most már érted, mire gondoltam, amikor azt mondtam, előbb beszélek, csak aztán gondolkodom. Néha én magam is meggondolatlan vagyok, én is gyakran túlságosan az érzelmeimre hallgatok, mint nyilván te is tudod.

Rand nevetett. Gyenge nevetés volt, de azért jó érzés volt, hogy kacaghat valamin.

– Ha mi is olyan hosszú ideig élnénk, mint ti, ogierek, talán mi is megfontoltabbak lennénk.

Loial kilencven éves volt. Ogier mércével még legalább tíz év, míg benő annyira a feje lágya, hogy egyedül elhagyhassa a steddingjét. Ő ennek ellenére is nekivágott a nagyvilágnak, ami, saját állítása szerint, ugyancsak a hebehurgyaságát bizonyítja. Pedig, ha Loial az ogierek között hebehurgyának számított, akkor, Rand szerint, a fajtársainak nagy része legalábbis kőből lehet.

– Lehetséges – merengett Loial –, de ti, emberek, olyan sok mindent csináltok az életetekben. Mi viszont nem teszünk semmit, csak megülünk a steddingjeinkben. A ligetek elültetése, de még a városok építése is mind befejeződött, a Hosszú Száműzetés vége előtt.

Loial a ligeteket tartotta legtöbbre, nem a városokat, noha az emberek elsősorban éppen utóbbiak építésével kapcsolatban emlékeznek az ogierekre. A ligeteket azért ültették, hogy az építőket a steddingekre emlékeztessék. Loial azért hagyta el az otthonát, hogy ezeket láthassa.

– Amióta visszataláltunk a steddingekbe, többé... – Elhallgatott, ugyanis az amyrlin közelített feléjük.

Ingtar és a többi katona mocorogni kezdett a nyergében, készültek leszállni és letérdelni, de az aes sedai intett nekik, maradjanak. Leane mellette lépkedett, Agelmar egy lépéssel lemaradva követte. Zord arckifejezéséből ítélve, már feladta a nő marasztalását.

Az amyrlin egyenként végignézett a csapat minden tagján, mielőtt megszólalt. Randen egy másodperccel sem időzött tovább a pillantása, mint bárki máson.

– Béke pártfogolja a kardod, Ingtar úr – mondta végül. – Dicsőség az Építőknek, Loial Kiseran.

– Megtisztel, Anya. Béke pártfogolja Tar Valont. – Ingtar meghajolt a nyergében. A többi shienari követte a példáját.

– Minden dicsőség Tar Valonnak – hajolt meg Loial is.

Csak Rand és két barátja, utóbbiak a csoport túloldalán, ültek mozdulatlanul a lovukon. Kíváncsi lett volna, a barátainak mit mondhatott az audienciájukon. Leane rosszalló pillantása mindhármukat magába foglalta, Agelmar szeme pedig elkerekedett, de az amyrlin látszólag semmit nem vett észre.

– Azért lovagoltok ki, hogy megtaláljátok Valere Kürtjét – mondta. – Veletek a világ reménye. A Kürt nem maradhat rossz kezekben, különösen nem árnybarátokéban. Akiket előhív, követik a megszólaltatóját, akárki legyen is az. E hősök a Kürthöz vannak kötve, nem a Fényhez.

A katonák mozgolódni kezdtek. Mindenki meg volt győződve eddig, hogy a sírból visszahívott hősök a Fény oldalán fognak küzdeni. Ha viszont az Árnyék oldalára állnának...

Az amyrlin folytatta a szónoklatát, de Rand már nem hallgatta. Valaki megint nézte. A láthatatlan figyelő. Bizsergett a tarkója. Végignézett az udvarra nyíló, bámészkodókkal tömött íjászerkélyeken, a falak tetején összezsúfolódott embereken. Valahol közöttük lehetett egy szempár, ami észrevétlenül követte őt. Piszkos olajként tapadt rá. Nem lehet Enyész. Kizárt. Itt a várban nem. Akkor viszont ki? Vagy mi? Hátrafordult a nyeregben, majd Vöröst is körbefordította, kereste az ismeretlent. A pej újra táncolni kezdett.

Hirtelen valami elvillant az arca előtt. Egy férfi, aki éppen az amyrlin mögött haladt el, felkiáltott, és összeesett. Feketetollas nyílvessző állt ki az oldalából. Az amyrlin nyugodtan állt, egy szakadást vizsgálgatott a ruhájában. A szürke selymet lassan vér áztatta át.

Női sikoly hallatszott, mire hirtelen felbolydult az udvar. Mindenfelől kiáltások, sikolyok hallatszottak. A falakon vadul örvénylett a tömeg. Az udvaron minden férfi előrántotta a kardját. Rand meglepetten konstatálta, hogy ő maga is.

Agelmar az ég felé rázta a fegyverét.

– Találjátok meg! – harsogta. – Hozzátok elém! – Ekkor meglátta a vért az amyrlin ruhaujján. Haragtól vörös arca rögtön elfehéredett. Térdre esett, lehajtotta a fejét. – Bocsásson meg, Anya. Cserben hagytam. Nem gondoskodtam a biztonságáról. Szégyellem magam.

– Ugyan már, Agelmar – így az amyrlin. – Leane, ne velem szerencsétlenkedj, azzal az emberrel törődj. Halpucolás közben is vágtam már meg jobban magam, nem is egyszer, neki viszont segítségre van szüksége. Agelmar, állj fel. Álljon fel, Fal Dara ura. Nem hagytál cserben, nincs miért szégyellned magad. Tavaly, a Fehér Toronyban, ahol minden kaput a saját őreim védenek, és mindenütt őrzők vesznek körül, egy ember öt lépésre megközelített, a kezében késsel. Kétség kívül fehérköpeny kellett, hogy legyen, bár nincs bizonyítékom. Kérlek, állj fel, vagy engem szégyenítesz meg. – Mikor Agelmar lassan felegyenesedett, felvágott ruhaujját kezdte babrálni. – Elég gyenge lövés egy fehérköpeny íjásztól, de még egy árnybaráttól is. – Egy pillanatra Rand szemébe nézett. – Már ha egyáltalán rám célzott. – Rögtön el is kapta a tekintetét, mielőtt a fiú bármit is kiolvashatott volna az arcából, Rand hirtelen mégis legszívesebben leszállt volna a lováról, és elbújt volna.

Nem ő volt a célpont, és ezt ő is nagyon jól tudja.

Leane felállt térdeltéből, az áldozat mellől. Valaki köpenyt terített a férfi arcára.

– Meghalt, Anya. – Fáradtnak tűnt a hangja. – Mielőtt földet ért volna, már halott volt. Még ha közvetlenül mellette állok, sem...

– Megtetted, amit tehettél, leányom. A halált nem lehet meggyógyítani.

Agelmar közelebb lépett.

– Anya, ha fehérköpeny gyilkosok vannak a környéken, vagy árnybarátok, meg kell engednie, hogy katonákat küldjek önnel. Legalább a folyóig. Nem élném túl, ha Shienar területén baja esne. Térjen vissza a női szállásra, kérem. Az életem árán is megvédem, amíg készen nem áll az utazásra.

– Nyugodj meg. Ez a karcolás egy másodpercig sem fog feltartani. Jó, legyen, elfogadom a katonáid kíséretét a folyóig, ha ragaszkodsz hozzá. De nem engedem, hogy ez az incidens lelassítson. Sem Ingtar urat. Minden szívdobbanásnyi idő számít, amíg a Kürtöt vissza nem szereztük. Akkor tehát megengeded, hogy parancsokat adjak a hűbéreseidnek?

A nagyúr beleegyezése jeléül bólintott. Abban a pillanatban, akár Fal Darát is a nőnek adja, ha kéri.

Az amyrlin visszafordult Ingtar és az emberei felé. Randre nem nézett többet. A fiú meglepetésére, hirtelen elmosolyodott.

– Meggyőződésem, hogy még Illian sem rendez ilyen izgalmas indulást a Nagy Hajtóvadászatnak a Kürtért – mondta. – De a tiétek az igazi Nagy Hajtóvadászat. Kevesen vagytok, így gyorsan tudtok majd haladni. De nem túl kevesen. Elegen, hogy végrehajtsátok a feladatotokat. Téged bízlak meg, Ingtar úr, a Shinowa házból, és mindannyiótokat, hogy megtaláljátok Valere Kürtjét. Ne engedjétek, hogy bármi vagy bárki eltérítsen a célotoktól.

Ingtar előkapta a kardját hátára csatolt hüvelyéből, és megcsókolta a pengéjét.

– Életemre és lelkemre, házamra és becsületemre esküszöm, Anya.

– Akkor, induljatok.

Ingtar a kapu felé fordította a lovát. Rand Vörös oldalába vágta a sarkát, vágtában követte az oszlopot. Az első lovasok már el is hagyták a várat.

Az amyrlin lándzsásai és íjászai, akik mit sem tudtak a bent történtekről, élő falat alkottak a kaputól a város első házaiig, egy széles út két oldalán. Mellükön Tar Valon lángja fehérlett. A dobosok és a harsonások közvetlenül a kapunál várakoztak, készen álltak, hogy közvetlenül az aes sedai-ok után soroljanak, amint azok kilépnek. A páncélos katonák mögött, városlakók sűrű tömege töltötte meg a teret. Néhányan kiáltozva üdvözölték Ingtar lobogóját. A többiek bizonyára azt hitték, ez az amyrlin csapatának az eleje, mert az egész tömeg harsogó éljenzésbe tört ki.

Mikor beértek a mélyre lógó ereszű házak és boltok közé, Rand Ingtar mellé léptetett. Továbbra is tömeg szegélyezte a kőlapokkal borított utcát. Néhányan itt is éljeneztek. Mat és Perrin eddig az oszlop élén lovagoltak Ingtar és Loial mellett, de amikor meglátták, hogy felzárkózik melléjük, lemaradtak. Hogy fogok valaha is elnézést kérni tőlük, ha soha nem maradnak annyi ideig a közelemben, míg két mondatot mondhatnék? A fenébe is, Mat nem úgy néz ki, mint aki haldoklik.

– Changu és Nidao eltűnt – szólalt meg hirtelen Ingtar. Hideg és dühös volt a hangja, de döbbent is. – Mindenkit számba vettünk, aki a várban tartózkodott, élve vagy halva. Először tegnap este, aztán ma reggel is. Egyedül ők nem kerültek elő.

– Changu a börtönben őrködött tegnap – mondta elgondolkozva Rand.

– Akárcsak Nidao. Ők voltak a második váltás. Mindig együtt maradtak, még ha ehhez valakivel cserélniük is kellett, vagy különszolgálatot kellett vállalniuk érte. Amikor megtörtént a dolog, éppen nem voltak őrségben, de... Egy hónapja még a Tarwyn-résben harcoltak. Megmentették Agelmar nagyurat, amikor egy nagy trallokcsoport kellős közepén felbukott a lova. Most meg ez. Árnybarátok. – Mély levegőt vett. – Kezd minden szétesni.

Egy lovas furakodott át az utca szélén állók között, majd beállt a hadoszlopba, Ingtar mögé. Ruhái alapján városi polgár volt, sovány, ráncos arcú. Őszülő haját rövidre vágatta. Nyerge mögé batyut és vizestömlőt csatolt. Övén rövid kard és fogazott kardtörő, továbbá egy husáng.

Ingtar észrevette Rand fürkésző pillantásait.

– Ő Hurin, a szaglászunk. Nem akartuk az aes sedai-ok tudomására hozni a létezését. Nem mintha bármi rossz is lenne abban, amit csinál, remélem, megérted. A király is tart szaglászt Fal Moranban. Ankor Dailben is van egy. Csak hát az aes sedai-ok nemigen szokták szeretni, amit nem értenek. Ráadásul meg még férfi is... Persze, semmi köze az egésznek a Hatalomhoz. Mondd el neki te, Hurin.

– Igenis, Ingtar úr – így a városlakó. Mélyen meghajolt a nyergében Rand irányába. – Megtiszteltetés, hogy szolgálhatom, uram.

– Hívj csak Randnek – Rand kezet nyújtott neki. Hurin pillanatnyi habozás után elvigyorodott, és megrázta.

– Ahogy kívánod, Rand úr. Ingtar úr és Kajin úr nem várják el a hajbókolást – persze Agelmar nagyúr sem –, de azt hallottam, te külföldi herceg vagy, valahonnan délről, és némelyik külföldi nemesúr, nagyon szigorúan megköveteli, hogy mindenki tudja, hol a helye.

– Nem vagyok nemesúr. – Legalább ennek véget vetek végre. – Egyszerűen csak Rand.

Hurin meglepetten pislogott.

– Ahogy kívánod, u... ööö... Rand. Szóval szaglász lennék. A mostani Nap napján lesz négy éve, hogy az vagyok. Előtte nem is hallottam, hogy létezik ilyesmi, de most már tudom, hogy vannak még néhányan olyanok, mint én. Lassan kezdődött. Először csak rossz szagokat éreztem, ahol senki más nem érzett semmit. Aztán egyre erősödött. Egy teljes évbe került, mire rájöttem, mi ez. Ki tudom szagolni az erőszakot, a gyilkosságot, a kegyetlenkedést. Érzem, hol történt. Követni tudom a tettesek nyomát is. Minden nyom különböző, úgyhogy összekeverni sem lehet őket. Ingtar úr fülébe is eljutott a dolog, és felfogadott, hogy szolgáljam a király igazságát.

– Ki tudod szagolni az erőszakot? – csodálkozott Rand. Nem bírta megállni, megbámulta a férfi orrát. Egyszerű, hétköznapi orr volt, se nem túl nagy, se nem túl kicsi. – Úgy érted, tényleg követni tudod, aki mondjuk, megölt valakit? A szaga alapján?

– Így van, u... ööö... Rand. Idővel halványul a nyom, de minél kegyetlenebb volt az erőszak, annál tovább megmarad. Tízéves csatamezőket is kiszagolok, az ám! Bár azoknak a nyomát, akik ott harcoltak, már nem. A trallokok nyoma szinte sosem halványul el, egészen a Fertőig megmarad. Azok szinte mást sem tudnak, csak öldökölni, másokat kínozni. Egy kocsmai verekedés viszont, amiben mondjuk, valakinek eltörték a kezét... annak a szaga órákon belül eloszlik.

– Hát, megértem, miért nem akartad, hogy az aes sedai-ok megtudják.

– Ó, igen, Ingtar úrnak igaza volt az aes sedai-okkal kapcsolatban, a Fény világítsa meg őket, ööö... Rand. Volt egyszer egy, Cairhienben – a Barna ajahhoz tartozott, de esküszöm, meg voltam győződve, hogy Piros, amíg el nem engedett –, amelyik egy hónapig fogva tartott. Próbált rájönni, hogyan csinálom. Nem tetszett neki, hogy nem tudja kideríteni. Folyton azt dünnyögte „vajon valami ősi tért vissza, vagy ez új?”. És úgy meredt rám, mintha legalábbis tényleg az Egyetlen Hatalmat használtam volna. A végén már szinte magam sem voltam benne biztos. Csakhogy nem őrültem meg, amellett nem csinálok semmit. Egyszerűen csak érzem a szagokat.

Randnek akaratlanul is Moiraine szavai jutottak az eszébe. Meggyengülnek a régi korlátok. Mostanában valahogy minden egyre cseppfolyósabbá válik, változni kezd. Ősi dolgok bukkannak fel újra, és új, sosem látott dolgok születnek. Ki tudja, lehet, hogy megérjük egy Kor végét. Megborzongott.

– Szóval, a te orroddal követjük a Kürt elrablóinak a nyomát.

Ingtar bólintott.

– Pontosan... ööö... Rand – vigyorgott Hurin. – Egy gyilkost egyszer Cairhienig követtem, egy másikat pedig, egészen Maradonig, hogy visszahozzam őket a király igazságszolgáltatása elé. – Elhalványult a vigyora. Most már inkább gondterheltnek tűnt. – De ez a legrosszabb, amivel valaha találkoztam. A gyilkosságnak rossz szaga van, ami a gyilkos nyomán is mindig érezhető, de ez... – az orrát ráncolta. – A tegnap esti dologban emberek is részt vettek. Árnybarátok, csak azok lehettek, de sajnos nem lehet szag alapján megmondani, ki árnybarát, és ki nem. Inkább a trallokok és az Enyészek nyomát követem majd. És valami még rosszabbét. – Fintorogva hallgatott el. Magában kezdett dünnyögni, de Rand hallotta, mit mond. – Valami még rosszabbét, a Fény védjen meg.

Elérték a városkaput. Amint elhagyták a falakat, Hurin a szélbe emelte az arcát. Kitágultak az orrlyukai, majd undorodva horkant fel.

– Arra, Ingtar uram. – Dél felé mutatott. Ingtar meglepettnek tűnt. – Nem a Fertő felé?

– Nem, uram. Fúj! – Hurin a kabátujjába törölte a száját. – Szinte az ízüket is érzem. Délre mentek.

– Tehát igaza volt az Amyrlin Trónnak – tűnődött Ingtar. – Nagyszerű, bölcs asszony. Meg sem érdemlem, hogy a szolgálatára lehetek. Kövesd a nyomot, Hurin.

Rand hátrafordult, visszalesett a városba a kapun át. Az egyenes sugárúton, egészen a várig lehetett látni. Remélte, hogy Egwene jól van. Nynaeve majd vigyáz rá. Talán jobb is így. Tiszta seb. Gyors vágás, ami csak akkor kezd el fájni, amikor már késő.

Követte Ingtart és a szürke baglyos lobogót, dél felé. Kezdett megerősödni a szél. Hidegen fújta a hátát, a magasan járó nap és a tiszta ég ellenére. Mintha halvány, gúnyos nevetést hallott volna benne.

A telőben lévő holdkaréj, ezüstös fénybe borította Illian párás, az éj sötétjébe burkolódzó utcáit. Még mindig nem ült el a napközben kezdődött ünnepség hangzavara. Még néhány nap, és megkezdődik a Nagy Hajtóvadászat a Kürtért, pompázatos ceremóniák közepette, amik a hagyomány szerint, a Legendák Korából származnak. Ráadásul, a vadászok tiszteletére rendezett ünnepségsorozat beleolvad majd a közvetlenül utána kezdődő Teven fesztiválba. Utóbbi versenyei világhírűek voltak, akárcsak a komoly díjakkal jutalmazott mutatványos-vetélkedő. A fődíjat szokás szerint az kapja, aki a legszebben adja elő a „Nagy Vadászat a Kürtért” egy epizódját.

A mutatványosok ma este a város palotáiban és udvarházaiban mutatják be művészetüket, ahol a gazdagok és a hatalmasok mulatnak. A világ minden tájáról érkeztek kürtvadászok, hogy a többiekkel együtt kilovagoljanak, és ha magát a Kürtöt esetleg nem is találják meg, legalább halhatatlanságot szerezzenek a dalokban és a történetekben. Ők is mind zenére és táncra vágynak, és legyezőkre és jégre az év első, igazi hősége ellen. A karnevál azért az utcákra is kiterjedt, a holdfényes, fülledt éjszakában is mindenfelé kisebb-nagyobb csoportok mulattak. Minden nap karnevál lesz, amíg a Vadászat meg nem kezdődik. És minden éjszaka.

Maszkot, díszes vagy bizarr kosztümöt viselő emberek szaladtak el Bayle Domon mellett. Legtöbbjükön, mindamellett, túlságosan is sok bőr maradt fedetlenül. Kiabálva, dalolva szaladtak, néha egy féltucatnyian, máskor csak egy-egy pár, kézen fogva; aztán egy zajos, húszfős csoport. Az égen tűzijáték ropogott, arany, ezüst virágok nyíltak a fekete éjszakai égbolt hátterén. Majdnem annyi illuminátor volt a városban, mint mutatványos.

Domon azonban nemigen gondolt a tűzijátékra, sem a Vadászatra. Olyan emberekkel volt találkozója éppen, akik véleménye szerint könnyen lehet, hogy meg akarják ölni.

Átvágott a Virágok Hídján, ami a város számos csatornájának egyikén ívelt át, és a Parfümnegyedbe, Illian kikötőkerületébe vezetett. A csatorna túl sok éjjeliedény tartalmától bűzlött. Semmi jel nem utalt rá, hogy valaha is virágok lettek volna a híd közelében. Magát a negyedet, leginkább kender és kátrányszag járta át. Ez a hajójavító műhelyekből és a dokkokból eredt. Na és ott volt még persze, a savanyú kikötői iszap mindent átjáró kipárolgása. Mindezeket aztán sokszorosára erősítette a forró, nedves levegő. Olyan nedves, hogy szinte inni lehetett. Domon nehézkesen szuszogott. Ahányszor csak visszatért az északi országokból, mindig meglepte az illiani, kora nyári hőség, bármennyire is itt született és nőtt fel.

Egyik kezében rövid bunkósbotot tartott, a másikat rövid kardjának markolatán nyugtatta. Utóbbit sokszor használta már, amikor folyami kereskedőhajójának fedélzetét banditáktól kellett megvédenie. Bizony nem kevés útonálló ólálkodott a városban ezeken a vidám, ünnepi éjszakákon, amikor sok a pénzes, és bortól kába áldozat.

Ő azonban széles vállú, izmos férfi volt, és egyszerű, dísztelen zekéje alapján az éjszaka egyik farkasa sem nézte volna elég gazdagnak, hogy megkockáztasson egy küzdelmet izmos karjával és a bunkósbotjával szemben. Azon kevesek, akik egyáltalán tisztán látták egy pillanatra, amikor egy ablakon kiszűrődő fénysávon vágott át, inkább visszahátráltak a rejtekhelyükre, amíg jó messze nem távolodott.

Sötét haja a vállára omlott. Hosszú szakálla volt, a bajuszát azonban borotválta. Kerek arca nem egy elpuhult ember ábrázata volt. Most pedig, ráadásul, olyan zord kifejezés uralkodott rajta, mintha egy téglafalon készülne áttörni dühében. Találkozója volt valakikkel, és ennek cseppet sem örült.

Újabb ünneplők szaladtak el mellette, hamisan énekelve, bormámortól motyogva. Valere Kürtje, persze, meg a jó öreg nagyanyám, gondolta mogorván. A hajóm lenne az, amit én meg akarok tartani. És az életem, a Szerencse csípjen meg.

Berontott egy fogadó ajtaján. Az ajtó fölött nagy, fehér csíkos, a hátsó lábán táncoló borzot, és egy ezüstásót vivő embert ábrázoló cégér függött. A Borz Megnyugtatása, ez volt az intézmény neve, bár még Nieda Sidoro, a fogadósnő sem tudta, mit akar ez jelenteni. Mindig volt Illianban egy ilyen nevű fogadó.

A csendes nagytermet jól megvilágították. A padlót fűrészpor borította. Egy zenész halkan pengette tizenkét húrú bitternjét. A Tengeri Nép egyik szomorú dalát játszotta. Nieda nem tűrte a ricsajt a fogadójában. Márpedig az unokaöccse, Billi akkorára nőtt, hogy két rendbontót is ki tudott penderíteni, egyszerre. Mindkét kézzel egyet. Tengerészek, kikötői munkások, raktári dolgozók jártak a Borzba egy italra, és esetleg egy kis beszélgetésre, vagy egy kőjátékra, netán egy kis dart dobálásra. Most az asztaloknak mintegy a fele volt foglalt. A karnevál még azokat is az utcára vonzotta, akik egyébként szerették a csendet. Mindenki halkan beszélgetett, de Domon így is elkapott egy-egy szót. Általában a Vadászatot emlegették, vagy a hamis Sárkányt, akit a murandiaiak elfogtak, vagy azt, amelyiket a teariek kergettek éppen Haddon Mirkben. Úgy tűnt, eltérnek a vélemények, kinek kellene inkább pusztulnia, a hamis Sárkánynak-e, vagy a tearieknek.

Elfintorodott. Hamis Sárkányok! A Szerencse csípjen meg, nincs már biztonságos hely manapság sehol. Úgy biza! De igazából nem érdekelték a Sárkányok sem. Semmivel sem jobban, mint a Vadászat.

A tömzsi, kontyba fogott hajú tulajdonosnő egy korsót törölgetett. Közben gondosan szemmel tartotta intézménye minden szegletét. Nem hagyta abba, amit csinált, igazából még csak rá sem nézett, de a bal szemhéja lejjebb ereszkedett, majd egy sarokasztal felé intett a szemével. Három ember ült ott. Még a Borzban szokásosnál is csendesebbek voltak, majdhogynem komorak. Harang alakú bársonysapkájuk, sötét zekéjük, mely utóbbi mellét ezüst, skarlátvörös és aranyszínű hímzett sávok díszítették, rögtön szembeötlött az egyszerű ruházatú, helyi vendégek között.

Domon sóhajtott, majd maga is helyet foglalt egy másik sarokasztalnál. Ezúttal cairhieniek. Elvette a korsó barna sört, amit egy felszolgálónő nyújtott felé, és hosszat kortyolt belőle. Mire letette az italt, a három, csíkos zekéjű férfi, az asztala mellett állt. Feltűnés nélkül intett Niedának, hogy nincs szükség Billire.

– Domon kapitány? – szólalt meg az egyik.

Egyikük ruházatán sem volt megkülönböztető jelzés, de volt a beszélő fellépésében valami, ami azt súgta, ő a vezető. Fegyvertelennek tűntek. Finom ruháik ellenére, olyanoknak látszottak, akiknek nincs is szükségük fegyverre. Hétköznapi arcukról, nagyon kemény szemek meredtek rá.

– Bayle Domon kapitány, a Permetről?

Domon aprót biccentett. A három férfi nyomban leült, nem várták meg, hogy ő kínálja hellyel őket. Ezután is az beszélt, aki először megszólította. A másik kettő csak figyelt. Pislogni is alig pislogtak. Testőrök, gondolta Domon. A finom ruhájuk ellenére is. Ki a fene lenne ez az alak, hogy két testőrre is szüksége van?

– Domon kapitány, van egy utas, akit Mayene-ből Illianba kéne hoznia.

– A Permet folyami hajó – vágott közbe. – Nem elég mély a törzse, és nincs tőkesúlya a mély vízhez. – Ez így nem volt teljesen igaz, de három szárazföldi patkánynak megteszi. De most már legalább mégsem Tear. Kezdenének okosodni, biza.

A sötét ruhás férfi, látszólag, a legkevésbé sem akadt fenn a közbeszólásán.

– Úgy hallottuk, feladja a folyami kereskedést.

– Talán igen, talán nem. Nem döntöttem még. – Valójában már nagyon is döntött. Az összes teari hajófenékben szállított selyemért sem ment volna vissza északra a folyón, a Határvidékre. A saldaeai szőrmék és jégbors, pedig aztán végképp nem érik meg a kockázatot. A döntésének mindamellett semmi köze nem volt a hamis Sárkányhoz, ami állítólag arrafelé garázdálkodik. De azért kíváncsi lett volna, honnan tudhatnak az elhatározásáról. Senkinek nem beszélt róla. Ennek ellenére, már az előzőek is tudták.

– Könnyen elnavigál Mayene-be a part mentén. Biztos vagyok benne, hogy hajlandó a partvonalat követni, ha ezzel ezer aranymárkát kereshet.

Ettől, minden óvatossága ellenére, kidülledt a szeme. Négyszer annyi, mint az előző ajánlat. Márpedig, már attól is könnyen leesett az ember álla.

– Ugyan kit kellene elhoznom ennyi pénzért? Magát Mayene elsőjét? Ezek szerint, Tear végül csak menekülésre kényszerítette?

– Neveket nem kell tudnia, kapitány. – A férfi nagy bőrerszényt tett az asztalra, továbbá egy lepecsételt pergament. Az erszény súlyosan csörrent, mikor felé tolta. A pergament lezáró méretes, piros pecséten, Cairhien sokágú napja díszelgett.

– Kétszáz előre. Ezer márkáért, véleményem szerint, nincs szüksége nevekre. Ezt adja át Mayene kikötőkapitányának, érintetlen pecséttel, és további háromszázat kap tőle, no meg az utast. A maradékot tőlem kapja meg, amint ide szállította az utast. Feltéve, ha nem próbálja meg kideríteni a személyazonosságát.

Domon mély levegőt vett. Szerencse szerelmére, már ennyiért bőven megérné az út, még ha egy pennyvel sem kapnék többet, mint ami ebben a zacskóban van. Ezer márka több pénz, mint amit három év alatt össze tudna szedni. Gyanította, hogy ha tovább kíváncsiskodna, további utalásokat kapna, persze csak ködöseket, hogy az út hátterében az illiani Kilencek Tanácsa, és Mayene elsője közötti, titkos üzelmek állnak. Az első városállama névlegesen független volt, gyakorlatilag azonban Tear gyarmata. Uralkodónőjük nyilván örülne Illian támogatásának. Illianban, pedig sokan vélték úgy, hogy eljött az ideje egy újabb háborúnak, hogy Tear igazságtalanul nagy részt hasít ki magának a Viharok Tengere kereskedelméből. Igazán hihető kis mese lenne, talán be is tudnák vele hálózni, ha nem látott volna már három nagyon hasonlót is, az elmúlt hónapban.

Kinyúlt az erszényért, de a férfi, aki eddig beszélt, elkapta a csuklóját. Domon szúrósan meredt rá, de az rezzenéstelenül állta a tekintetét.

– Amint lehet, ki kell hajóznia, kapitány.

– Hajnalhasadáskor – morogta. Tárgyalópartnere bólintott, és elengedte a kezét.

– Akkor hajnalhasadáskor. De ne felejtse el, a diszkréció tartja életben az embert, hogy el is tudja költeni a pénzét.

Domon végignézte, ahogy távoznak, majd savanyúan bámult az asztalon heverő erszényre és pergamenre. Valaki vagy valakik azt akarták, hogy keletre menjen. Tearbe vagy Mayene-be. Mindegy hová, csak keletre. Úgy gondolta, tudja, kik lehetnek azok. Ugyanakkor fogalmam sincsen. Ki tudhatná, ki árnybarát és ki nem? De tény, hogy folyamatosan árnybarátok törnek az életére. Valamikor akkor kezdődött a dolog, mielőtt elhagyta Marabont, és elindult lefelé a folyón, vissza a tengerhez. Árnybarátok és trallokok. Ebben biztos volt. Az igazi kérdés az volt: miért? Erről viszont halvány fogalma sem volt.

– Baj van, Bayle? – kérdezte Nieda. – Biza úgy néznél ki, mintha trallokot láttál volna – vihogta. Ez igencsak meglepően hangzott egy ilyen termetes nő szájából. Mint a legtöbben, akik nem jártak a Határvidéken, ő sem hitt a trallokok létezésében. Megpróbálta elmondani neki, mi az igazság. A nőnek tetszettek a történetek, amiket mesélt, de biztos volt benne, hogy egy szó sem igaz belőlük. Még a hó létezésében sem hitt.

– Semmi baj, Nieda. – Kibontotta az erszényt, oda sem nézve kikotort belőle egy érmét, és odadobta neki. – Mindenki a vendégem, amíg ez kifogyna. Akkor adok másikat.

A fogadósnő meglepetten nézte a pénzt.

– Tar Valon-i márka! Csak nem üzletelnél most meg a boszorkányokkal, Bayle?

– Nem – felelte rekedten. – Azt aztán nem!

A nő beleharapott az érmébe, majd gyorsan széles öve alá csempészte.

– Hát, legalább arany lenne. Szerintem különben sem lennének ám a boszorkányok olyan rosszak, amilyennek néhányan leírják őket. Lenne jó pár férfi, akiről nem mondhatom el ugyanezt. Tudok egy pénzváltót, aki ilyesmivel is foglalkozna. De másikat nem kell adnod, amilyen kevesen ma vannak. Kérsz még sört?

Kábán bólintott, bár csaknem tele volt még a korsója. A nő elkacsázott. Barátok voltak, nem fogja kibeszélni senkinek, amit látott. Üldögélt az erszényre szegezett tekintettel. Megérkezett az újabb korsó, mielőtt rá tudta volna venni magát, hogy kinyissa, és megnézze az érméket. Mikor végül megtette, bőrkeményedésekkel teli ujjával a zacskóba túrt. Az aranymárkák csillogva verték vissza rá a lámpafényt. Mindegyiken ott éktelenkedett Tar Valon átkozott lángja. Gyorsan bekötötte az erszényt. Veszélyes érmék ezek. Egy-kettő még csak elmegy, de ennyiből, legtöbben ugyanazt a következtetést vonnák le, mint Nieda. Amellett fénygyermekek is voltak a városban, és bár Illianban nem tiltotta a törvény az aes sedai-okkal való üzletelést, ha egy fehérköpeny tudomást szerezne a dologról, sosem kerülne elöljáró elé. Akárkik voltak is ezek hárman, tettek róla, hogy biztos ne tegye egyszerűen el a pénzt, és maradjon itt, Illianban.

Még mindig aggodalmas töprengésébe elmerülten üldögélt, amikor Yarin Meldan, a Permet mindig komor, gólyaszerű elsőtisztje lépett a Borzba. Szemöldökét összevonta, közvetlenül hosszú orra fölé. Megállt az asztala előtt.

– Carn meghalt, kapitány.

Domon homlokráncolva nézett rá. Három emberét is megölték az utóbbi időben. Minden alkalommal, amikor elutasított egy keleti vidékekre szóló megbízást, végeztek eggyel. Az elöljárók nem tettek semmit. Éjszaka veszélyesek az utcák, mondták, a tengerészek pedig erőszakos, verekedős népség. Általában véve az elöljárók nemigen törődtek semmivel, ami a Parfümnegyedben történt, legalábbis, amíg köztiszteletben álló polgároknak nem esett bajuk.

– De hát, ezúttal elfogadtam – dünnyögte.

– És ez még nem minden, kapitány. Alaposan megdolgozták, késekkel, mintha ki akartak volna szedni belőle valamit. És már megint megpróbáltak néhányan fellopózni a Permetre. Alig egy órája. Végül a dokkőrség kergette el őket. Tíz napon belül harmadszor. Sosem láttam még ilyen kitartó kikötőpatkányokat. Az ilyenek szeretik, ha elülnek a dolgot, mielőtt újra próbálkoznának. És tegnap éjszaka valaki betört a szobámba, az Ezüst Delfinben. Elvittek némi ezüstöt, hogy azt higgyem, egyszerű rablók voltak, de például meghagyták a derékszíj csatomat, azt a gránátokkal és holdkövekkel kirakottat, pedig jól látható helyen volt. Mi folyik itt, kapitány? Az emberek félnek, és magam is kezdek kissé ideges lenni.

Domon felpattant.

– Riaszd a legénységet, Yarin. Szedd össze őket, és mondd meg nekik, hogy amint elegen lesznek a fedélzeten a kezeléséhez, a Permet kifut. – Zekéje zsebébe gyömöszölte a pergament, majd felkapta az erszényt, és az első tisztjét maga előtt tolva, elhagyta a fogadót. – Riaszd őket, mert aki nem érne oda időben, biza otthagyom a rakparton.

Meglökte a helyettesét, hogy futólépésben induljon el, majd a kikötő felé sietett. Még azok a haramiák is távol tartották tőle magukat, akik meghallották az erszénye csörgését, mert most úgy nézett ki, mint aki embert ölni megy.

Mire odaért, a legénység néhány tagja máris a kötélhágcsókon kapaszkodott a fedélzet felé. Mások mezítláb, futva közeledtek a kő rakparton. Nem tudták, miféle üldözőktől tarthat a kapitányuk, azt viszont igen, hogy mindig jó bevételt hoznak az útjai, és illiani szokás szerint, ebből a legénység is részt kapott.

A Permet huszonöt lépés hosszú, kétárbocos, széles hajó volt. Nemcsak a raktérben, a fedélzeten is volt rakomány részére fenntartott hely. Függetlenül attól, amit a cairhienieknek mondott – már ha azok voltak –, meggyőződése szerint, szükség esetén bírná a nyílt tengert. A Viharok Tengere nyáron csendesebb.

– Muszáj lesz bírnia – dünnyögte, azzal levonult a kabinjába. Az erszényt az ágyra dobta. A fekhelyet, mint a zord kabin minden más berendezési tárgyát, szilárdan a hajótesthez rögzítették. Előkotorta a pergament. Meggyújtotta a plafonba erősített, forgókampón lógó olajlámpást, majd alaposan megvizsgálta a lepecsételt iratot. Ide-oda forgatta, mintha így a kibontása nélkül is el tudná olvasni, ami benne áll. Zörögtek az ajtón. Összevonta a szemöldökét.

– Gyere be.

Yarin dugta be a fejét.

– Mindenki a fedélzeten van, három kivételével, akit nem találtam. De szétkürtöltem a hírt, úgyhogy hamarosan minden kocsmában, bordélyban és játékbarlangban tudni fogják, hogy indulunk. Itt lesznek, mielőtt eléggé kivilágosodna, hogy nekivágjunk a folyónak.

– A Permet most rögtön kifut. A tengerre.

Yarin persze rögtön sorolni kezdte a kifogásait, fölhozta a sötétséget, a dagályt, hogy a Permetet nem a nyílt tengerre építették, de Domon leállította.

– Most azonnal! A legmélyebb apály idején is elférünk a homokpad fölött. Ugye nem felejtetted még el, hogy kell a csillagok alapján vitorlázni? Futtasd csak ki. Szólj, ha elhagytuk a hullámtörőt.

Elsőtisztje habozott – Domon sosem szokta hagyni, hogy egy nehezebb manővert a jelenléte és személyes irányítása nélkül hajtsanak végre, márpedig éjszaka kihajózni, igencsak veszélyes, bármilyen lapos fenekű is a Permet –, majd bólintott és eltűnt. Hamarosan hangosan kiáltva kiadott parancsai és meztelen lábak dobogása hallatszott be a kabinba. Domon nem törődött a zajokkal, de még az sem érdekelte, amikor a hajó meglódult, elkapta a dagály.

Végül kinyitotta a lámpát, és a lángba dugta a kését. Füstcsík kunkorodott a plafon felé, ahogy a pengéről leégett az olaj. Még mielőtt izzani kezdett volna a fém, odébb tolta az asztalán fekvő térképeket, simára préselte rajta a pergament, majd lassan a pecsétviasz alá tolta a forró acélt. A pecsét levált az alsó pergamenről, a felső felemelkedett.

Egyszerű, rövid szöveg volt, megszólítás, bevezetés nélkül. Olvasás közben, lassan gyöngyözni kezdett a homloka.

E levél átadója árnybarát, akit Cairhienben gyilkosságokért és más sötét bűnökért üldöznek, amelyek közül még a legkisebb a Mi személyünktől való lopás. Elvárjuk öntől, hogy fogja el eme személyt, és vegyen el tőle mindent, amit a birtokában talál, a legkisebb apróságokig. Képviselőnk majd elviszi, amit Tőlünk lopott. Minden, ami e személy birtokában van, eltekintve attól, amire Mi tartunk igényt, az ön jutalma lesz, amiért elfogta. Magát az elvetemült gonosztevőt, legjobb, ha nyomban fölakasztatja, hogy Árnyékszülte, förtelmes tettei, ne szennyezhessék tovább a Fényt.

Saját kezűleg lepecsételve

Galldrian su Riatin Rie

Cairhien királya

A Sárkány-fal védelmezője által

Alul, vékony viaszrétegbe, Cairhien felkelő napos pecsétjét nyomták, továbbá a Riatin ház ötcsillagos címerét.

– A Sárkány-fal védelmezője, meg az öreganyám – morogta Domon. – És még lenne bőr a képén, továbbra is így hívnia magát.

Alaposan, közelről is megvizsgálta az aláírást és a pecséteket. Egészen közel tartotta a levelet a lámpához, hogy jobban lásson. Egészen a pergamenbe nyomta az orrát. A pecséteken azonban így sem talált hibát, az aláírást illetőleg, pedig Galldrianét sosem látta még. Ha nem maga a király írta alá, gyanította, hogy bárki is volt, nagyon gondosan utánozta az uralkodó macskakaparását. Különben sem igen számít. Tearben a levél egy illianit azonnal, mérlegelés nélkül, akasztófára juttatna. De Mayene-ben is, olyan erős az államocskában a teari befolyás. Igaz, éppen nincs háború, a két város hajói szabadon befuthatnak egymás kikötőibe, élénk a kereskedelem, de az illianiakat továbbra is éppoly kevéssé szeretik Tearben, mint fordítva. Különösen, ha valaki felakasztására ilyen jó ürügy adódik.

Majdnem a lángba dugta a pergament – veszélyes dolog magánál tartani, a világ bármely táján baja lehet belőle –, végül mégis gondosan egy, az íróasztala mögött nyíló titkos rekeszbe rejtette, amit a fal egy panelje takart. Ez utóbbit csak ő tudta, hogyan lehet kinyitni.

– Minden, ami a birtokomban van, mi?

Jó ideje gyűjtötte a régiségeket, már amennyire ezt egyáltalán megtehette így, hogy hajón lakott. Amit megvenni nem tudott, lévén túl drága vagy túl nagy, annak csak a látványát, emlékét őrizte meg. Az elmúlt idők, letűnt korok számtalan kézzelfogható maradványa, eme kisebb-nagyobb csodák, amelyek a világ minden táján megtalálhatók, voltak azok, amelyek annak idején, még gyerekkorában a hajózáshoz vonzották. Ezért állt be már gyermekfővel hajósinasnak. Legutóbbi, maradoni útján négy tárggyal bővítette a gyűjteményét. Márpedig, akkor kezdődött az állandó, árnybarátok általi üldöztetése. Egy darabig még trallokok általi is. Úgy hallotta, Fehérhíd városát közvetlenül azután égették föl, hogy ő kihajózott onnan. És azt beszélték, hogy ott még myrddraalok is voltak, nemcsak trallokok. Ez volt az, így együttesen, ami először meggyőzte, hogy nem csak képzelődik, ami miatt már az első megbízást is gyanakodva fogadta. Az egy egyszerű, teari út lett volna, de túl sok pénzt ígértek, és meglehetősen átlátszó mesével próbálták megmagyarázni, miért.

A ládájába túrt, az asztalára pakolta a Maradonban vett tárgyakat. Egy fénypálca. A fénypálcák állítólag a Legendák Korából származnak. Egy biztos, ma már senki nem képes előállítani őket. Drága dolog, és ritkább, mint egy becsületes elöljáró. Egyszerű üvegrúdnak nézett ki. Vastagabb volt a hüvelykujjánál, és valamivel rövidebb, mint az alkarja. De ha kézbevette, fényesebben világított, mint egy olajlámpás. Sajnos törékeny is volt, mint az üveg. Majdnem elveszítette a hajóját a tűzben, amit az első fénypálcája okozott.

Aztán egy kis, kortól megbarnult elefántcsont-szobrocska. Kardot tartó férfialakot ábrázolt. A fickó, akitől vette, azt állította, hogy ha elég sokáig fogja az ember, kezd melege lenni tőle. Hát neki sosem volt, sem bárki másnak a legénységből, akivel kipróbáltatta, de mindenesetre régi volt, ő pedig ennyivel is beérte.

A harmadik, valamilyen oroszlán nagyságú macskaféle koponyája volt. Olyan öreg, hogy megkövesedett. Csakhogy, egyetlen oroszlánféleségnek sincs ilyen óriási, több mint egy arasznyi, agyarszerű szemfoga. Végül egy vastag, nagyjából emberfejnyi átmérőjű korong. A fele fekete, a fele fehér. A két szín hullámvonalban találkozott. A maradoni boltos azt állította, hogy a Legendák korából való, de ő maga láthatólag nem hitte, csak neki akarta bemagyarázni. Domon azonban épp csak egy keveset alkudozott, azt is csak megszokásból, mert ő felismerte, amit a boltos nem; az aes sedai-ok ősi szimbólumát, a Világtörés előttről. Nem igazán veszélytelen ilyesmit birtokolni, de nem is olyasmi, amit csak úgy otthagyhat valaki, aki imádja a régiségeket.

Ráadásul szívkőből volt. A boltos ezt már nem is merte hozzátenni a többi, saját maga szerint, hazugsághoz. Hiszen egy maradoni folyóparti bolt tulajdonosának, a legkisebb cuendillarból készült tárgy megvásárlása is messze meghaladná az anyagi lehetőségeit.

A korong sima és kemény volt a kezében. Cseppet sem tűnt értékesnek, hacsak nem a kora miatt. Ennek ellenére, attól tartott, hogy emiatt vannak a sarkában az üldözői. Fénypálcákat, elefántcsont szobrocskákat, sőt, még megkövesedett csontokat is látott már máskor is, máshol is. De még ha tényleg a korongot akarják is, el nem tudta képzelni, miért. Most már abban sem volt egészen biztos, kik is tulajdonképpen az üldözői. Tar Valon-i márkák, és egy ősi, aes sedai szimbólum. Az ajkát dörzsölgette. A félelemtől megkeseredett a szájíze.

Kopogtak. Letette a korongot, majd egy kiterített térképpel takarta le az asztalán heverő tárgyakat.

– Gyere.

Yarin belépett.

– Elhagytuk a hullámtörőt, kapitány.

Domonon meglepetés villant át, majd harag. Magára volt mérges. Soha nem lett volna szabad ennyire a gondolataiba merülnie. Még azt sem vette észre, hogy a Permetet már meg-megemelik a hullámok.

– Irány nyugat, Yarin. Menj hát, intézkedj.

– Ebou Dar, kapitány?

Nem, az nincs elég messze. Nem biza. Vagy kétezer mérfölddel közelebb van, mint kéne.

– Igen, kikötünk ott, de csak amíg beszerzek néhány térképet, meg telitöltjük a vizeshordókat. Aztán, irány nyugat. Úgy ám.

– Nyugat? Tremalking? A Tengeri Nép igencsak szűkmarkú a kereskedőkkel, ha nem a saját népéből valók.

– Nem. Az Aryth-óceán, Yarin. Tarabon és Arad Doman között bőven van kereskedelem, hajó pedig alig. Nemigen szeretik azok a tengert, úgy hallottam. Azután meg ott az a rengeteg kis városka Tomafőn, mindegyik független minden országtól. Még saldaeai prémeket és jégborsot is felvehetünk, mert Bandar Ebanba azt is visznek.

Az elsőtiszt a fejét ingatta. Mindig mindennek a sötét oldalát nézte. De jó tengerész volt.

– A prémek és a bors ott többe kerül, mintha a folyón mennénk föl értük, kapitány. Amellett úgy hallom, valami háború van arrafelé. Ha Tarabon és Arad Doman háborúznak, lehet, hogy nem lesz köztük kereskedelem. Kétlem, hogy pusztán csak a tomafői városkákból sokat kereshetnénk, még ha azok esetleg biztonságosak is. Még Falme sem valami nagy, pedig messze az a legnagyobb.

– A taraboniak és a domaniak mindig is Almoth-alföldön és Tomafőn civakodtak. Még ha ezúttal háborúvá fajult is a dolog, kereskedni valót ilyenkor is találni köztük, ha óvatos az ember. Irány nyugat, Yarin.

Mikor az elsőtiszt visszament a fedélzetre, Domon a korongot is gyorsan a titkos rekeszbe dugta, a többit pedig a ládája aljáig gyömöszölte. Legyenek bár árnybarátok vagy aes sedai-ok, nem fogok arra menni, amerre ők szeretnék. A Szerencse csípjen meg, nem én!

Hónapok óta először érezte magát biztonságban. Mikor fölért a fedélzetre, a Permet éppen megfordult, elkapta a szelet, nyugatra szegezte az orrát, majd nekivágott az éjsötét tengernek.

Tizedik fejezet

A vadászat megkezdődik

Ingtar meglehetősen gyors iramot diktált, egy hosszú utazás kezdetéhez képest. Olyannyira, hogy Rand kissé aggódni kezdett a lovak miatt. Igaz, órákig bírják az ügetést, csakhogy a nap nagy része még hátra volt, és ki tudja, még hány napig fog tartani az üldözés. Ezt az iramot nézve, viszont mintha Ingtar már az első napon utol szándékozna érni a Kürt elrablóit. Lehetőleg már az első órában. Ahogy visszagondolt a férfi hangjára, amikor az esküt tett az Amyrlin Trón előtt, nem lett volna meglepve, ha tényleg ilyesmit forgatna a fejében. De azért tartotta a száját. Ingtar úr volt a parancsnok, és bármilyen barátságosan bánt is vele, bizonyára nem venné jó néven, ha egy juhász akarná tanácsokkal ellátni.

Hurin egy lépéssel Ingtar mögött lovagolt, de valójában ő, a szaglász volt az, aki dél felé vezette őket, ő mutatta a nemesúrnak is az utat. Hullámos, erdős dombokkal borított tájon jártak. Sűrűn álltak a fenyők, a tölgyek, az örökzöldek. Az útvonal azonban, amit Hurin követett, nyílegyenesen haladt, sosem tért el az iránytól, kivéve, amikor időnként megkerült egy-egy meredekebb, nagyobb dombot, kisebb hegyet, amit kikerülni nyilvánvalóan gyorsabb volt, mint megmászni. A szürke baglyos lobogó vígan lengedezett a szélben.

Rand megpróbált Mattel és Perrinnel lovagolni, csakhogy amint a csapat végére maradt és melléjük zárkózott, Mat megbökte Perrint, mire a kovácslegény kelletlenül az oszlop élére lovagolt vele. Mivel úgy érezte, semmi értelme, hogy egyedül lovagoljon a menet végén, visszament előre, csakhogy, akkor meg inkább hátra maradtak. Perrin megintcsak Mat nógatására.

Vigye el őket a fene. Hiszen csak bocsánatot akarok kérni. Magányosnak érezte magát. De a legrosszabb az volt, hogy tudta, csak magát okolhatja.

Egy dombtetőre érve, Uno leszállt a lováról, megvizsgálta a paták által föltúrt talajt. Megpiszkált egy-két lóürüléket, majd felmordult.

– Fene gyorsan haladnak, méltóságos uram. – Különös hangja volt. Ha beszélt, akkor is úgy tűnt, mintha kiabálna. – Egy órával sem kerültünk közelebb hozzájuk. Fenébe is, lehet, hogy még vesztettünk is egy rohadt órát. Ha továbbra is így rohannak, kinyírják a francos lovaikat. – Az egyik patanyomra mutatott. – Az nem lótól van. Hanem egy tetves tralloktól. Ott is van egy pár rohadt kecskenyom.

– Utolérjük őket – jelentette ki Ingtar zordan.

– De a lovaink, méltóságos uram. Semmi értelme halálba hajtanunk őket, mielőtt tényleg utolérnénk azokat a szemét dögöket. Még ha ők tényleg kinyiffantják is a sajátjaikat, azok a nyavalyás trallokok tovább bírják, mint a lovak.

– Utolérjük őket. Lóra, Uno!

Uno Randre nézett egyetlen szemével, majd megvonta a vállát, és visszamászott a nyeregbe. Ingtar vágtában vezette le őket a lejtőn. Félig csúszva érkeztek a völgybe. A következő emelkedőt is galoppban mászták meg.

Vajon miért nézett úgy rám? – tűnődött Rand. Uno azok közé tartozott, akik sosem voltak túl barátságosak vele. Igaz, Masema nyílt ellenszenvét sem mutatta azért. Amellett, Uno senkivel sem cimborált, néhány hozzá hasonló, őszülő veterántól eltekintve.

Ő azért már csak nem hiszi el azt a buta mesét, hogy nemesúr vagyok?

Uno, ideje nagy részét, az előttük elterülő táj vizslatásával töltötte. Amikor észrevette, hogy Rand őt figyeli, farkasszemet nézett vele, de egy szót sem szólt. Nem mintha ebből túl sok következtetést lehetett volna levonni. Ingtarnak is mindig keményen a szemébe nézett. Ő már csak ilyen volt.

Az árnybarátok – és kik mások lehettek volna, merengett Rand, igaz, Hurin folyton „valami még rosszabb”-ról dünnyögött –, akik a Kürtöt ellopták, olyan útvonalat választottak, ami egyetlen falu közelébe sem ment. Látott ugyan néha településeket egy-egy domb tetejéről, de azok mindig egy másik, jó mérföldre fekvő dombon voltak, vagy még messzebb. Egyhez sem kerültek annyira közel, hogy az embereket is látni lehessen az utcákon. Vagy hogy az utcákon lévők kivehették volna az árnybarátok csapatát, amikor az erre járt.

Néha tanyákat is láttak, mélyre nyúló tetővel, magas istállóval, füstölgő kéményekkel, dombok tetején, oldalában, vagy éppen a völgyekben, de egyik sem volt elég közel, hogy a paraszt láthatta volna azokat, akikre vadásztak.

Végül még Ingtar is kénytelen volt ráébredni, hogy a lovak nem sokáig bírják már ezt az iramot. Rand hallotta, ahogy dünnyögve káromkodik. Vaskesztyűs kezével a combját csapkodta. Végül azonban, csak parancsot adott a megállásra. Leszálltak, és vezették az állatokat, úgy kocogtak tovább, dombra föl és völgybe le. Egy mérföldet haladtak így, majd visszaültek a nyeregbe. Aztán megint leszálltak, megint futólépés. Egy mérföld kocogás, egy mérföld lovaglás. Föl a lóra, le a lóról.

Rand egyszer meglepve vette észre, hogy Loial vigyorog. Épp vezették a hátasaikat, egy dombra kapaszkodtak fel. Meglehetősen fáradtan, nehézkesen. Az ogier, amikor megismerte, nem szerette a lovaglást, sem a lovakat, ez tény, de azt hitte, mostanra már rég túl van az ilyesmin.

– Szeretsz futni, Rand? – nevetett Loial. – Én igen. Stedding Shangtaiban én voltam a leggyorsabb. Egyszer még egy lovat is lehagytam.

Rand erre csak a fejét rázta. Túlságosan ki volt fulladva, hogy megszólaljon. Matet és Perrint kereste a szemével, de azok még mindig az oszlop végén haladtak. Túl sokan voltak köztük, hogysem ki tudta volna venni őket. El nem tudta képzelni, a shienariak, akiken még páncél is volt, hogy bírhatják. Egyikük sem lassított, vagy panaszkodott. Uno még csak izzadni sem látszott. A zászlóvivő kezében egyszer sem remegett meg a szürke baglyos lobogó.

Gyorsan haladtak, mégis eljött a szürkület anélkül, hogy megpillantották volna az üldözötteket. Csak a nyomaikat látták. Ingtar végül, kelletlenül bár, de megállította a csapatot. Az erdőben vertek tábort az éjszakára. A shienariak minden sietség nélkül, mégis gyorsan, céltudatosan, hatékonyan raktak tábortüzeket, verték le a cölöpöket és feszítették ki köztük a köteleket, amire a lovak kantárát fűzték. Láthatóan rengetegszer végigcsinálták már ezt. Ingtar hat őrt állított az első őrségre, három párat.

Rand legelső dolga volt megkeresni a csomagját a vezetéklovak málhakosaraiban. Nem volt nehéz – a málha nagy része ellátmány és felszerelés volt, személyes holmi alig akadt –, de amikor megtalálta a batyuját és kibontotta, akkorát kiáltott, hogy minden katona fölpattant, és kardot rántott.

Ingtar futva érkezett.

– Mi az? Béke, csak nem jutott be valaki a táborba? Nem hallottam, hogy jeleztek volna az őrök.

– Csak a zekék miatt volt – morogta Rand. Vadul meredt a csomagja tartalmára. Az egyik zeke fekete volt, ezüstfonállal hímezve, a másik fehér, aranyhímzéssel. Mindkettő gallérján gémek, és egyik sem volt kevésbé díszes, mint a vörös, amit éppen viselt. – A szolgák azt mondták, két jó, használható zeke van a batyumban. Nézze!

Ingtar a hátára csatolt tokba dugta a kardját. A többi katona is visszaült lassan, az időközben már vígan lobogó tábortüzek mellé.

– Hát, használhatóak is.

– De hát, ezeket nem hordhatom. Nem mászkálhatok állandóan így kiöltözve.

– Miért ne hordhatnád őket? A zeke az zeke, és kész. Úgy hallottam, maga Moiraine Sedai döntötte el, mit csomagoljanak be neked. Lehet, hogy az aes sedai-ok nem igazán vannak tisztában vele, mit visel egy férfi a harcmezőn. – Ingtar elvigyorodott. – Miután elkaptuk a trallokokat, talán rendezünk egy lakomát. Legalább te ki leszel öltözve rá, ha senki más nem is – mondta, azzal visszasétált a tábortüzekhez.

Rand, amióta a shienari nemes megemlítette Moiraine-t, dermedten állt. A zekéket bámulta. Ezt meg miért csinálta? Akármit tervez is, nem hagyom, hogy befolyásoljanak. Visszacsomagolta a batyut, majd visszatette a málhakosárba. Ha mást nem, mászkálhatok meztelenül, gondolta keserűen.

A shienariak, ha hadjáraton voltak, váltották egymást a szakácsi posztban. Ezúttal Masema kevergette a kondér tartalmát. Hagymából, paszternákból és szárított húsból készült pörkölt illata lengte be a tábort. Először Ingtar kapta meg a vacsoráját, aztán Uno, mindenki más azonban sorba állt, egyszerűen érkezési sorrendben. Masema nagy merőkanálnyi pörköltet loccsantott Rand tányérjába. Rand gyorsan hátralépett, nehogy a kifröccsenő étel a ruhájára kerüljön. Leforrázott hüvelykujját szopogatva adott helyet a következőnek. Masema, arcán merev vigyorral nézett utána. A szeme viszont cseppet sem volt vidám. Ekkor azonban odajött Uno, és pofon vágta.

– A rohadt mindenségit, nem hoztunk annyit, hogy a kurva földre locsold – mondta a félszemű veterán. Majd Randre nézett, és távozott. Masema a fülét dörzsölgette, de közben gyilkos pillantást küldött Rand után.

Rosszindulatának célpontja Ingtarhoz és Loialhoz csatlakozott, akik egy terjedelmes lombozatú tölgyfa alatt üldögéltek. A nemesúr közben levette a sisakját, és maga mellé tette a földre, egyébként azonban teljes páncélzatban maradt. Mat és Perrin is ott ült már, éhesen faltak. Mat széles vicsorral reagált Rand zekéjére, Perrin azonban alig nézett fel. Aranyszín szemei így is világítottak a tüzek fényében, mielőtt újra a tányérjára szegezte a tekintetét.

De most legalább nem hagytak faképnél.

Törökülésbe helyezkedett, Ingtar túloldalán.

– Csak tudnám, miért néz rám Uno állandóan. Valószínűleg, ez a francos zeke az oka.

Ingtar szájában megállt a falat, elgondolkozott. Végül így szólt:

– Bizonyára azon tűnődik, vajon méltó vagy-e a gémjelű kardra.

Mat hangosat horkantott, a nemesúr azonban nem zavartatta magát, nyugodtan folytatta:

– Ne hagyd, hogy felbosszantson. Agelmar nagyúrral is úgy bánna, mint egy friss újonccal, ha tehetné. Illetve Agelmarral valószínűleg pont nem, de mondjuk, bárki mással. Mocskos a szája, de gyakran ad hasznos tanácsokat. Nem is csoda; már akkor katona volt és hadjáratokban vett részt, amikor én még meg sem születtem. Hallgass a tanácsaira, ne törődj vele, hogy beszél, és jól ki fogsz jönni Unóval.

– Azt hittem, olyan, mint Masema – mondta Rand, majd pörköltet lapátolt a szájába. Forró volt, de azért lenyelte. Fal Dara elhagyása óta még nem ettek, ráadásul nem is reggelizett. Indulás előtt túl ideges volt. Hangosan korgott a gyomra, jelezve, igencsak ideje volt már törődnie vele. Azon gondolkozott, vajon segítene-e valamit, ha megmondaná Masemának, ízlett az étel. – Ő úgy tesz, mintha gyűlölne, de nem értem, miért.

– Masema három évig szolgált a keleti végeken. Ankor Dailban, az aielek ellen. – Ingtar összevont szemöldökkel kevergette a pörköltjét. – Persze nem akarok kérdezősködni. Ha Lan Dai Shan és Moiraine Sedai azt állítja, hogy Andorból való vagy, a Folyóközből, akkor az úgy is van. Csakhogy Masema nem tudja kiverni a fejéből az aielek képét, és amikor rád néz... – Megvonta a vállát. – Nem kérdezősködök.

Rand a tányérjába ejtette a kanalát. Nagyot sóhajtott.

– Mindenki valaki másnak hisz, mint aki vagyok. A Folyóközben születtem, Ingtar. Dohányt termesztettem T... az apámmal, meg a juhait gondoztam. Ez vagyok én. Paraszt és juhász, a Folyóközből.

– Tényleg a Folyóközből való – mondta megvetően Mat. – Együtt nőttem föl vele, bár most már nem is hinné az ember. Ha még ezt az aiel ostobaságot is a fejébe ülteti a többi hasonló mellé, csak a Fény tudja, mivel jön elő megint. Legközelebb talán aiel nagyúr lesz.

– Nem – szólt közbe Loial. – Tényleg úgy néz ki. Ha emlékszel, Rand, egyszer megjegyzést is tettem rá, mert akkor még nem ismertelek eléggé benneteket, embereket. Emlékszel? „Míg eltűnik az árnyék, míg elfogy a víz, vicsorogva megyünk az Árnyékba; utolsó leheletünkkel is sikoltva átkozódunk, hogy Szemfényvesztő szemébe köphessünk a Végső Napon”. Rémlik már?

Rand a tányérjába meredt. Tekerj egy shoufát a fejed köré, és máris igazi aiel vagy. Ezt Gawyn mondta, Elayne-nek, Andor leányörökösének a bátyja. Mindenki valaki másnak hisz, mint aki vagyok.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Mat. – Ez a Sötét Úr szemébe köpés?

– Az aielek mondják, hogy addig fognak harcolni – felelte Ingtar. – És el is hiszem. A házalóktól és a mutatványosoktól eltekintve, ők két részre osztják a világot. Vannak ők, aztán mindenki más ellenség. Ezt Cairhiennel kapcsolatban megváltoztatták ötszáz évvel ezelőtt, csak ők maguk tudják, miért, de nem hiszem, hogy ez valaha is megismétlődne még egyszer.

– Hát, nem valószínű – sóhajtott Loial. – De azért az utazónépet, a tuatha'anokat is hagyják átkelni a Pusztán. És az ogiereket sem tartják az ellenségüknek, bár nem hiszem, hogy bármelyikünknek is a Pusztába támadna kedve menni. Ők viszont eljönnek néha Stedding Shangtaiba, kereskedni. Főleg dalolt fa érdekli őket. De kemény emberek, az igaz.

Ingtar bólintott.

– Bár nekem is lenne néhány olyan kemény katonám, mint ők. Vagy akár csak fele olyan.

– Ez most vicc? – nevetett Mat. – Ha csak egy mérföldet kellene szaladnom annyi vasban, amennyi magukon van, összeesnék, és egy hétig aludnék. Maguk meg nem egy, de több mérföldet is lefutottak ma.

– Az aielek bizony kemények – jelentette ki Ingtar. – A nők éppúgy, mint a férfiak. Harcoltam ellenük, tudom. Ötven mérföldet futnak, aztán rögtön leállnak csatázni. Mindegyik egy két lábon járó halál, még fegyvertelenül is. Márpedig nagyon is jók a fegyvereik. Csak kardot nem használnak, soha. Azt valamiért még csak megérinteni sem hajlandók. És lovagolni sem. Nem mintha szükségük lenne rá. Ha kardod van, az aielnek pedig csak a puszta keze, egyenlő a küzdelem. Már ha elég jó vagy. Marhát és kecskét tenyésztenek, ahol te vagy én még a nap végét sem érnénk meg. Előbb elvinne a hőguta vagy a szomjhalál. Nagy sziklatornyokba vájják a falvaikat a Pusztában. A Világtörés óta léteznek, vagy legalábbis nem sokkal később jelenhettek meg. Sasszárny Artur megpróbálta leigázni őket, de véres fejjel menekült vissza a Sárkány-fal innenső oldalára. Az volt az egyetlen komoly veresége. Az Aiel-puszta napközben izzó katlan, éjszaka jégverem. Az aielek meg rádnéznek, azzal a szigorú, kék szemükkel, és kijelentik, hogy nincs hely a világon, ahol szívesebben lennének. És még csak nem is hazudnak. Ha valaha is nyugatra akarnának költözni, bizony nehezen tudnánk megállítani őket. Már az Aiel háború is három évig tartott, pedig abban csak négy vett részt, a tizenhárom törzsből.

– Csak, mert szürke szemeket örökölt az anyjától, attól még nem aiel – jegyezte meg Mat.

Ingtar megvonta a vállát.

– Ahogy mondtam, nem teszek fel kérdéseket.

Mikor Rand végre lefeküdt aludni, csak úgy zúgott a feje a kellemetlen gondolatoktól. Igazi aiel, Moiraine Sedai azt állítja, a Folyóközből való vagy. Az aielek egészen Tar Valonig feldúlták az országot. A Sárkánybérc lejtőin született. Az Újjászületett Sárkány.

– Nem hagyom, hogy befolyásoljanak – dünnyögte. Sokáig kellett még várnia az álomra.

Ingtar már napkelte előtt tábort bontatott. Keleten még csak vöröslöttek a felhők, a közeledő nappal ígéretétől, még harmat lepte a leveleket, de ők már megreggeliztek, és dél felé lovagoltak. A nemesúr ezúttal felderítőket is kiküldött, és bár továbbra is kemény iramban haladtak, most már legalább nem lóhalálában. Úgy látszik, rájött végre, hogy nem érjük utol őket egyetlen nap alatt, gondolta Rand. A nyomok továbbra is dél felé vezettek, Hurin állítása szerint. Aztán, két órával napkelte után, az egyik felderítő vágtában tért vissza.

– Elhagyott tábor van előttünk, uram. Ott, azon a dombtetőn. Legalább harmincan vagy negyvenen lehettek ott, tegnap éjszaka.

Ingtar megsarkantyúzta a lovát, mintha legalábbis azt közölték volna vele, hogy az árnybarátok még most is ott vannak.

Rand kénytelen volt tartani vele a lépést, különben eltaposták volna a mögötte vágtába ugrató shienariak.

Nem sok látnivaló volt. Tábortüzek hideg hamuja, jól elrejtve a fák között. Itt-ott vacsoramaradványok. Egy szemétdomb, túl közel a tüzekhez, amin máris legyek hada zümmögött.

Ingtar megállította a csapatot, még a táboron kívül, majd leszállt a lováról, és gyalog ment tovább, Unóval az oldalán. A talajt vizsgálgatták. Hurin körbelovagolta a tisztást, úgy szimatolt. Rand a lován maradt, akárcsak a csapat többi tagja. Nem vágyott rá különösebben, hogy közelebbről is megnézzen egy helyet, ahol trallokok és árnybarátok táboroztak. És egy Enyész. Meg valami még rosszabb.

Mat gyalog mászta meg a domboldalt, majd besétált a táborba.

– Ilyen lenne egy árnybarát tábor? Hát, egy kicsit büdös, de egyébként nem mondhatnám, hogy bármi különös lenne rajta. Olyan, mint bármelyik másik. – Belerúgott az egyik hamuhalomba. Égett csontdarab gördült elő. Lehajolt, fölvette. – No, vajon mit esznek az árnybarátok? Nem birkacsontnak néz ki. Sem marhának.

– Itt gyilkosságot követtek el – mondta gyászosan Hurin. Zsebkendővel dörzsölgette az orrát. – Sőt, még annál is rosszabbat.

– Trallokok is voltak itt – mondta Ingtar, egyenesen Mat szemébe nézve. – Felteszem, megéheztek, és az árnybarátok épp kéznél voltak. – Mat ledobta a megfeketedett csontot, mintha megégette volna a kezét. Úgy nézett ki, mindjárt rosszul lesz.

– Már nem dél felé haladnak, méltóságos uram – jelentette ki Hurin. Rögtön mindenki felé fordult. Visszafelé mutatott, északkeleti irányba. – Úgy látszik, végül úgy döntöttek, mégiscsak megpróbálják elérni a Fertőt. Talán meg akartak kerülni minket. Talán csak félrevezetésképpen indultak délre. – A hangja alapján, ezt maga sem hitte igazán. Inkább értetlennek tűnt.

– Akármit akartak is – vicsorgott Ingtar –, most elkapom őket! Lóra!

Alig több mint egy órával később, azonban Hurin megállította a lovát.

– Megint irányt változtattak, uram. Újra dél felé tartanak. És itt is megöltek valakit.

A két domb közötti vájatban, ahol épp tartózkodtak, nem volt hamu, de néhány perces kereséssel megtalálták a testet. Egy férfi volt, összegömbölyödve. Egy bokor alá dugták. A tarkóját bezúzták. Szemei kidülledtek az ütés erejétől. Senki nem ismerte, noha shienari ruhákat viselt.

– Nem pazaroljuk az időt, árnybarátok eltemetésével – morogta Ingtar. – Irány dél! – Szinte még el sem hagyta a száját az utasítás, ő maga már engedelmeskedett is neki.

Végül azonban, ez a nap is úgy telt, mint az előző. Uno időnként megvizsgálta a nyomokat és a hátrahagyott ürüléket, majd kijelentette, hogy valamivel közelebb kerültek az üldözöttekhez. Eljött a szürkület, de még csak meg sem pillantották a trallokokat vagy az árnybarátokat. Másnap reggel újabb elhagyott táborhelyet találtak. Hurin szerint, újabb gyilkosság is történt. A Kürt elrablóinak csapata megint elfordult, ezúttal északnyugatra. Kevesebb, mint két órát követték az új csapást, mikor újabb testre bukkantak, egy férfiéra, akinek fejszével hasították szét a fejét. Itt újból irányt változtattak. Ismét dél. Megint behoztak valamit a lemaradásukból, Uno nyomolvasása szerint. Ettől függetlenül, ezúttal sem láttak semmit sötétedésig, csak néhány távoli tanyát. És a következő nap is ugyanígy telt. Irányváltoztatások, halottak. És az azután következő is.

Minden egyes nappal közelebb kerültek egy kicsit a vadhoz, amit űztek, de Ingtar már majd' felrobbant. Egyszer, mikor reggel megint irányt változtatott a nyom, megjegyezte, hogy egyenesen át kéne vágniuk a következő hurokig, ahol megint délre tart a csapás. Azzal is időt nyernének. De mielőtt bárki megszólalhatott volna, ő maga jelentette ki, hogy ez nem jó ötlet. Hátha ez egyszer éppen nem fordulnak dél felé. Mindenkit siettetett. Kijelentette; korábban kell indulniuk, és teljes besötétedésig kell lovagolniuk. Emlékeztette a csapatot a felelősségre, amit az Amyrlin Trón a vállukra tett, hogy szerezzék vissza Valere kürtjét, és ne hagyják, hogy bármi is eltántorítsa ettől őket. Beszélt a dicsőségről, amiben részük lesz, hogy történetekben, krónikákban emlékeznek meg majd a nevükről. Mutatványos-mesékben, bárdok énekeiben dicsőítik majd őket, mint a Kürt megtalálóit. Csak beszélt, beszélt, mintha képtelen lenne elhallgatni. Úgy fürkészte a láthatárt, mintha egyedül a csapás végén találhatná meg a Fényt. Még Uno is kérdő pillantásokat kezdett küldözgetni felé.

Így érkeztek el az Erininhez.

Rand szerint még csak falunak sem igazán lehetett hívni. A fák között ült a lován. Egyhelyben állva nézett fel a fél tucat fazsindelyes, csaknem a földig érő tetejű, kis házra. A település egy dombtetőn terült el. Az épületek a folyóra néztek a reggeli napfényben. Ritkán járt erre ember. Alig néhány órája bontottak tábort, de már rég meg kellett volna találniuk az árnybarátok pihenőhelyét, ha azok továbbra is az eddigi szokásaikat követték. Csakhogy semmi ilyesmire nem bukkantak.

Maga a folyó, nem is igen hasonlított a történetek szélesen hömpölygő Erininjére, itt, ilyen közel a Világ gerincebeli eredéséhez. Talán hatvanlépésnyi, gyorsan surranó víz, a túlsó partig. Utóbbit fasor szegélyezte. Bárkaszerű komp, a folyó felett feszülő, vastag kötélhez erősítve. A túlsó parthoz simulva ringatózott.

A nyom, ez alkalommal, egyenesen az emberek lakta település felé vezetett. Egyenesen a dombon álló házak irányába. Az egyetlen, kövezetlen utcán, ami körül az épületek csoportosultak, senki nem mozdult.

– Csapda, méltóságos uram? – szólalt meg halkan Uno.

Ingtar kiadta a szükséges parancsokat. A shienariak kicsatolták a kopjájukat, majd megkerülték a települést, gyűrűbe fogták azt. Ingtar kézjelére, egyszerre négy irányból vágtattak a házak közé. Ide-oda cikázó pillantással, előreszegezett kopjákkal robogtak be. Jókora porfelhőt csaptak. Semmi nem mozdult rajtuk kívül. Meghúzták a gyeplőt, megálltak. Kezdett leülepedni a por.

Rand visszatette a tegezbe a nyilat, amit eddig a húrra fektetve tartott, majd visszaakasztotta az íjat a hátára. Mat és Perrin is követték a példáját. Loial és Hurin csak várakoztak tovább, ahol Ingtar hagyta őket. Aggodalmas tekintettel figyeltek.

Ingtar intett, mire Rand és a többiek fellovagoltak a dombra, a shienari katonákhoz.

– Nem szeretem a szagát ennek a helynek – dünnyögte Perrin, mikor a házak közé értek. Hurin kérdőn nézett rá, mire a szaglászra meredt, amíg az le nem sütötte a szemét. – Bűzlik.

– Azok a rohadt árnybarátok és trallokok, egyenesen átvonultak, uram – mutatott Uno a néhány megmaradt nyomra, amit még nem tapostak szét a shienari lovak patái. – Egyenesen a tetves kompig. Azt meg a túlsó parton hagyták, a franc esne beléjük. A rohadt vér és hamu! Fene szerencsénk van, hogy nem vágták egyszerűen el a kötelet. Egyszerűen elsodorta volna a francos csónakot a folyó.

– De hol vannak az itt lakók? – kérdezte Loial.

A házak ajtaja nyitva állt, a kitárt ablakokban bele-belecibált a függönyökbe a szél, de bármekkora robajt csaptak is a paták, senki nem jött ki megnézni, ki érkezik.

– Kutassátok át az épületeket – parancsolta Ingtar.

A katonák leszálltak, futva engedelmeskedtek. De hamarosan a fejüket csóválva tértek vissza.

– Egyszerűen csak eltűntek, uram – így Uno. – Csak úgy nyomuk veszett, a fenébe is. Úgy látszik, egyszer csak gondoltak egyet, felálltak, és szépen elsétáltak a francba. – Hirtelen elhallgatott, majd izgatottan egy Ingtar háta mögötti kunyhóra szegezte az ujját. – Egy nő van abban a rohadt ablakban. Hogy a tetves fenébe nem vettem eddig észre...? – Mielőtt bárki megmozdulhatott volna, már futásnak is eredt.

– Ne ijeszd meg! – kiáltotta Ingtar. – Uno, információra van szükségünk. A Fény vakítson meg, ne rémiszd meg!

A félszemű shienari eltűnt az ajtó mögött. Ingtar megint kiabálni kezdett.

– Nem bántjuk, jóasszony. Agelmar nagyúr hűbéresei vagyunk, Fal Darából. Ne féljen! Nem bántjuk.

Felnyílt egy ablak a ház tetején. Uno dugta ki a fejét. Dühödten nézett körül. Káromkodva húzódott vissza. Hangos csörgészörgés hallatszott. Mintha mérgében felrúgott volna ezt-azt. Végül az ajtóban bukkant fel újra.

– Eltűnt, méltóságos uram. Pedig itt volt. Egy fehér ruhás nő, az ablaknál. Láttam. Még mintha bent is megpillantottam volna egyszer, de aztán eltűnt, és... – mély levegőt vett. – A ház üres, uram. – Jól mutatta, mennyire izgatott, hogy még káromkodni is elfelejtett.

– Függönyök – dünnyögte Mat. – Meglibben egy francos függöny, és már azt hiszi, látott valakit. – Uno szúrósan nézett rá, majd visszatért a lovához.

– De hát hová mentek? – kérdezte Rand Loialt. – Gondolod, hogy elmenekültek az árnybarátok elöl? – Meg a trallokok és a Myrddraal elől. Meg Hurin „valami még rosszabbja” elől. Ha volt egy csepp eszük, úgy futottak, mint a szél.

– Attól félek, magukkal vitték őket – felelte Loial elgondolkozva. Elfintorodott, szinte vicsorgott. Széles orra így, szinte állati pofára hasonlított. – A trallokoknak. – Rand nagyot nyelt. Már bánta, hogy megkérdezte. A trallokok étkezési szokásaira még gondolni is rossz volt.

– Akármi történt is itt – így Ingtar –, a mi árnybarátaink tették. Hurin! Volt itt erőszak? Vagy gyilkosság? Hurin!

A szaglász összerándult a nyergében, rémülten nézett körül. Eddig a folyó túlpartja felé bámult.

– Erőszak, uram? Igen. Gyilkosság viszont nem. Illetve nem egészen. – A szeme sarkából Perrinre pillantott. – Ilyen szagot még soha nem éreztem. De valakinek fájdalmat okoztak.

– Biztos, hogy átkeltek? Nem fordultak megint vissza?

– Átkeltek, uram. – Hurin idegesen meredt a túlsó partra. – Át. De amit a túlparton csináltak... – megvonta a vállát.

Ingtar biccentett.

– Uno, azt akarom, hogy a komp minél hamarabb ezen az oldalon legyen. A túlpartot pedig derítsétek fel, mielőtt átmennénk. Csak, mert itt nem várt csapda, attól még rajtunk üthetnek, amikor átkelés közben kettéoszlik a csapat. Az a csónak nem tűnik elég nagynak, hogy mindannyiunkat egyszerre átvigyen. Intézkedj.

Uno meghajolt. Pár pillanat múlva, Ragan és Masema már egymás páncélját csatolták le. Hamarosan egy szál ágyékkötő maradt csak rajtuk, amibe a csípőjüknél tőrt tűztek. Lovagláshoz szokott karikalábaikon a vízhez ügettek, belegázoltak, majd a komp vastag kötelén függeszkedve, lassan a túlpart felé kapaszkodtak. Középen már annyira megereszkedett a kábel, hogy derékig a vízbe lógtak, és az áramlat erősen sodorta őket lefelé, ennek ellenére hamarosan, sokkal hamarabb, mint Rand gondolta volna, már fel is másztak a komp deszkakorlátján. Ott előhúzták a tőrüket, majd eltűntek a fák között.

Örökkévalóságnak tűnő várakozás után bukkantak csak újra elő. Nekiálltak lassan áthúzni a kompot. A bárka a falu alatti partszakaszhoz koccant. Masema kikötötte, amíg Ragan felkocogott a dombra, Ingtarhoz. Sápadt volt, így különösen jól látszott a nyíl okozta sebhely az arcán. A hangja remegett.

– A túlparton... Nincs ott csapda, uram, de... – mélyen meghajolt. Csöpögött róla a víz, vacogott. – Uram, ezt saját szemével kell látnia. A nagy kőtölgynél, a túlsó mólótól ötven lépésre, délre. Nem találok szavakat. Látnia kell.

Ingtar összehúzta a szemöldökét, a túlsó part felé fordult. Végül így szólt:

– Jól van. Szép munka volt, Ragan. Mindketten jól csináltátok. – Parancsoló lett a hangja. – Keress nekik valamit a házakban, amivel megszáríthatják magukat, Uno. Nézd meg, nem hagyott-e valaki teának való vizet a tűzhelyen. Diktálj beléjük valami forrót, ha tudsz. Aztán hozd utánam a második sort és a teherhordó állatokat. – Randhez fordult. – Nos, készen állsz, hogy meglátogasd az Erinin déli partját? – Nem várt válaszra, leléptetett a komphoz, Hurinnal és a kopjások felével a nyomában.

Rand csak egy pillanatig habozott, mielőtt követte. Loial is vele ment. Meglepetésére Perrin is velük tartott. Zord arccal lovagolt előttük. Néhány kopjás, nyers tréfálkozás közepette, leszállt a lováról, hogy áthúzza a bárkát.

Mat az utolsó pillanatig várt. Csak amikor az egyik shienari nekiállt eloldani a kötelet, akkor ugratott a fedélzetre.

– Előbb-utóbb, úgyis át kell mennem, nem igaz? – lihegte, csak úgy a levegőhöz intézve a szavait. – Hisz meg kell találnom.

Rand a fejét ingatta. A barátja olyan egészségesnek tűnt, el is felejtette, miért jött igazából velük. Hogy megtalálja a tőrt. A Kürt Ingtaré lehet. Én csak a tőrt akarom, Matnek.

– Megtaláljuk, Mat – jelentette ki.

A barátja elhúzta a száját. Megvetően a zekéjére nézett, majd elfordult. Rand lemondóan sóhajtott.

– Majd csak rendbe jön minden, Rand – mondta halkan Loial. – Valahogyan rendbe fognak jönni a dolgok.

A bárkát, amint ellökték a parttól, elkapta az áramlat. Hangosan recsegve feszült meg a vezetőkábel. A kopjások meglehetősen furcsán néztek ki révészként, ahogy sisakba és páncélba öltözve, hátukon karddal, húzták a kötelet, lassan egyre hátrébb lépkedve a fedélzeten. De kinézet ide vagy oda, nagyon is hatékonyan végezték a feladatot. Hamarosan jócskán kinn jártak a folyón.

– Így hagytuk el az otthonunkat is – szólalt meg hirtelen Perrin. – Tarenrévnél. Akkor is így dobogott a révészek lába a deszkán, ugyanígy örvénylett a komp körül a víz. Így mentünk el. Csak ezúttal rosszabb lesz.

– Hogy lehetne már rosszabb? – kérdezte Rand. A kovácslegény nem felelt. A túlsó partot fürkészte. Arany szemei szinte ragyogni látszottak, de nem a lelkes várakozástól.

Egy perc múlva, Mat is rákérdezett:

– Tényleg, hogyan lehetne rosszabb?

– Az lesz. Érzem a szagát – válaszolta Perrin, és többet nem volt hajlandó mondani. Hurin aggodalmasan méregette. Igaz, Hurin szinte mindent aggodalmasan méregetett, amióta csak elhagyták Fal Darát.

A komp a déli partnak ütközött, tompa döndülés kíséretében, ahogy a szívós deszkák a kemény agyagnak csapódtak. A legszélső fák ágai majdnem föléjük nyúltak. A shienariak, akik a kompot húzták, visszaültek a lovukra, kettő kivételével, akiket Ingtar utasított, hogy vigyék vissza a bárkát a többieknek a túloldalra. Mindenki más követte Ingtart. Felkapaszkodtak a parton.

– Ötven lépés egy nagy kőtölgyig – mondta a nemes, miközben a fák közé léptettek. Túlságosan is közönyösnek tűnt a hangja. Ha Ragan még csak beszélni sem volt képes róla... Némelyik katona meglazította a kardját a hátán. Mind harcra készen tartották a kopjájukat.

Rand először azt hitte, hogy a kőtölgy vaskos, szürke ágairól, karjuknál fogva lógó alakok, madárijesztők. Vérvörös madárijesztők. Aztán megismerte a két arcot, Changuét és a másik katonáét, aki együtt volt vele őrségben. Nidao. Kimeredt szemek, fájdalomtól vicsorgó fogak. Jó ideig életben maradhattak a dolog alatt.

Perrin furcsa torokhangot adott ki. Majdhogynem morgásnak hangzott.

– Soha nem láttam még borzasztóbbat, méltóságos uram – mondta erőtlen hangon Hurin. – Soha nem is szagoltam ilyen szörnyűt. Kivéve Fal Darában, az indulásunk előtti éjszakán.

Rand kétségbeesetten kereste az űrt. A láng valahogy mintha útban lett volna. Émelyítő fénye, a rátörő rosszullétrohamok ritmusában lüktetett. De kitartott, sikerült a semmibe burkolóznia. Az émelygő érzés azonban, az űrben is vele pulzált. Ezúttal nem a határán, hanem belül, lényének középpontjában. Nem csoda, ilyen látvány mellett. A gondolat átcikázott az űrön, mint vízcsepp a forró tűzhelyen. Mit tettek velük?

– Élve megnyúzták őket – szólalt meg mögötte egy hang. Valaki más öklendezett. Úgy gondolta, Mat lehet az, de az egész valahogy olyan távolinak tűnt, így az űr közepéből. De az a gyomorfordító hunyorgás még mindig ott volt benn, vele együtt. Attól félt, ő is mindjárt elhányja magát.

– Vágjátok le őket – szólalt meg harsányan Ingtar. Pillanatnyi habozás után, hozzátette. – Temessétek el őket. Nem lehetünk biztosak, hogy árnybarátok voltak. Akár el is rabolhatták őket. Nem kizárt. Legalább az anya utolsó ölelését kapják meg.

Néhány katona kelletlenül közelebb léptetett, tőrrel a kezében. Még a harcedzett, kemény shienariaknak sem volt könnyű, egy ismerősük iszonyúan megcsonkított holttestéhez nyúlni.

– Jól vagy, Rand? – kérdezte Ingtar. – Még én sem vagyok az ilyesmihez hozzászokva.

– Jól... jól vagyok. – Hagyta eloszlani az űrt. Nélküle kevésbé émelygett. Így is ugrált a gyomra, de elviselhetőbben. A nemes bólintott, majd megfordította a lovát, hogy nézhesse az embereit, amint a feladatukat végzik.

A temetés egyszerűen zajlott. Két lyukat ástak a földbe, majd belefektették a testeket, miközben a többi shienari csendben figyelt. A sírásók minden felhajtás nélkül, nekiálltak földet lapátolni az üregekbe.

Rand döbbenten nézett, de Loial halkan elmagyarázta a helyzetet.

– A shienariak hite szerint, mindannyian a földből származunk, és oda is kell visszatérnünk. Sosem használnak koporsót, sem halotti leplet. A holttesteket mindig meztelenül temetik el. A földnek közvetlenül kell érintkeznie a testtel. Úgy hívják, az anya utolsó ölelése. És soha nem mondanak többet, mint hogy „A Fény ragyogjon rád, a Teremtő nyújtson menedéket. Az anya utolsó ölelése üdvözöljön otthon.” – Loial nagyot sóhajtott, majd megrázta hatalmas fejét. – Nem hiszem, hogy ezúttal bárkinek is szándékában állna ennyit is megtenni. Akármit mondjon is Ingtar, nemigen fér hozzá kétség, hogy Changu és Nidao ölte meg a Kutyakapu őreit, és engedte be az árnybarátokat a várba. Ők kellettek, hogy álljanak a dolog mögött.

– De akkor ki lőtt... az amyrlinra? – Rand nagyot nyelt. Ki lőtt rám.

Loial nem felelt.

Időközben Uno is megérkezett a csapat másik felével, és a teherhordó lovakkal. A sírásók épp az utolsó néhány lapátnyi földet dobták a sírokra. Valaki közölte vele, mit találtak a fán. A félszemű kiköpött.

– Ezek a kecskehágó trallokok csinálnak néha ilyet, a Fertő mentén. Mikor ki akarják készíteni az idegeidet a szemetek, vagy ha figyelmeztetni akarnak, hogy jobb, ha nem követed őket tovább. Itt egyen meg a fene, ha bejön nekik.

Mielőtt továbbmentek volna, Ingtar megállította a lovát a jeltelen sírok mellett. A két kopár földhalom túl kicsinek tűnt, hogy egy ember beleférjen. Pillanatnyi hallgatás után, így szólt:

– A Fény ragyogjon rátok, a Teremtő nyújtson menedéket. Az anya utolsó ölelése üdvözöljön otthon. – Mikor fölemelte a fejét, sorban végignézett minden katonáján. Mindegyikük arca kifejezéstelen maradt. Ingtaré főleg. – Tarwyn-résnél megmentették Agelmar nagyurat – mondta. Több kopjás is bólintott. A nemes megfordította a lovát. – Merre tovább, Hurin?

– Délre, uram.

– Mutasd az utat! Vadra megyünk!

Az erdő hamarosan lágyan hullámzó síkságnak adta át a helyét. Néhol egy-egy sekély ér vágott mély árkot magának. A legmagasabb lankát sem lehetett dombnak nevezni. Tökéletes terep a lovaknak. Ingtar ki is használta. Kemény, de jól tartható iramot diktált. Kitartóan falták a mérföldeket. Rand néha látott valamit a távolban, ami akár tanyaház is lehetett, egyszer pedig, mintha még egy falut is megpillantott volna. Ugyanis több füstcsík is a magasba emelkedett egy helyről, néhány mérföldnyire, és valami fehéren villant a napfényben. De a közelükben semmi jele nem volt az emberi civilizációnak. Hatalmas, füves területek váltakoztak bozótosokkal, néha egy-egy facsoporttal. Időnként erdősávon haladtak át, de egyik sem volt száz lépésnél szélesebb.

Ingtar felderítőket küldött előre. A két emberből álló elővéd csak olyankor látszott, ha épp egy emelkedő tetejére értek. A nyakában ezüstsíp lógott, ha fordult volna a nyom, azzal hívta volna vissza őket. De nem fordult. Délre tartott. Mindig csak délre.

– Ebben az iramban, három-négy nap alatt elérjük Talidar mezejét – mondta a nemes, lovaglás közben. – Az volt Sasszárny Artur legnagyobb győztes csatája, mikor a Félemberek vezetésével, ellene vonultak a Fertő trallokjai. Hat napon és hat éjszakán át tartott, és amikor véget ért, a trallokok visszamenekültek a Fertőbe, és soha többé nem mertek kikezdeni vele. A csatamezőn emlékművet emelt a győzelme emlékére, egy száz hossz magas, csúcsos oszlopot. Nem engedte, hogy az ő nevét írják rá, hanem az összes elesettét. A tetejére pedig arany napot tétetett, jelezvén, hogy itt a Fény győzedelmeskedett, az Árnyék fölött.

– Azt szívesen megnézném – jelentette ki Loial. – Sosem hallottam még róla.

Ingtar pár pillanatig csak hallgatott. Végül csendesen így szólt:

– Már nincs ott, Építő. Amint Sasszárny meghalt, a trónkövetelők, akik a birodalmáért küzdöttek, nem bírták elviselni, hogy egyetlen emlékmű is megmaradjon, ami a győzelmét hirdeti, még ha a neve nincs is rajta. Csak a halom maradt meg, amin állt. Három-négy nap múlva, legalább azt látni fogjuk.

Mondta mindezt olyan hangon, hogy azután nemigen lehetett tovább beszélgetni.

A nap arany gömbként ragyogott a fejük felett, mikor elhaladtak egy építmény mellett. A vakolt, szögletes téglaépület, alig egy mérföldnyire esett ki az útjukból. Nem volt magas, sehol sem több mint kétszintes, de jókora földterületet foglalt el. Az elhagyatottság érzése sugárzott belőle. Régóta állhatott üresen. A tetejéből szinte semmi nem maradt már, egy-két helyen akadt csak fenn pár cserép a tetőgerendák csonkjain. A valaha fehér vakolat nagy része már lehullott, lemeztelenítve a sötét, viharvert téglákat. A falak több helyen bedőltek, belső udvarokat és romos termeket tárva fel. A valaha zárt udvarok kövének repedéseiből bokrok, sőt, néhol fák nőttek.

– Egy uradalomépület – magyarázta Ingtar. Ha javult is valamit a kedélye, a romokra nézve újra elkomorult. – Mikor Harad Dakar még állt, az itt élő földesúr, valószínűleg legalább négy mérföldes körzetben műveltette a földet. Nyilván gyümölcsösei voltak. A hardaniak imádták a gyümölcsöseiket.

– Harad Dakar? – értetlenkedett Rand.

A shienari felhorkant.

– Hát senki nem tanul már történelmet? Harad Dakar, Hardan fővárosa, azé az országé, aminek a valaha volt területén éppen áthaladunk.

– Pedig láttam egy régi térképet – felelte mereven. – Tudok az országokról, amik mára megszűntek. Maredo, Goaban, Carralain. De Hardan nem volt rajta.

– Volt még több is, ami már nem létezik – mondta Loial. – Mar Haddon, ami ma Haddon Mirk. Aztán Almoth. A Százéves háború számos kisebb-nagyobb nemzetre szakította Sasszárny Artur birodalmát. A kisebbeket elnyelték a nagyobbak, vagy egyesültek, mint Altara és Murandy. Helyesebben, inkább egyesülni kényszerültek.

– Na és mi lett velük? – kíváncsiskodott Mat. Rand észre sem vette, mikor zárkózott fel melléjük, Perrinnel együtt. Mikor legutóbb látta őket, még az oszlop legvégén lovagoltak, olyan messze tőle, amilyen messze csak lehetséges.

– Nem voltak képesek fennmaradni – felelte az ogier. – Rossz volt a termés, vagy visszaesett a kereskedelem. Elfogytak a lakosok. Mindegyikre rossz idők köszöntöttek, egyre nagyobb gondjaik voltak. Így a nemzet lassan elfogyott. A területüket gyakran a szomszédaik kebelezték be, mikor az ország megszűnt, de azok sem tudták sokáig megtartani az így nyert földeket. Idővel teljesen elhagyatottá váltak. Néhol még kitart egy-egy falu, de legnagyobbrészt vadonná váltak. Közel háromszáz éve már, hogy Hardant végleg elhagyták a lakói, de már azelőtt is üres héj volt csupán. A királyuk már a fővárost sem tudta igazán kézben tartani. Harad Dakarból mára, úgy tudom, nem is maradt semmi. Hardan összes városa eltűnt. Az épületek köveit elhordták a falvak lakói, az építkezéseikhez. De az így épült falvak nagy része is kihalt, így olvastam, és eddig semmit nem láttam, ami ellene szólna.

– Hát igen, Harad Dakar majdnem száz évig, valóságos kőbánya volt – mondta keserűen Ingtar. – A lakói végül mind elköltöztek, és a várost kőről kőre, elhordták. Mára minden semmivé olvadt, és ami még nem, az sem bírja már soká. Minden, mindenütt egyre halványabb mása régi önmagának. Minden széthullik. Tulajdonképpen nincs ország, ami igazából ellenőrizné a teljes, térképen szereplő területét. Pedig mindegyik területe kisebb, mint száz évvel ezelőtt. Mikor a Százéves háború véget ért, ha az ember a Fertőtől a Viharok tengeréig lovagolt, mindig valamilyen ország területén kellett haladnia. Ahol véget ért az egyik, rögtön kezdődött a másik. Most pedig, szinte bárhová el lehet jutni úgy, hogy végig vadonban, senki földjén haladjunk. Minket, határvidékieket, legalább egészségben, erőben tart az állandó harcunk a Fertővel. Nekik talán nem volt, ami összetartsa őket. Azt mondod, nem voltak képesek fennmaradni, Építő. Így igaz. De vajon melyik ország szűnik meg holnap, ami ma még erősnek tűnik? Lassan elmos minket, embereket, az idő. Mint hordalékot az áradás. Mennyi időnk van még, mielőtt csak a Határvidék országai maradnak állva? Mennyi időnk, amíg mi is elbukunk, és nem marad más, csak trallokok és Myrddraalok, egészen a Viharok Tengeréig?

Elhallgatott. Szavait döbbent csend fogadta. Még Mat sem szólalt meg. Ingtar komor gondolataiba merülten lovagolt tovább.

Egy idő múlva vágtában tértek vissza a felderítők. Egyenesen ültek a nyeregben, kopjájuk az égnek meredt.

– Falu van előttünk, uram. Nem láttak meg minket, de egyenesen felé haladunk.

Ingtar lerázta magáról a csüggedt merengést, de nem szólt, amíg fel nem értek egy alacsony domb tetejére, ahonnan már leláttak a falura. Akkor is csak megálljt parancsolt a csapatnak, majd előkotorta a nyeregtáskájából a látcsövét. A szeméhez emelte, hosszasan vizslatta a települést.

Rand is érdeklődve figyelt. A falu nagy volt, mint Emondmező, bár amióta elhagyta a Folyóközt, látott jóval nagyobb községeket, kisvárosokat is, a nagyvárosokról már nem is beszélve. A házak alacsonyak voltak, fehér agyaggal vakolva. A tetőkön, úgy látszott, fű nőtt. A településen elszórtan álló, tucatnyi szélmalom hosszú, vászonnal borított, néha fehéren csillanó lapátjai, lustán forogtak. Alacsony, mellig érő, füves földfal vette körül a falut, a falat pedig széles árok övezte, alján sűrűn álló, kihegyezett karókkal. A védmű egyetlen látható bejáratán nem volt kapu, de feltételezte, egy szekérrel is bizonyára jól eltorlaszolható. Emberek viszont sehol.

– Még csak egy kutya sem látszik – mondta Ingtar, majd visszatette a látcsövet a nyeregtáskájába. – Biztosak vagytok benne, hogy nem láttak meg benneteket? – kérdezte a felderítőket.

– Nem, hacsak nincs velük a Sötét Úr saját szerencséje, uram – felelte az egyik. – Nem látszottunk a domb tetejétől. De már akkor sem láttunk semmi mozgást.

A nemesúr bólintott.

– A nyom, Hurin?

A szaglász mély levegőt vett.

– A falu felé, uram. Amennyire innen meg tudom állapítani, egyenesen a faluba vezet.

– Tartsátok nyitva a szemeteket – mondta Ingtar, azzal rövidebbre fogta a lova kantárját. – Csak, mert mosolyognak, még ne legyetek biztosak benne, hogy barátságosak. Már ha van itt egyáltalán valaki.

Lassú lépésben vezette le őket a falu felé. Útközben hátranyúlt, meglazította a kardját a tokjában.

Rand hallotta, hogy a háta mögött a katonák követik uruk példáját. Aztán végül ő maga is. Ha megpróbál életben maradni, az még nem hősködés, szögezte le magában.

– Gondolja, hogy az itt lakók árnybarátok lehetnek? – kérdezte Perrin.

A nemesúr nem válaszolt rögtön.

– Nemigen kedvelik a shienariakat – felelte végül. – Úgy gondolják, meg kellene védenünk őket. Vagy mi, vagy a cairhieniek. Cairhien, annak idején, valóban jogot is formált erre a vidékre, amikor Hardan utolsó királya meghalt. Egészen az Erininig tolták ki a határukat. Csakhogy ezt a hatalmas területet nem tudták megtartani. Csaknem száz éve lemondtak már róla. Az a néhány ember, aki még itt él, ilyen délen, nem kell, hogy a trallokok miatt aggódjon, de vannak bőven emberi haramiák is. Ezért a földsánc és az árok. Minden falu védműveket épített. A földjeik bizonyára a környező völgyekben, horpadásokban bújnak meg, de senki nem vállalja a veszélyt, hogy a falon kívül éljen. Akármelyik királynak hajlandóak lennének hűséget esküdni, ha cserébe védelmet ígér nekik, de minket teljesen lekötnek a trallokok. Emiatt aztán nem rajonganak értünk. – Közben az alacsony fal nyílásához értek. – Tartsátok nyitva a szemeteket!

Mindegyik utca a falu főterére vezetett, de mind kihalt volt. Egyetlen ablakból sem leselkedett senki. Még csak egy kutya sem mozdult sehol, vagy akár egy csirke. Életnek semmi nyoma. Néhol nyitott ajtók lengedeztek a szélben. Nyikorgásuk komor ellenpontja volt a szélmalmok ritmikus csikorgásának. A döngölt földúton hangosan dobogtak a lovak patái.

– Mint a kompnál – dünnyögte Hurin. – De nem teljesen. – Összegörnyedve ült a nyeregben, lehajtott fejjel, mintha a saját vállai között akarna elbújni. – Itt is erőszak volt, de... Nem is tudom. Itt valami nagyon rossz történt. Rossz a szaga.

– Uno – mondta Ingtar –, vigyél egy sort és kutasd át a házakat. Ha valakit is találsz, hozd elém, a térre. De most ne ijeszd el őket. Válaszokat akarok, nem rémülten menekülő falubelieket.

A fele kopjást tovább vezette a falu közepe felé, míg Uno a másik tizet leszállította a lóról.

Rand habozott. Körbenézett. A nyikorgó ajtók, a csikorgó szélmalmok, a lódobogás, mind túl hangos volt, mintha más zaj nem is lenne a világon. A házakat fürkészte. Egy nyitott ablakon át, az épület külső falát csapkodta a függöny. Minden élettelennek látszott. Sóhajtott egyet, majd leugrott a nyeregből, és a legközelebbi ház felé indult. Majd megállt, az ajtóra meredt.

Csak egy ajtó. Most meg mitől félek? Csak ne érezte volna úgy, mintha valami lesben állna a túloldalon. Benyitott.

Takaros szobába jutott. Legalábbis valamikor az lehetett. Az asztal megterítve, körülötte bőrrel kárpitozott támlájú székek. Némelyik tányéron már étel is volt. Pár légy zümmögött a paszternákkal, borsóval teli edények fölött. Még több mászkált a saját, megfagyott zsírjában heverő, sült húson. Egy szeletet már félig levágtak belőle. A villa még mindig benne állt. A kés félig a tálon hevert, mintha leejtették volna. Belépett.

Villanás.

Mosolygó, kopasz, durva szövésű ruhákba öltözött férfi, hússzeletet emelt a tányérra, amit egy megviselt arcú nő tartott. Mindamellett, a nő is mosolygott. Az asszony borsót és paszternákot rakott a hús mellé, majd odaadta az egyiknek, az asztal körül ülő fél tucat gyermek, fiúk és lányok közül. Akadt közöttük majdnem felnőtt, de olyan is, aki alig érte még fel az asztalt. Mondott valamit, mire a lány, aki épp átvette a tányért, elnevette magát. A férfi újabb szelet vágásába kezdett.

Egy másik kislány hirtelen felsikoltott, a bejárati ajtóra mutatott. A férfi elejtette a szeletelőkést, megpördült, majd ő is felsikoltott, rettegéstől eltorzult arccal. Gyorsan felkapta az egyik gyereket. A nő egy másikat ragadott meg, a többieknek pedig kétségbeesetten integetett. Vadul, de hangtalanul tátogott. Mindannyian a szoba másik oldalán lévő ajtó felé menekültek.

Csakhogy az az ajtó is felpattant, és...

Villanás.

Rand mozdulni sem bírt. A legyek egyre hangosabban zümmögtek. Lélegzete párafelhőt alkotott a szája előtt.

Villanás.

Mosolygó, kopasz, durva szövésű ruhákba öltözött férfi, hússzeletet emelt a tányérra, amit egy megviselt arcú nő tartott. Mindamellett, a nő is mosolygott. Az asszony borsót és paszternákot rakott a hús mellé, majd odaadta az egyiknek, az asztal körül ülő fél tucat gyermek, fiúk és lányok közül. Akadt közöttük majdnem felnőtt, de olyan is, aki alig érte még fel az asztalt. Mondott valamit, mire a lány, aki épp átvette a tányért, elnevette magát. A férfi újabb szelet vágásába kezdett.

Egy másik kislány hirtelen felsikoltott, a bejárati ajtóra mutatott. A férfi elejtette a szeletelőkést, megpördült, majd ő is felsikoltott, rettegéstől eltorzult arccal. Gyorsan felkapta az egyik gyereket. A nő egy másikat ragadott meg, a többieknek pedig kétségbeesetten integetett. Vadul, de hangtalanul tátogott. Mindannyian a szoba másik oldalán lévő ajtó felé menekültek. Csakhogy az az ajtó is felpattant, és...

Villanás.

Rand küszködve próbált megmozdulni, de mintha megfagytak volna az izmai. A szoba hidegebb lett. Reszketni szeretett volna, de még annyi mozgásra sem volt képes. Az asztal teli volt legyekkel. Rémülten kereste az űrt. Igaz, a rosszízű fény is ott volt, a közepén, de az most nem számított. El kell...

Villanás.

Mosolygó, kopasz, durva szövésű ruhákba öltözött férfi, hússzeletet emelt a tányérra, amit egy megviselt arcú nő tartott. Mindamellett, a nő is mosolygott. Az asszony borsót és paszternákot rakott a hús mellé, majd odaadta az egyiknek, az asztal körül ülő fél tucat gyermek, fiúk és lányok közül. Akadt közöttük majdnem felnőtt, de olyan is, aki alig érte még fel az asztalt. Mondott valamit, mire a lány, aki épp átvette a tányért, elnevette magát. A férfi újabb szelet vágásába kezdett.

Egy másik kislány hirtelen felsikoltott, a bejárati ajtóra mutatott. A férfi elejtette a szeletelőkést, megpördült, majd ő is felsikoltott, rettegéstől eltorzult arccal. Gyorsan felkapta az egyik gyereket. A nő egy másikat ragadott meg, a többieknek pedig kétségbeesetten integetett. Vadul, de hangtalanul tátogott. Mindannyian a szoba másik oldalán lévő ajtó felé menekültek. Csakhogy az az ajtó is felpattant, és...

Villanás.

A szoba most már jéghideg volt. Dermesztően hideg. A legyek egészen elfeketítették az asztalt. A falakból is csak nyüzsgő légytömeg látszott. Akárcsak a padlóból és a plafonból. Rá is rászálltak, elborították, az arcán, a szemén mászkáltak, belemásztak az orrába, a szájába. Fény, segíts. Olyan hideg van. A légyzümmögés mennydörgéssé erősödött. Hideg. A fagy már az űrön is áthatolt, gúnyosan félresöpörte az ürességet, jégtömbbe zárta lénye centrumát. Kétségbeesetten nyúlt a vibráló fény felé. Felfordult a gyomra, de a fény legalább meleg volt. Meleg. Forró. Az egész teste forró lett.

Hirtelen tépni kezdett... valamit. Nem tudta, mit, vagy hogyan. Acél pókhálókat. Kőből faragott holdsugarakat. Az érintésére elporlottak, pedig tudta, hogy igazából nem is érintett meg semmit. Elfeketedtek, összepöndörödtek a belőle áradó hőtől. Forró volt, mint egy kemence, mintha az egész világ lángra gyúlt volna. Izzott, mint...

Elmúlt. Lihegve, tágra nyílt szemmel nézett körül. Néhány légy hevert a húson, a tálon. Döglött legyek. Hat. Csak hat légy. Volt még pár a tányérokban is. A kihűlt zöldségek között is látszott vagy fél tucat, fekete pötty. De egytől egyig elpusztultak. Kitámolygott az utcára.

Mat épp egy szemközti házból lépett ki, a fejét csóválva.

– Itt nincs senki – mondta Perrinnek, aki még mindig a lován ült. – Úgy látszik, egyszerűen felálltak a vacsora mellől, és elmentek.

A tér felől kiáltás hallatszott.

– Biztos találtak valamit – vélte a kovácslegény, azzal a lova oldalába vágta a sarkát.

Mat is gyorsan a nyergébe kapaszkodott, majd utána vágtatott.

Rand lassabban szállt fel a lovára. A csődör próbált elhúzódni tőle, mintha megérezte volna a lelkében dúló vihart. Miközben lassan a tér felé léptetett, folyton a házakra pillantgatott, de egyszerűen nem mert túl sokáig nézni rájuk. Mat is bement egybe, vele mégsem történt semmi. Elhatározta, történjék bármi, ő ebben a faluban még egy házba be nem teszi a lábát. Megsarkantyúzta Vöröst, ügetésbe váltott.

Mindenki szoborrá dermedten állt egy nagy, duplaajtós épület előtt. Rand nem tartotta valószínűnek, hogy fogadó lenne. Példának okáért, cégére sem volt. Talán valamiféle közösségi ház, ahol összegyűlhetnek a falu lakói. Csatlakozott a néma félkörhöz, a többiekkel együtt bámult.

Az ajtószárnyakra egy embert szögeztek. Kitárt karjain és a vállain át, vastag fémtüskéket vertek a fába. Mindkét szemébe is került egy-egy tüske, azok tartották a fejét. Sötét, alvadt vér terült szét, legyezőszerűen, az arcán. A csizmája mögött rúgásnyomok mutatták az ajtón, hogy mikor ezt tették vele, még élt. Legalábbis az elején.

Elállt a lélegzete. Nem ember volt. Azok a fekete ruhák. A feketénél is feketébbek. Olyat ember nem hord. A szél belecibált a test mögé szorult köpenybe. Ez nem mindig volt így, azt nagyon is jól tudta. Azokat a ruhákat valamikor meg sem tudta volna érinteni a szél. A sápadt, vértelen arcon soha nem voltak szemek.

– Myrddraal – lehelte. Megszólalása mintha bűvölet alól szabadította volna föl a többieket. Újra mozogni, lélegezni kezdtek.

– Ki – kezdte Mat, de félbe kellett szakítania magát, amíg lenyelte a szájában összegyűlt nyálat. – Ki tehette ezt, egy Enyésszel? – A mondat végére egészen elvékonyodott a hangja.

– Nem tudom – felelte Ingtar. – Nem tudom. – Végignézett a téren csoportosulókon. Talán az arckifejezésükre volt kíváncsi, talán csak azt számolta, nem hiányzik-e senki. – És nem hiszem, hogy itt bármit megtudhatnánk. Továbbmegyünk. Lóra! Hurin, keresd meg a kivezető nyomot.

– Igen, méltóságos uram. Örömmel. Arra, uram. Még mindig délre tartanak.

Lassan elporoszkáltak. A halott myrddraalt ott hagyták, ahol volt, az ajtón lógva. A szél bele-belekapott a fekete köpenybe. Hurin hagyta el elsőnek a falakat. Ez alkalommal nem várta be Ingtart. Rand csak egy lépéssel maradt le mögötte.

Tizenegyedik fejezet

Megcsillan a Minta

Ingtar kivételesen egész korán tábort veretett, amikor a nap arany korongja még a láthatár fölött függött. A shienariakat, bármilyen kemény, sokat tapasztalt katonák voltak is, megviselte, amit a faluban láttak. Soha ilyen korán nem álltak még meg. A nemesúr, ráadásul szemmel láthatóan jól védhető táborhelyet választott. Mély, tálszerű mélyedés volt, amiben kényelmesen elfértek mindannyian, a lovakkal együtt. A külső lejtőket ritkás, tölgycserjékből és örökzöldekből álló bozót borította. A dombgerinc elég magas volt, hogy akár a fák nélkül is mindenkit elrejtsen, aki a táborban tartózkodik.

– A francba, én csak azt mondom – hallotta Uno hangját; a félszemű éppen Ragannak magyarázott –, hogy láttam azt a nőt, a ménkű csapjon beléd. Mielőtt megtaláltuk volna azt a kecskehágó Félembert. Ugyanazt a nyavalyaette nőt, akit annál a tetves kompnál. Az egyik pillanatban ott volt, a következőben meg egyszerűen eltűnt a francba. Mondhatsz, amit akarsz, a rák egyen meg, de jobb, ha fenemód vigyázol, hogyan mondod, vagy én magam nyúzlak meg. A tetves irhádat meg elégetem, te birkabélű tejivó.

Rand megdermedt. Egyik lába már a földön, a másik a kengyelben maradt. Ugyanaz a nő? De hát a kompnál nem is volt nő, csak a szél mozgatta a függönyt. És még ha lett is volna, nem érhetett volna előttünk a nagyobbik faluba. Abba a faluba, ahol...

Ijedten hessegette el a gondolatot. Még az ajtóhoz szögelt Enyésznél is szívesebben felejtette volna el azt a szobát; a legyeket és az embereket, akik ott voltak, de mégsem. A félember legalább valódi volt. Azt mindenki látta. De ami a szobában történt... Talán, végül is mégis kezdek megőrülni. Bárcsak itt lenne Moiraine. Bár beszélhetnék vele. Na tessék. Most meg már egy aes sedai társaságára vágyom. Tényleg tiszta bolond vagyok. Végre megszabadultam tőlük, jobb, ha többet a közelükbe sem megyek. De vajon tényleg megszabadultam? Mi történt abban a szobában?

– Teherhordó lovakat és utánpótlást középre – adta ki az utasítást Ingtar, amikor a kopjások nekiálltak tábort verni. – Csutakoljátok le a lovakat, aztán nyergeljétek vissza őket, hátha gyorsan kell elindulnunk. Mindenki a hátasa mellett fekszik. Ma éjszaka nincs tábortűz. Őrségváltás kétóránként. Uno, küldj ki felderítőket, lovagoljanak, amilyen messze csak tudnak, de érjenek vissza, mielőtt besötétedik. Tudni akarom, mi van a környékünkön.

Ő is érzi, gondolta Rand. Többé már nem csak néhány árnybarátról, egy pár trallokról és talán egy Enyészről van szó. „Csak” néhány árnybarát, egy pár trallok és talán egy Enyész! Az a „csak” még alig néhány nappal korábban sem lett volna ott, egy ilyen felsorolás előtt. Akkor még, bármennyire a Határvidéken legyenek is, bármennyire egynapi lovaglásnyira volt csak a Fertő, egy csapat árnybarát, trallok és egy myrddraal rémálomnak is rossz volt. Mielőtt ajtóhoz szögezett Enyészt látott volna. A Fény szerelmére, mi tehette? Hát a Fényhez nem sok köze lehetett, az biztos. És akkor még nem járt abban a szobában, ahol az a család vacsorázott vidáman, de egyszer csak a torkukon akadt a nevetés. Biztos csak képzeltem az egészet. Csak az lehetett. Nem hangzott túl meggyőzően. Ott volt a szél, a torony tetején, azt nem csak képzelte, de azt sem, amikor az amyrlin azt mondta...

– Rand?

Összerándult. Ingtar szólalt meg a háta mögött.

– Reggelig így akarsz állni, fél lábbal a kengyelben?

Kihúzta a lábát, a földre tette.

– Ingtar, mi történt abban a faluban?

– Elvitték őket a trallokok. Mint ahogy a kompnál lakókat is. Az történt. Az Enyész... – A nemes megvonta a vállát, lesütötte a szemét, a lapos, vászonba burkolt, nagy, szögletes csomagra, amit a karjában tartott. Úgy meredt rá, mintha sötét titkokat rejtene, amiket inkább nem is akar megtudni. – Elvitték őket, élelemnek. A Fertő közelében is csinálják néha, tanyákkal, falvakkal, ha egy portyázó csapatuk átjut az őrtornyok között, éjszaka. Van, amikor sikerül visszaszereznünk, akiket elraboltak, van, amikor nem. Előfordul, hogy visszaszerezzük ugyan őket, de aztán szinte bánjuk. Nem mindig ölik meg az áldozatukat, mielőtt mészároskodni kezdenének. És a Félemberek is szeretnek... szórakozni. Az sokkal rosszabb, mint amit a trallokok csinálnak. – Mindezt higgadtan, minden akadozás nélkül mondta el, mintha hétköznapi dolgokról beszélne. Egy shienari katonának talán azok is voltak.

Rand mély levegőt vett, hogy megnyugtassa háborgó gyomrát.

– Hát az az Enyész, nemigen szórakozott. Mi szögezhet egy Myrddraalt az ajtóhoz, élve?

A nemes habozott, a fejét ingatta, majd a kezébe nyomta a csomagot.

– Tessék. Moiraine Sedai mondta, hogy adjam ezt át neked az első, Erininen túli táborhelyen. Nem tudom, mi lehet benne, de azt mondta, szükséged lesz rá. Azt mondta, figyelmeztesselek, hogy vigyázz rá, mert az életed múlhat rajta.

Kelletlenül vette át. A vászon érintésétől bizsergett a bőre. Valami puha volt benne. Talán ruha lehet. Óvatosan eltartotta magától. Ingtar sem akar a Myrddraalra gondolni. Mi történhetett abban a szobában? Hirtelen ráébredt, hogy ő a maga részéről, szívesebben gondolt az Enyészre, de még a legyekkel teli házra is, mint arra, hogy mit küldhetett neki Moiraine.

– Ugyanakkor arra is utasítottak, hogy mikor átadom, mondjam meg: ha velem valami történne, a kopjások téged követnek.

– Engem?! – kapkodott levegőért Rand. Még a csomagról is megfeledkezett. Egyáltalán, minden másról. Ingtar nyugodt bólintással felelt hitetlenkedő pillantására. – De hát micsoda őrültség ez? Soha nem vezettem még semmit, legfeljebb birkanyájat. Amúgy sem követnének. Különben sem Moiraine mondja meg, hogy ki legyen a helyettese. Uno az.

– Unót és engem, Agelmar nagyúr elé hívattak aznap reggel, amikor elindultunk. Moiraine Sedai is ott volt, de Agelmar nagyúr adta ki a parancsot. Te vagy a helyettesem, Rand. És nyugodtan tegezhetsz.

– De miért, Ingtar, miért? – Teljesen világosan, Moiraine keze volt a dologban, az övé és az amyrliné. Ők kényszerítették arra az útra, amit helyette választottak neki. De nem bírta nem megkérdezni.

A shienarin látszott, hogy ő maga sem érti. De katona volt, a Fertő mellett vívott állandó csatákban hozzászokott a furcsa parancsokhoz.

– Hallottam bizonyos, a női szállásról származó pletykákat, miszerint te igazából... – széttárta vaskesztyűs kezeit. – Nem számít. Tudom, hogy tagadod. Mint ahogy a puszta kinézetedet is. Moiraine Sedai azt mondja, juhász vagy, de én még sosem láttam olyan juhászt, akinek gémjelű pengéje lett volna. Nem számít. Nem állítom, hogy magam is téged választottalak volna, de azt hiszem, megvan benned minden, ami ehhez kell. Ha szükség lesz rá, megállod a helyed. Megteszed a kötelességed.

Rand azt akarta felelni, neki ez nem a kötelessége, de ehelyett inkább így szólt:

– Uno tud erről. Még ki?

– Az összes kopjás. Mikor mi, shienariak kilovagolunk, mindenki tudja, ki a rangidős, ha a parancsnok elesik. Töretlen lánc ez, egészen az utolsó életben maradtig, még ha az csak egy lovász is. Így, még ha tényleg ő is az utolsó ember, akkor sem lesz egyszerű menekült, aki céltalanul kóborol, és próbál életben maradni. Ehelyett ő a parancsnok, ezért kötelessége megtenni, amire szükség van. Ha engem befogad az anya utolsó ölelése, tiéd a kötelesség. Te keresed meg a Kürtöt, te viszed vissza oda, ahová való. Te igen. – Ezt az utolsó két szót, valahogy furcsán hangsúlyozta.

A csomag a karjai között, mintha tíz követ nyomott volna. Fény, Moiraine most már talán több száz mérföldre van innen, de még így is utánam nyúl, és megrángatja a pórázt. Erre, Rand. Most arra. Te vagy az Újjászületett Sárkány, Rand. – De nekem nem kell ez a kötelesség, Ingtar. Nem fogadom el. Fény, hisz csak egy juhász vagyok! Miért nem hiszi el senki?

– Teljesíteni fogod a kötelességed, Rand. Ha a lánc tetején álló ember nem állja meg a helyét, minden szétesik alatta. Túl sok minden. Így is túl sok minden esik szét, mindenütt. A Béke pártfogolja kardod, Rand al'Thor.

– De Ingtar, én... – a nemes azonban faképnél hagyta; Unonak kiáltott, hogy kiküldte-e már a felderítőket.

Rand a kezében heverő csomagra nézett. Idegesen nyalta meg az ajkát. Attól félt, tudja, mi van benne. Látni akarta, de ugyanakkor, legszívesebben tűzbe hajította volna, ha biztos lehetett volna benne, hogy gyorsan elég, anélkül, hogy bárki is megláthatná, mi volt benne. Sajnos azonban, abban sem volt biztos, hogy egyáltalán elégne. De itt nem nézhette meg, itt, ahol mások is megláthatják.

Körbenézett a táboron. A shienariak a teherhordó állatokról szedték le a málhát. Néhányan már osztották is a szárított húsból és kovásztalan kenyérből álló, hideg vacsorát. Mat és Perrin a lovaikat ápolták, Loial pedig egy kövön ült, és olvasott. Hosszú szárú pipáját a fogai közé szorította. Feje fölött füstpamacsok bodorodtak.

Jó erősen megragadta a csomagot, mintha attól félt volna, hogy esetleg elejti; azzal a fák közé lopózott.

Egy sűrű lombok övezte kis tisztáson letérdelt, és a földre tette Moiraine küldeményét. Egy darabig csak meredten nézte. Azt csak nem tehette. Nem, hát azt azért mégsem. De egy kis hang így felelt a fejében. Ó, dehogyisnem tehette. Tehette, és tette is. Végül nekiállt kikötni a zsinórok apró csomóit. Pedáns csomók, olyan precízen kötve, ami erősen Moiraine saját keze munkájáról árulkodott. Ezt nem szolgával végeztette el. Nem is merte volna engedni, hogy egy cseléd meglássa.

Mikor az utolsó zsinórt is leoldozta, széthajtogatta, amit a vászonban talált. Úgy érezte, minden erő kifolyik a kezéből. Csak bámulta, kiszáradt szájjal. Egyetlen darabból állt, nem szőtték, nem festették, nem hímezték. Lobogó volt, fehér, mint a hó, akkora, hogy egy nagy csatatér minden pontjáról jól lehessen látni. Vörös és arany pikkelyekkel borított kígyó húzódott rajta, hullámvonalban. Csakhogy ennek a kígyónak négy lába volt, mindegyiken öt, aranyszín karommal. Szemei, mint a nap. Fejét arany oroszlánsörény övezte. Egyszer már látta ezt a zászlót. Moiraine akkor elmondta, mi ez. Lews Therin Telamon, Rokonirtó Lews Therin lobogója, az Árnyék háborújában. A Sárkányé.

– Ezt nézd meg! Nézd már, most meg mi van nála! – Mat rontott a tisztásra. Perrin lassabban követte. – Először cicomás zekék – vicsorgott Mat –, most meg egy lobogó! Úgy látszik, sosem akarja már abbahagyni az urizálást, ez... – ekkor ért olyan közel, hogy jobban is kivehesse a zászlót, mire leesett az álla. – Fény! – Hátratántorodott egy lépést. – Azt a mindenségit! – Ő is ott volt, amikor Moiraine a nevén nevezte a különös vászondarabot. Ahogy Perrin is.

Randben forrni kezdett a düh. Moiraine-re és az amyrlinre volt mérges, amiért állandóan befolyásolni, irányítani akarják. Folyton olyasmibe kényszerítik, amit nem akar. Két kézre kapta a zászlót, és Mat felé rázta. Minden meggondolás nélkül tolultak az ajkára a szavak.

– Így igaz! A Sárkány lobogója! – Barátja még egy lépést hátrált. – Moiraine azt akarja, hogy bábu legyek, Tar Valon-i zsinórokon. Az aes sedai-ok hamis Sárkánya. És mindenáron legyömöszöli a torkomon a dolgot, függetlenül attól, hogy én mit akarok. De én nem hagyom, hogy kihasználjanak!

Mat egy fatörzsnek hátrált.

– Hamis Sárkány? – Nagyot nyelt. – Te? De... de hát ez őrültség.

Perrin nem húzódott el. Leguggolt, vaskos karjait a térdére támasztotta, és Rand arcát kezdte fürkészni, fényes aranyszemeivel. A mélyülő alkonyati árnyak közt, szinte világítani látszottak.

– Ha az aes sedai-ok hamis Sárkányt akarnak belőled csinálni... – elhallgatott, a homlokát ráncolta, végiggondolta a dolgokat. Végül halkan megkérdezte:

– Rand, te tudsz fókuszálni? – Mat fuldokolni kezdett.

Rand letörten a földre ejtette a zászlót. Pillanatnyi habozás után, fáradtan bólintott.

– Én nem akartam. Sosem vágytam rá. Most sem akarom. De... de attól félek, nem tudom, hogyan hagyhatnám abba. – Akaratlanul is a legyekkel teli szoba jutott az eszébe. – Szerintem nem is fogják engedni, hogy abbahagyjam.

– Hogy az a... – lehelte Mat. – Azt a rohadt, feneette mindenségit! Ugye tudod, hogy meg fognak minket ölni? Mindannyiunkat. Perrint és engem is, nem csak téged. Ha Ingtar és a többiek megtudják, elvágják a torkunkat, mondván, hogy francos árnybarátok vagyunk. Fény, valószínűleg azt gondolnák, hogy még a Kürt ellopásában is segítettünk, és mi is gyilkoltuk az embereket Fal Darában.

– Fogd be, Mat – mondta nyugodtan Perrin.

– Ne mondd nekem, hogy fogjam be. Ha Ingtar mégsem öl meg minket, akkor viszont majd megőrül, és ő végez velünk. A francba! A francba! – Mat lejjebb csúszott a fatörzs mentén, míg ülő helyzetbe nem került. – De miért nem szelídítettek meg? Ha az aes sedai-ok tudják, miért nem szelídítettek már meg? Nem hallottam róla, hogy valaha is hagytak volna csak úgy, szabadon mászkálni egy férfit, aki használni tudja a Hatalmat.

– Nem mind tudják – sóhajtott Rand. – Az amyrlin...

– Az Amyrlin Trón?! Hát ő is tudja? Fény, nem csoda, hogy olyan furcsán nézett rám.

– ...és Moiraine azt mondták, én vagyok az Újjászületett Sárkány, aztán meg kijelentették, hogy oda megyek, ahová akarok. Hát nem érted? Fel akarnak használni a céljaikra.

– De ez semmit nem változtat azon, hogy fókuszálni tudsz. A helyedben én már félúton járnék az Aryth-óceán felé. És meg sem állnék, amíg nem találok egy helyet, ahol nincs egy aes sedai sem, és valószínűleg nem is lesz soha. És emberek sem. Mármint... úgy értem...

– Fogd be, Mat – förmedt rá Perrin. – De tényleg, miért vagy még itt, Rand? Minél tovább maradsz emberek között, annál valószínűbb, hogy valaki megtudja, és az aes sedai-okért küldet. Olyan aes sedai-okért, akik nem mondják, hogy menj, amerre akarsz. – Elhallgatott, a fejét vakargatva gondolkozott. – És Matnek igaza van, Ingtarral kapcsolatban. Biztos vagyok benne, hogy árnybarátnak ítélne, és megölne. Lehet, hogy mindannyiunkat. Úgy tűnik, kedvel, de attól még megtenné, szerintem. Egy hamis Sárkányt? Bárki megtenné. Masemának ennél kevesebb is elég lenne hozzá. Szóval, miért vagy még itt?

Rand megvonta a vállát.

– El akartam menni, de először megjött az amyrlin, aztán meg elrabolták a Kürtöt, és Moiraine azt mondta, hogy Mat haldoklik, és... Fény, úgy gondoltam, legalább addig veletek maradhatok, amíg a tőrt megtaláljuk. Úgy gondoltam, talán segíthetek benne. Lehet, hogy tévedtem.

– A tőr miatt jöttél velünk? – kérdezte halkan Mat. Megdörzsölte az orrát, elfintorodott. – Nem gondoltam volna. Nem hittem volna, hogy képes lennél csak azért... Ááááá! Jól érzed magad? Úgy értem, biztos, hogy nem kezdtél még megőrülni?

Rand kikapart egy kavicsot a földből, és hozzávágta.

– Au! – dörzsölte a karját a barátja. – Csak kérdeztem. Végül is, mégiscsak itt ez a cicomás öltözködésed, meg hogy folyton azt hajtogatod, nemesúr vagy. Nem úgy tűnt, mintha kilenne minden kereked.

– Csak meg akartam szabadulni tőletek, bolond! Attól féltem, megőrülök, és bántalak benneteket. – Lesütötte a szemét, a lobogóra. Lehalkította a hangját. – Előbb-utóbb meg is fogok, ha örökre abba nem hagyom. Fény, nem tudom, hogy hagyhatnám abba.

– Én is ettől félek – állt fel Mat. – Ne haragudj, Rand, de azt hiszem, olyan messze fogok aludni tőled, amilyen messze csak lehet, ha nem bánod. Már ha velünk maradsz. Hallottam egyszer egy fickóról, aki fókuszálni tudott. Egy kereskedő testőre mesélte. Még mielőtt rátalált volna a Piros Ajah, egy reggel arra ébredt, hogy az egész faluja laposra préselődött. Az összes ház, minden ember, minden; az ágy kivételével, amiben aludt. Mintha egy hegy gurult volna végig rajtuk.

– Akkor inkább fejtől-lábig kéne aludnod vele – jegyezte meg Perrin.

– Lehet, hogy bolond vagyok, de szeretnék élő bolond maradni. – Mat habozott, gyors oldalpillantást vetett Randre. – Nézd, tudom, azért jöttél velünk, hogy nekem segíts. Hálás is vagyok érte. Tényleg. De hát többé már egyszerűen nem vagy az, aki voltál. Ugye, megérted? – Elhallgatott. Láthatóan választ várt.

Nem kapott. Így aztán, végül visszaindult a táborba. Hamarosan eltűnt a fák között.

– Na és te? – kérdezte Rand.

Perrin megrázta a fejét. Kócos, göndör haja ide-oda lengett.

– Nem tudom. Ugyanaz vagy, aki eddig, de mégse. Fókuszáló férfi. Anyám annak idején, kiskoromban, ezzel szokott ijesztgetni. Nem is tudom. – Kinyújtotta a kezét, megérintette a lobogó sarkát. – Azt hiszem, én a helyedben elégetném, vagy elásnám. Aztán elmenekülnék, olyan gyorsan, olyan messzire, hogy az aes sedai-ok sose találjanak meg. Ebben igaza volt Matnek. – Felállt, hunyorogva nézte a nyugati eget, amit kezdett vörösre festeni a lenyugvóban lévő nap. – Ideje visszamenni a táborba. Gondold meg, amit mondtam. Én elmenekülnék. De lehet, hogy te nem futhatsz el a sorsod elől. Ezt is vedd figyelembe. – Sárga szemei mintha befelé tekintettek volna. Fáradt volt a hangja. – Van, amikor nem tudsz elfutni. – Azzal ő is elment.

Rand letérdelt, a földre terített lobogóra meredt.

– Hát, néha viszont igenis, el lehet menekülni – dünnyögte. – Csak éppen lehet, hogy Moiraine pont azért küldte, hogy elfussak. Talán direkt arra számít, és már vár is rám valami meglepetés, ha menekülni kezdek. De azért sem teszem azt, amit ő akar. Soha. Itt helyben elásom. De azt mondta, az életem múlhat rajta. És az aes sedai-ok sosem hazudnak. Legalábbis nem lehet őket rajtakapni... – Hirtelen hangtalan nevetéstől kezdett rázkódni a válla. – Na, most meg magamban beszélek. Lehet, hogy máris kezdek megőrülni.

Mikor visszatért a táborba, a zászlót újra a vászonba csomagolva vitte magával. A zsinórokon most már kevésbé pedáns csomók voltak, mint Moiraine-éi.

Időközben kezdett kihunyni a fény. A mélyedés peremének árnyéka már a fél tábort elborította. A katonák sorra helyezkedtek el a lovuk mellett, az éjszakai pihenéshez. Kopjájukat a kezük ügyébe fektették. Mat és Perrin is a hátasuk mellett ágyaztak meg maguknak. Rand szomorú pillantást vetett rájuk, majd fogta Vöröst, aki még mindig ott állt, ahol hagyta, lógó kantárral. A mélyedés másik oldalára vezette, Hurin és Loial mellé. Az ogier feladta az olvasást, inkább a félig eltemetett követ tanulmányozta, amin eddig ült. Pipája hosszú szárával, valamilyen mintát rajzolgatott körbe rajta.

Hurin fölállt, majd félig biccentett, félig meghajolt Rand felé.

– Remélem nem bánod, hogy itt telepedtem le, Rand úr, ööö... Rand. Elbeszélgettünk az Építővel.

– Hát itt vagy! – üdvözölte Loial. – Tudod, szerintem ezt a követ valaha megmunkálták. Nézd csak, nagyon viharvert, az igaz, de úgy néz ki, mint valamiféle oszlop. És jelek is vannak rajta. Nem igazán kivehetőek, de valahogy ismerősek.

– Reggel talán majd jobban látszanak – felelte ő. Levette Vörösről a nyeregtáskákat. – Örömömre szolgál a társaságod, Hurin. – Akárki társaságának örülök, aki nem fél tőlem. De meddig akad még ilyen?

Mindent a nyeregtáska egyik felébe pakolt át – tartalék ingeket, gyapjúharisnyákat, varrókészletet, a tűzszerszámát, a bádogtányérját és bögréjét, a kését, kanalát és villáját rejtő zöld fadobozt, egy csomag szárított húst és kovásztalan kenyeret (a vésztartalék fejadagját), és az összes többi holmit, amire egy utazónak szüksége lehetett –, majd a vászonba csomagolt lobogót az így felszabadult zsebbe gyömöszölte. Az majd kidurrant, a szíja alig érte el a csatját. De hát, most már a másik fele sem volt kevésbé zsúfolt. Megteszi.

Loial és Hurin, úgy látszott, megérezték, milyen hangulatban van, mert hallgatásba burkolóztak, miközben ő leszedte Vörösről a nyerget és a kantárt. A földről tépett fűcsomókkal lecsutakolta a nagy pejt. Mikor végzett, újra felnyergelte. A szaglász és az ogier étellel kínálták, de elutasította. Úgy érezte, most minden idők legfinomabb vacsorájára sem tudna ránézni. Mindhárman a kő mellett ágyaztak meg maguknak. Összehajtogatott pokróc volt a párnájuk, a köpenyük a takarójuk.

A tábor lassan elcsendesült. Rand viszont még jóval sötétedés után is ébren feküdt. Fejében vadul kergették egymást a gondolatok. A zászló. Mire akarhat Moiraine rávenni? A falu. Mi végezhetett így egy Enyésszel? És a legrosszabb, a ház a faluban. Tényleg megtörtént volna? Máris kezdek megőrülni? Elmeneküljek, vagy maradjak? Muszáj maradnom. Segítenem kell Matnek, megtalálni a tőrt.

Végül a kimerültség győzött, és elnyomta az álom. Mikor elaludt, kéretlenül körülvette az űr. A közepén ott lobogott az undorító láng, nyugtalanná téve álmát.

Padan Fain északra meredt, az éjszakába, túl tábora egyetlen tüzén. Arcán merev mosoly, amiben a szeme egyetlen pillanatig sem vett részt. Még mindig Padan Fainként gondolt magára – hisz a lénye magja továbbra is ez a személy maradt –, de megváltozott, megváltoztatták. Tisztában volt vele. Újabban nagyon sok mindent tudott, sokkal többet, mint régi urai akár sejthetnék is. Mikor Ba'alzamon hívatta, és a három emondmezői fiatalember nyomára állította, már hosszú évek óta árnybarát volt. Ba'alzamon lepárolta, besűrítette a lelkét, és minden, a három legénnyel kapcsolatos ismeretét, majd az így létrejött esszenciát visszatáplálta belé. Attól kezdve érezte őket, kiszagolta, merre jártak. Bármerre menekültek, követni tudta őket. Különösen a kiválasztottat. Lényének egy része, még mindig rettegve húzta össze magát, amikor eszébe jutott, mit tett vele Ba'alzamon, de ez kis, rejtett, elnyomott rész volt csupán. Megváltoztatták. Három célpontját követve, Shadar Logothba került. Nem akart bemenni a romvárosba, de kénytelen volt engedelmeskedni. Akkor még. De Shadar Logothban aztán...

Fain mély levegőt vett, az övén függő rubinos markolatú tőrt babrálta. Utóbbi szintén a romvárosból származott. Más fegyvert nem viselt. De többre nem is volt szüksége. Úgy érezte, mintha a lénye része lenne. Végre újra egész lett. Csak ez számított.

Jobbra, majd balra fordította a fejét, a tábortűz két oldala felé. Az egyik oldalon a tizenkét megmaradt árnybarát kuporgott. Valaha finom ruházatuk most gyűrött volt és koszos. Nem a tüzet nézték, hanem őt. A másik oldalon a trallokjai guggoltak, szám szerint húszan. Torz, félig állati arcukon ülő, nagyon is, túlságosan is emberi szemeikkel, minden mozdulatát követték. Szemmel tartották, mint egerek a macskát.

Eleinte még küszködnie kellett. Minden reggel úgy ébredt, hogy nem teljesen egész. Ilyenkor a Myrddraal visszavette a parancsnokságot, dühöngve követelte, hogy menjenek északra, a Fertőbe, Shayol Ghulba. De lassan-lassan egyre rövidebbek lettek ezek a reggeli gyenge időszakok, amíg... Emlékezett, milyen érzés volt kezében tartani a kalapácsot, beverni a fémtüskéket. Elmosolyodott. Ezúttal a szeme is felcsillant a szép emlék örömétől.

Sírás ütötte meg a fülét a sötétből. Lassan leolvadt az arcáról a vidámság. Nem lett volna szabad engednem a trallokoknak, hogy ilyen sokat magukkal hozzanak. Egy egész falu lassította őket. Ha az az első néhány ház, a kompnál, nem állt volna elhagyatottan, talán... De az állatemberekkel velük született a mohóság, és amíg ő a Myrddraal haláltusáját figyelve átengedte magát az eufóriának, nem figyelt rájuk eléggé.

Rájuk pillantott. A legkisebb is kétszer akkora volt, mint ő, fél kézzel szét tudták volna morzsolni a csontjait. Ennek ellenére, visszahőköltek a tekintetétől, továbbra is guggolva.

– Öljétek meg őket. Mind. Ehettek, de aztán a maradékból rakjatok halmot. Hadd találják meg a barátaink. A fejeket tegyétek legfelülre. Na rajta, szépen. Most. – Nevetésbe tört ki, de rögtön abba is hagyta. – Gyerünk!

A trallokok eliszkoltak. Menet közben már vonták is elő kaszaszerű kardjaikat, emelték tüskés fejszéjüket. Pillanatokon belül sikolyok és üvöltések hallatszottak, az összekötözött falusiak irányából. A könyörgéseknek, a gyerekek sírásának tompa puffanások, gyomorfordító loccsanások vetettek véget. Mintha dinnyéket zúztak volna szét.

Fain hátat fordított a hangzavarnak, az árnybarátait vette szemügyre. Tényleg az övék voltak, a testük éppúgy, mint a lelkük. Már amennyi lelkük még egyáltalán maradt. Mindegyikük legalább olyan mélyre süllyedt már, mint ő. De ő megtalálta a kivezető utat. Egyiküknek sem volt hová mennie, nem maradt számukra más, mint őt követni. Félelemmel teli, könyörgő tekintettel csüggtek az arcán.

– Gondoljátok, esetleg megéheznek, mielőtt újabb tanyát vagy falut találnánk? Meglehet. Attól féltek, esetleg megengedem, hogy megint megegyenek néhányótokat? Na, legfeljebb egyet-kettőt. Több lovat nem pazarolhatunk.

– A többiek közemberek voltak – nyögte ki egy nő, remegő hangon. Elegáns szabású ruhája alapján, kereskedő lehetett, mégpedig gazdag. Arcán azonban koszcsíkok éktelenkedtek. Ruhája finom szürke anyagát is piszokfoltok tarkították. Szoknyáján hosszú szakadás. – Jobbágyok. Mi viszont... én viszont huszonkét éve szolgálok, mindig...

A nő arca sírásra torzult. Zokogni kezdett. Hirtelen mind hadarni kezdtek, győzködték, milyen hasznosak lehetnek még neki, milyen komoly befolyással, magas pozícióval bírtak, mielőtt Fal Darába hívták őket, hogy teljesítsék esküjüket. Sorolták a fontos, nagy hatalmú emberek nevét, akiket ismertek, a Határvidéken, Cairhienben, vagy más földeken. Hebegve bizonygatták, milyen fontos információk egyedüli birtokosai, ezzel vagy azzal az országgal, politikai szituációval, szövetséggel, összeesküvéssel kapcsolatban, és hogy mi mindent elárulhatnának neki, ha hagyná, hogy szolgálják. A hangzavar, amit produkáltak, nagyszerűen illett a mészárlás zajaihoz, ami a falubeli foglyok felől hallatszott.

Fain azonban egyikkel sem törődött. Nem kellett tartania tőlük, amióta látták, hogyan intézte el az Enyészt, nyugodtan hátat fordíthatott nekik. Inkább a kincsét nézegette. Feltérdelt, végigfuttatta a kezét a díszes aranyládán. Érezte a belülről sugárzó erőt. Kénytelen volt egy trallokkal cipeltetni. Az emberekben nem bízott, ezért nem engedte, hogy málhás lóra tegyék. A hatalom utáni vágyuk, esetleg még a tőle való rettegésüket is legyőzheti. A trallokok viszont nem vágytak másra, csak gyilkolásra. Amellett, eddig még nem sikerült rájönnie, hogyan nyílik. De előbb-utóbb az is meglesz. Mindennek eljön az ideje. Mindennek.

Előhúzta a tőrt, és a láda tetejére tette. Azzal visszaült a tűz mellé. Ez a fegyver jobb őr volt, mint akárhány trallok vagy ember. Mind látták, mi történt, mikor egyszer használta. Azóta egyikük sem mert egy hossznál közelebb menni a pengéhez, ha csupaszon volt, kivéve, ha megparancsolta, de akkor is nagyon kelletlenül.

A pokrócaiba burkolódzva fekve, elgondolkozva nézett észak felé. Most nem érezte al'Thort. Túl nagy volt köztük a távolság. Vagy már megint az eltűnős trükkjét próbálgatja. A várban, néha egyszerűen eltűnt az érzékelése elől. Fogalma sem volt, hogy csinálhatta. Mindenesetre, előbb-utóbb mindig előkerült, éppolyan hirtelen, ahogy nyoma veszett.

– De most te jössz utánam, Rand al'Thor. Azelőtt én követtelek, mint kopó a vadat, de most te kullogsz utánam. – Vad, őrült vihogásban tört ki. Tudta, hogy őrült, de nem zavarta. Most már a téboly is a lényéhez tartozott. – Gyere csak. Gyere szépen. Hisz igazából még el sem kezdődött a tánc. Tomafőn majd táncolunk, és végre megszabadulok tőled. Végre holtan látlak.

Tizenkettedik fejezet

A Mintába szőve

Egwene Nynaeve után sietett, az Amyrlin Trón körül gyülekező aes sedai-ok felé. Kíváncsisága, hogy mi okozta a felfordulást Fal Darában, még Rand iránti aggódását is legyőzte. Őrajta jelenleg úgysem tud segíteni. Bozontos lova, Bela, Nynaeve-ével együtt, az aes sedai-ok hátasainál várt rá.

Az őrzők, kezüket a kardjuk markolatán nyugtatva és szemeikkel a tömeget fürkészve, acélgyűrűt formáltak az aes sedai-ok és a hintó körül. A nyugalom viszonylagos szigetét alkották az udvarban, melyben még mindig shienari harcosok és a vár rémült lakosai nyüzsögtek. Egwene Nynaeve mellé furakodott – az őrzők csupán egy szemvillanásra méltatták őket; mindannyian tudták, hogy az amyrlinnal együtt távoznak. Sikerült annyit kivennie a tömeg mormolásából, hogy egy nyílvessző csapódott be, látszólag a semmiből, és az íjászt még nem fogták el.

Egwene tágra nyílt szemmel torpant meg. Túl rémült volt ahhoz, hogy eszébe jusson, aes sedai-okkal van körülvéve. Merényletkísérlet az Amyrlin Trón ellen. Szinte elképzelhetetlen.

Az amyrlin széthúzott függönyű hintójában ült, és miközben minden szem véráztatta ingujjára tapadt, odafordult Agelmar nagyúrhoz:

– Vagy megtalálod az íjászt, fiam, vagy nem. Bárhogy is lesz, az én dolgom Tar Valonban éppoly sürgető, mint Ingtar küldetése. Azonnal indulok.

– De anyám – tiltakozott Agelmar –, ez a merényletkísérlet ellened, mindent megváltoztat. Nem tudjuk, ki és miért küldte ezt az embert. Adj egy órát és megkapod az íjászt, a válaszokkal együtt.

Az amyrlin szárazon felnevetett:

– Jobb csali vagy finomabb háló kell ahhoz, hogy ezt a halat kifogd, fiam. Mire elfogod azt az embert, már túl késő lesz az induláshoz. Túl sokan szeretnének holtan látni ahhoz, hogy emiatt az egy miatt aggódjak. Üzenj majd, mire jutottál, ha egyáltalán találsz valamit. – Végigtekintett a bástyákon, töltéseken és íjászállásokon, melyek tömve voltak csendben álló emberekkel. A nyíl valahonnan arról jöhetett. – Különben is, szerintem már elmenekült Fal Darából.

– De anyám.

A hintóban ülő asszony egy gyors kézmozdulattal elhallgattatta. Még Fal Dara ura sem ellenkezhet sokáig az Amyrlin Trónnal. Szemei megpihentek Egwene-en és Nynaeve-on. Egwene úgy érezte, hogy ezek a szemek mindent látnak, amit el szeretne titkolni. Hátralépett egyet, majd észbe kapott, és térdet hajtott. Közben azon rágódott, vajon illendően cselekszik-e. Senki nem magyarázta el neki az Amyrlin Trónnal való találkozáskor kötelező viselkedést. Nynaeve egyenes háttal viszonozta az amyrlin pillantását, de megfogta és erősen megszorította Egwene kezét.

– Szóval ő a te két embered, Moiraine? – kérdezte az aes sedai-ok uralkodónője. Moiraine csupán bólintott, miközben az összes aes sedai a két, emondmezői nő felé fordult. Egwene nyelt egyet. Mindegyik úgy nézett, mintha tudnának dolgokat, olyan dolgokat, amiket mások nem, és cseppet sem segített a tudat, hogy valóban ez a helyzet. – Igen, mindkettejükben érzékelem a szikrát. De vajon lángra lehet-e lobbantani? Ez a kérdés, igaz?

Egwene-nek kiszáradt a szája. Padwhin mester, az asztalos, otthon, Emondmezőn, majdnem pont ugyanúgy nézett végig a szerszámain, ahogy az amyrlin tekintett kettejükre. Egyik erre való, a másik arra.

Az amyrlin hirtelen megszólalt:

– Ideje indulni. Lóra! Agelmar nagyúr és én, magunk is el tudjuk mondani, amit ilyenkor szokás, nincs szükségünk rá, hogy tátott szájjal bámuljatok, mint a novíciák ünnepnap. Lóra!

Parancsszavára az őrzők még mindig óvatosan a lovaikhoz siettek, és Leane kivételével, az aes sedai-ok is kecsesen a hátasaikhoz vonultak. Miközben Egwene és Nynaeve engedelmesen megfordultak, egy szolga jelent meg Agelmar nagyúr vállánál, egy ezüstkehellyel. Agelmar kelletlen szájrándulással vette át.

– E kehely a kezemben, jókívánságaim záloga, Anya. Fogadd el, hogy jó utad legyen ma, és minden...

Bármit is mondott ezután, azt Egwene már nem hallotta, ahogy felült Belára. Mire megpaskolta a kancát és eligazgatta a szoknyáját, a gyaloghintó már a nyitott kapuk felé haladt, bár az azt vivő lovakat nem vezette senki. Leane a hintó mellett lovagolt, botja a kengyelhez kötözve. Egwene és Nynaeve a többi aes sedai után indult.

A menetet éltető éljenzés a város utcáin mindent elnyomott, kivéve a dobok dübörgését és a trombiták harsogását. Az őrzők vezették a sort, a Fehér Láng lobogóval, körülvéve az aes sedai-okat, visszatartva a tömeget. Íjászok és lándzsások, a Láng címerével mellkasukon, követték őket zárt sorokban. A kürtök elhallgattak, ahogy a menet kiért a városból és dél felé fordult, de az éljenzés zaja még sokáig követte őket. Egwene többször visszanézett, egészen, amíg a fák el nem rejtették Fal Dara falait és tornyait.

A mellette lovagló Nynaeve megrázta a fejét:

– Randdel nem lesz semmi baj. Vele van Ingtar úr és húsz lándzsás. Bármi is történne, úgysem tudnál semmit sem tenni. Egyikünk sem tudna. – Moiraine felé nézett; az aes sedai kecses fehér kancája és Lan hatalmas fekete csődöre furcsán nézett ki egymás mellett. Oldalt haladtak, magukban. – Még nem.

A menet közben nyugat felé fordult, de nem haladt túl gyorsan. Még a feles páncélba öltözött gyalogosok sem tudtak huzamosabb ideig gyorsan haladni a shienari dombok között. De azért igyekeztek, ahogy csak tudtak.

Minden nap késő este táboroztak csak le. Az amyrlin soha nem akart addig megállni, míg már épp csak annyi fény nem maradt, hogy még fel tudják verni a sátraikat, a lapos, fehér kupolákat, melyekben felállni is alig lehetett. Minden azonos ajahba tartozó két aes sedai-nak jutott egy sátor. Az amyrlin és a krónikaőr saját sátrukban laktak, míg az őrzők annak az aes sedai-nak a sátra mellett burkolództak a köpönyegükbe, amelyikhez kötelékük fűzte őket. A Piros nővérek lakóhelyének környéke furcsán magányosnak tűnt őrzők nélkül, míg a Zöldeknél, szinte ünnepi hangulat volt. A két aes sedai gyakran sokáig kint ült és beszélgetett a magukkal hozott, összesen négy őrzővel.

Lan egyszer odajött Egwene és Nynaeve sátrához, és egy kicsit arrébbsétált a sötétben a javasasszonnyal. Egwene a sátor bejáratából figyelte őket. Nem hallotta, mit beszélnek, kivéve, hogy Nynaeve néha haragosan felcsattant és mikor visszajött, betekerte magát a takarójába, és egy szót sem volt hajlandó szólni. Bár arcát elrejtette a takaró sarkába, Egwene úgy sejtette, könnyes a szeme. Lan még sokáig álldogált a sátor előtt a sötétben, mielőtt elment volna. Ezután egyszer sem jött el hozzájuk újra.

Moiraine sem kereste meg őket. Ha találkoztak, köszönésképpen csak bólintott. Úgy tűnt, minden éber óráját az aes sedai-okkal beszélgetve tölti. A Pirosak kivételével, mindegyiket egyenként félrevonta menet közben. Az amyrlin csak kevés és nagyon rövid pihenőt engedélyezett.

– Talán nincs már ránk ideje – állapította meg szomorúan Egwene. Moiraine volt az egyetlen aes sedai, akit ismert. Talán – bár ezt maga sem szívesen ismerte be – az egyetlen, akiben megbízott. – Végül is, már ránk talált, és már úton vagyunk Tar Valonba. Gondolom, most más dolgok foglalkoztatják.

Nynaeve halkan felhorkant:

– Szerintem csak akkor száll le rólunk, ha meghal – vagy ha mi. Végtelenül ravasz ez a nő.

Más aes sedai-ok viszont meglátogatták őket a sátrukban. Egwene majd a bőréből ugrott ki, mikor az első, Fal Darán kívül töltött éjszaka félrelibbent a sátortakaró, és belépett egy kövérkés, szögletes arcú, őszülő hajú, és kissé szórakozott, sötét szemű aes sedai. Felnézett a sátor legmagasabb pontjáról lógó lámpásra. Kicsit felcsavarta a lángot. Egwene mintha valami furcsát érzett volna, mikor a láng magasabbra kúszott. Moiraine elmondta neki, hogy egy nap – mikor már gyakorlottabb lesz – látni is fogja, ha egy nő fókuszál, sőt, akkor is képes lesz megállapítani ezt a képességet, ha az épp nem nyilvánul meg aktívan.

– Verin Mathwin vagyok – szólt mosolyogva az asszony. – Ti pedig Egwene al'Vere és Nynaeve al'Meara. A Folyóközből, ami egyszer Manetheren volt. Erős vér. Énekel.

Egwene és Nynaeve szeme összevillant, ahogy felálltak.

– Az Amyrlin Trónhoz hívatnak? – kérdezte Egwene.

Verin nevetett. Az aes sedai-nak egy tintafolt volt az orrán.

– Ó, nem. Az amyrlinnek sokkal fontosabb dolgokkal kell törődnie, mint két fiatal lány, akik még nem is novíciák. Bár, soha nem lehet tudni. Mindketten figyelemre méltó tehetségek vagytok, főleg te, Nynaeve. Egy nap... – Elhallgatott, és elgondolkodva megvakarta a tintapacát. – De ez nem az a nap. Azért vagyok itt, hogy leckét adjak neked, Egwene. Attól félek, kissé meghaladtad saját magadat.

A lány idegesen nézett Nynaeve-ra:

– Mit tettem? Nem tudok semmiről.

– Ó, semmi rosszat. Nem igazán. Lehet, hogy talán veszélyeset, de nem igazán rosszat. – Verin törökülésben leült a vászonpadlóra. – Üljetek le. Mindketten. Üljetek le. Nem akarom kitörni a nyakam. – Addig fészkelődött, míg kényelembe nem helyezte magát. – Üljetek le.

Egwene keresztbetett lábakkal leült az aes sedai-al szemben, és megpróbált nem ránézni Nynaeve-ra. Nem kell bűntudatosnak kinéznem, míg be nem bizonyosodik, hogy tényleg elkövettem valamit. És talán akkor sem.

– Mit tettem, ami olyan veszélyes, de nem igazán rossz?

– Nos, fókuszáltad a Hatalmat, gyermekem.

Egwene-nek tátva maradt a szája.

– Ez nevetséges – tört ki Nynaeve. – Miért megyünk Tar Valonba, ha nem ezért?

– Moiraine már... úgy értem, Moiraine Sedai már adott nekem leckéket – magyarázta Egwene.

Verin csendre intette őket, mire mindketten elhallgattak. Lehet, hogy kissé szórakozottnak tűnik, de mégiscsak egy aes sedai.

– Gyermekem, gondolod, hogy az aes sedai-ok azonnal elkezdenek fókuszálni tanítani minden lányt, aki kijelenti, hogy közénk szeretne kerülni? Nos, úgy gondolom, te nem vagy épp mindennapi lány, de attól még... – Rosszallóan rázta meg a fejét.

– Akkor miért tette? – kérdezte Nynaeve. Őt nem tanították, és Egwene még mindig nem volt biztos benne, hogy ez bántja-e a javasasszonyt, vagy sem.

– Azért, mert Egwene akkor már magától is fókuszált – válaszolta türelmesen Verin.

– De... de én is. – Nynaeve nem tűnt épp boldognak.

– A te körülményeid kissé mások, gyermekem. Az, hogy még élsz, azt mutatja, hogy úrrá tudtál lenni a sorban felmerülő kríziseken, mégpedig saját erőből. Gondolom, tudod, milyen szerencsés vagy. Minden négy nő közül, akiknek ugyanezt kéne végigélniük, csupán egy marad életben. Persze a vadak – grimaszolt Verin. – Bocsáss meg, de sajnos az a helyzet, mi, a Fehér Toronyban, már csak így nevezzük azokat a nőket, akik kiképzés nélkül, maguktól alakítanak ki némi durva ellenőrzést a Hatalom fölött – vaktában, mint te. Persze, ezt alig lehet igazi ellenőrzésnek nevezni, de valahol mégis az. Igaz, a vadaknak is megvan a maguk problémája. Szinte mindig falakat építenek maguk köré, hogy ne kelljen szembenézniük vele, mit tesznek valójában, és ezek a falak akadályozzák a tudatos kontrollt. És minél tovább épülnek, annál nehezebb lerombolni őket, de ha ez mégis sikerül... Egyébként, legjobb képességű nővéreink némelyike valaha vad volt.

Nynaeve összerázkódott, és a bejáratot nézte, mintha a távozáson gondolkodna.

– Nem értem, hogy az egésznek mi köze van hozzám – mondta Egwene.

Verin meglepetten pislogott, szinte mintha azon tűnődne, ő meg hogy került ide.

– Hozzád? Semmi. A te problémád teljesen más. A legtöbb lány, aki aes sedai akar lenni – még azok is, akikben, mint benned, ott a csíra –, azért fél is attól, ami rá vár. Miután végre eljutott a Toronyba, miután megtanulja, hogy mit és hogyan kell tennie, azután is még hónapokig kell lépésről lépésre vezetnie egy nővérnek vagy egy beavatottnak. Te persze nem vagy ilyen. Ahogy Moiraine elmesélte nekem, te, ahogy lehetett, belevetetted magad, keresztülbukdácsoltál a sötétségen, és soha nem jutott eszedbe, hogy a következő lépésed egy feneketlen szakadékba vezethet. Ó, persze, vannak hozzád hasonlók, nem vagy kivételes jelenség. Moiraine is ilyen volt. Ahogy megtudta, hogy mit tettél, nem tehetett mást, mint hogy tanítson téged. Soha nem beszélt neked erről?

– Soha. – Egwene jobban örült volna, ha nem olyan elhaló a hangja!

– Volt... más dolga is – horkant fel halkan Nynaeve.

– Hát, Moiraine mindig úgy gondolta, hogy nem kell mindenkinek mindenről tudnia. A felesleges tudásnak nincs igazi haszna. De hát a nem tudásnak sincs. Én magam, mindig a tudás híve voltam.

– És tényleg van? Úgy értem, szakadék?

– Természetesen, nem is olyan távol – bólintott Verin. – De mi a következő lépés? – Vállat vont. – Tudod, gyermekem, minél inkább próbálod megérinteni az Igazi Forrást, minél többször próbálod fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, annál könnyebbé válik lassan a dolog. Igen, kezdetben, mikor kinyúlsz a Forrás felé, gyakran mintha a levegőbe markolnál. Vagy épp megérinted a saidart, de még ha érzed is áramlani magadban az Egyetlen Hatalmat, nem tudsz mit kezdeni vele. Vagy felhasználod, és valami teljesen más sül ki belőle, mint szeretted volna. Ez benne a veszélyes. Általában, irányítással és gyakorlással – miközben a tanulót a félelme is lassítja, ezzel megóvva a túl gyors haladás veszélyeitől – a Forrás megérintésének és a Hatalom fókuszálásának képessége együtt nő az irányítás képességével. De te anélkül kezdtél el fókuszálni próbálni, hogy melletted lett volna valaki, aki megmondja neked, mit tegyél. Tudom, hogy szerinted nem jutottál messzire, és ez így is van, de olyan vagy, mint aki úgy tanult meg felszaladni egy dombra, hogy még nem tudja, hogyan kell a másik oldalán lemenni. Vagy egyáltalán, lépésben haladni. Előbb vagy utóbb elesel, ha ezeket nem tanulod meg. Most nem arról beszélek, ami azokkal a szerencsétlen férfiakkal történik, akik fókuszálni kezdenek – nem fogsz megőrülni, nem fogsz meghalni, főleg ha a nővérek tanítanak és vezetnek –, de ki tudja, mit tehetsz teljesen véletlenül, akaratlanul? – Verin szeméből egy pillanatra eltűnt a szórakozottság. Egy ideig úgy tűnt, az aes sedai tekintete épp olyan élesen cikázik Egwene és Nynaeve között, mint az amyrliné.

– Neked erős, veleszületett képességed van, gyermekem, és ez idővel csak még erősebb lesz. Meg kell tanulnod irányítani, mielőtt kárt teszel magadban vagy valaki másban, akár több emberben is. Ezért próbált tanítani Moiraine. Ezért próbálok segíteni neked én is ma éjjel, és ezt fogja tenni minden este egy nővér, amíg Sheriam szakértő kezeibe nem adhatunk. Ő a novícia asszony.

Egwene elgondolkozott. Tudhat vajon Randről? Nem, lehetetlen. Soha nem engedte volna Fal Darában maradni, ha sejtené. De biztos volt benne, hogy nem csak képzelte a nő sokatmondó pillantását az előbb.

– Köszönöm, Verin Sedai. Igyekezni fogok.

Nynaeve udvariasan felállt.

– Kiülök a tűzhöz, egyedül hagylak titeket.

– Maradhatsz – mondta Verin. – Te is hasznát láthatod. Abból, amit Moiraine-től hallottam rólad, úgy gondolom, csak egy kis gyakorlásra van szükséged, hogy a beavatottak közé emeljenek.

Nynaeve egy pillanatig habozott, majd határozottan megrázta a fejét.

– Köszönöm az ajánlatot, de tudok várni, míg elérünk Tar Valonba. Egwene, ha szükséged lenne rám, a...

– Kétségtelenül felnőtt nő vagy már, Nynaeve – vágott közbe Verin. – Általában annál jobb, minél fiatalabb a novícia. Tulajdonképpen, magához a szigorúan vett képzéshez ez nem feltétlenül szükséges, de a novíciának meg kell tanulnia gondolkodás nélkül azt tennie, amit mondanak, és akkor, amikor mondják neki. Ez igazából csak akkor hasznos, ha a tanítás elért egy bizonyos szintet – ekkor, a bizonytalanság, vagy a mondottakban való kételkedés, tragikus következményekkel járhat –, de jobb, a kezdetektől ezt az elvet követni. A beavatottaktól viszont elvárják, hogy kérdezzenek, mert várhatóan eleget tudnak már, hogy eldöntsék, mit kérdezzenek, és mikor. Melyik lehetőség tetszik jobban?

Nynaeve kezei a szoknyáját markolták, ahogy szemöldökét ráncolva, a sátor bejáratára meredt. Végül kurtán bólintott, és visszaült a talajra.

– Hát, végül is, én is megpróbálhatom – mondta.

– Helyes – szólt Verin. – Nos. Te ezt már tudod, Egwene, de Nynaeve kedvéért még egyszer átvesszük, lépésről lépésre. Nemsokára második természetetekké fog válni – gondolkozás nélkül, egyetlen pillanat alatt képesek lesztek rá – de most még jobb, ha lassan kezdünk hozzá. Csukjátok be a szemeiteket. Kezdetben jobban megy, ha semmi sem tereli el a figyelmet. – Egwene becsukta a szemét.

Egy ideig nem történt semmi.

– Nynaeve – szólalt Verin. – Kérlek, csukd be a szemed. Úgy könnyebb lesz, hidd el. – Újabb szünet. – Köszönöm, gyermekem. Most ürítsétek ki magatokat. Ürítsétek ki a gondolataitokat. Csak egyetlen dolog marad az elmétekben. Egy bimbózó virág. Csakis ez. Egy bimbó. Látjátok minden részletét. Érzitek a szagát. Érzitek. Minden levél minden erét, minden szirom minden kanyarulatát. Érzitek a nedvek pulzálását. Érzitek. Ismeritek. Eggyé váltok vele. Ti és a bimbó egyek vagytok. Ti vagytok a bimbó.

Hangja hipnotikus erővel zümmögött tovább, de Egwene már nem is igazán hallotta. Csinálta már ezt a gyakorlatot Moiraine-nel. Lassan ment, de Moiraine azt mondta, kitartó gyakorlással egyre gyorsabb lesz. Legbelül, egy szorosan összezárt szirmú rózsabimbóvá vált. Ekkor hirtelen történt valami. Fény. Fény vetült rá. A szirmai lassan szétnyíltak, a fény felé fordultak, és magukba szívták azt. A rózsa eggyé vált a fénnyel. Egwene eggyé vált a fénnyel. Érezte, ahogy átszivárog rajta. Kinyúlt felé, többet követelt...

Egy pillanat alatt eltűnt a rózsa is, a fény is. Moiraine azt is mondta, hogy nem szabad erőltetni. Sóhajtva kinyitotta a szemét. Nynaeve komoran ült mellette. Verin ugyanolyan nyugodt volt, mint mindig.

– Nem akarhatod, hogy megtörténjen – mondta az aes sedai. – Egyszerűen hagynod kell. Először meg kell adnod magad a Hatalomnak, mielőtt irányíthatnád.

– Ez egyszerűen nevetséges – dünnyögte Nynaeve. – Nem éreztem magam virágnak. Akkor már inkább tüskebokornak. Azt hiszem, mégis inkább a tűznél várok.

– Ahogy akarod – mondta Verin. – Mondtam már, hogy a novíciáknak házimunkákat is kell végezniük? Mosogatnak, felsúrolják a padlót, tálalnak, hasonlók. Szerintem ugyan a cselédek sokkal jobb munkát végeznek, de az általános vélemény szerint, az ilyen munka fejleszti a karaktert. Mégis maradsz? Jó. Nos, gyermekem, ne felejtsd el, hogy néha a tüskebokor is virágzik. A tüskék között ilyenkor gyönyörű fehér virágok nyílnak. Még egyszer megpróbáljuk. Az elejétől kezdve, Egwene. Csukjátok be a szemeteket.

Mielőtt Verin elment, Egwene néhányszor érezte magában a Hatalom áramlását, de ez az érzés soha nem volt túl erős, és a legtöbb, amit el tudott vele érni, az egy gyenge légáramlás volt, ami meglebbentette a sátorlapot. Biztos volt benne, hogy egy tüsszentés ugyanezt tenné. Moiraine-nel sokkal jobban ment; legalábbis néha. Azt szerette volna, ha Moiraine tanítja őket.

Nynaeve semmit sem érzett, ő legalábbis ezt állította. A végére olyan szúrós volt a tekintete és olyan vékonyra préselte már az ajkait, hogy Egwene attól félt, úgy leteremti Verint, mintha az aes sedai egy falusi asszony lenne, aki a magánéletébe avatkozik. De Verin egy idő után, egyszerűen azt mondta neki, hogy most csak ő csukja be a szemét, ezúttal egyedül vele fog foglalkozni.

Egwene ásítozva figyelte a két másikat. Nagyon késő volt, már rég aludniuk kellett volna. Nynaeve arca holtsápadt volt, a szemhéját olyan erősen szorította össze, mintha soha nem akarná többé kinyitni, fehér kezei ökölbe szorítva hevertek az ölében. Remélte, hogy ha már eddig kitartott, a javasasszonyt nem ragadja el az indulata.

– Érezd magadban az áramlást – mondta Verin. A hangja nem változott meg, de hirtelen felcsillant a szeme. – Érezd az áramlást. A Hatalom áramlását. Olyan, mint egy fuvallat, egy gyenge légáramlat.

Egwene rögtön megfeledkezett az álmosságáról. Verin őt is mindig ezekkel a szavakkal irányította, amikor sikerült magába szívnia a Hatalmat. – Egy gyenge fuvallat, egy könnyű légmozgás, gyengéd.

Az összehajtogatott takarók hirtelen, vadul lángra lobbantak, mint a zsírfa.

Nynaeve sikoltva nyitotta ki a szemét. Egwene nem volt benne biztos, hogy ő maga is kiáltott-e. Csak arra eszmélt, hogy felpattanva megpróbálja kirugdosni az égő takarókat a szabadba, mielőtt a sátor lángra kapna. De mielőtt másodszor is beléjük rúghatott volna, a lángok eltűntek, az elszenesedett halomból pedig füstgomolyagok és égett gyapjú szaga szállt fel.

– Hát – szólt Verin –, nocsak. Nem számítottam arra, hogy tüzet kell oltanom. El ne ájulj, gyermekem. Minden rendben. Elintéztem.

– Én... én csak dühös voltam. – Nynaeve-nak az arcából minden vér kifutott. A szája remegett. – Hallottam, hogy szélről beszél, mondja, hogy mit tegyek, és a tűz, csak úgy, az eszembe jutott. Én... én nem akartam semmit sem felgyújtani. Csak egy kicsi tűz volt, bent... bent a fejemben. – Megrázkódott.

– Hát igen, végül is tényleg nem volt nagy – nevetett fel Verin, majd elhallgatott, mikor meglátta Nynaeve arcát. – Jól vagy, gyermekem? Ha rosszul érzed magad, én majd... – Nynaeve megrázta a fejét. Verin bólintott. – Pihenésre van szükséged. Mindkettőtöknek szüksége van rá. Túlságosan megdolgoztattalak titeket. Pihennetek kell. Az amyrlin még hajnal előtt indulni akar. – Felállt, arrébb rúgta a megégett takarókat. – Majd hozatok nektek új pokrócokat. Remélem, ez megmutatta nektek, milyen fontos kellően uralni a Hatalmat. Meg kell tanulnotok elérni, hogy pontosan azt tegye, amit akartok, sem többet, sem kevesebbet. Amellett, hogy másokban kárt tehettek, ha több Hatalmat fókuszáltok, mint amennyit biztonságosan kezelni tudtok – és ez most még nagyon kevés, de idővel egyre több lesz –, ha túl sokat szívtok magatokba egyszerre, akár el is pusztíthatjátok magatokat. Meg is halhattok. Vagy kiégtek, és elvesztitek minden képességetek. – Azután, mintha eddig nem is azt magyarázta volna, mennyire pengeélen táncolnak, vidáman hozzátette: – Aludjatok jól. – Azzal már ott sem volt.

Egwene átölelte Nynaeve-ot és magához szorította.

– Minden rendben, Nynaeve. Nem kell félned. Ha egyszer megtanulod irányítani...

Nynaeve rekedten felnevetett:

– Nem félek. – Az égett takarók felé nézett, és elkapta a tekintetét. – Egy kis tűznél több kell ahhoz, hogy megijedjek. – De többet nem nézett arra, még akkor sem, mikor egy őrző elvitte őket és újakat hozott helyettük.

Verin, ahogy ígérte is, nem jött vissza. További útjukon, ahogy teltek a napok, miközben délnyugat felé haladtak, amilyen gyorsan a gyalogos katonák csak masírozni tudtak, Verin nem törődött többet a két emondmezei asszonnyal, mint Moiraine, vagy bármelyik aes sedai. Nem voltak barátságtalanok, hanem inkább távolságtartók és zárkózottak, mintha magukba mélyedtek volna. Hűvös viselkedésük láttán, Egwene egyre kényelmetlenebbül érezte magát. Sorra eszébe jutott az összes félelmetes mese, amit az aes sedai-okról hallott, gyermekkorában.

A történetek, amiket az anyja mesélt neki róluk, tele voltak képtelenségekkel, de mielőtt Moiraine megjelent volna, sem az anyja, sem más emondmezei asszony nem találkozott egyetlen aes sedai-jal sem. Ő viszont már sok időt töltött Moiraine-nal, és megtudta, hogy nem minden aes sedai olyan, mint azokban a történetekben. Mert milyen képet festettek róluk a legendák? Érzéketlen manipulátorok, és könyörtelen gyilkosok. A Világtörés okozói. Most már tudta, hogy azok, akik a Világtörést okozták, férfi aes sedai-ok voltak, mikor még léteztek a Legendák Korában, de ez sem sokat segített. Nem minden aes sedai olyan, mint a mesékben, de hányan igen, és melyek azok?

Az oktatók, akik esténként a sátrukba jöttek, annyira különbözőek voltak, hogy nem segítettek rendbe tenni a gondolatait. Alviarin olyan hűvös és gyakorlatias volt, mint egy kereskedő, aki gyapjút és dohányt vásárol. Meglepve, de elfogadta, hogy Nynaeve is a tanítványa. Élesen kritizált és mindig készen állt egy újabb próbára. Alanna Mosvani sokat nevetett, és legalább annyit beszélt a világról és a férfiakról, mint amennyit tanított. Viszont túlságosan is érdeklődött Rand iránt, bár Egwene megkönnyebbülésére, Perrinről és Matről is. De azért főleg Randről. A legrosszabb Liandrin volt, az egyetlen, aki vállkendőt viselt. A többiek mind elcsomagolták a magukét, mielőtt elindultak Fal Darából. Liandrin állandóan kendője vörös rojtjait piszkálta, amellett keveset és vonakodva tanított. Úgy kérdezgette Egwene-t és Nynaeve-ot, mintha vádolná őket valamivel, ráadásul minden kérdése a három fiúra irányult. Addig folytatta ezt, míg Nynaeve ki nem dobta – Egwene nem értette pontosan, miért tette –, ekkor fenyegetőzve elment.

– Vigyázzatok magatokra, leányaim – mondta. – Már nem a falutokban vagytok. Itt már könnyen olyan helyre dughatjátok az orrotokat, ahol leharapják.

Végül a menet elérte a Mora folyó partján fekvő, Medo nevű falut. A folyó Shienar és Arafel határán folyt, míg bele nem torkollott az Erininbe.

Egwene biztos volt benne, hogy az aes sedai-ok kérdései miatt kezdett álmodni Randről, és aggódni, hogy vajon a többiekkel együtt követte-e Valere Kürtjét a Fertőbe. Az álmai mindig rosszul végződtek, mindamellett, eleinte egyszerű lidércnyomások voltak. Azonban aznap éjjel, mikor elérték Medót, megváltoztak.

– Bocsánat, aes sedai – kérdezte félénken Egwene –, nem látta Moiraine Sedai-t? – A karcsú aes sedai, akit megszólított, leintette és tovasietett a zsúfolt, fáklyával megvilágított utcán, rákiáltva valakire, hogy vigyázzon a lovával. A nő, bár nem viselte vállkendőjét, a sárga ajahhoz tartozott. Egwene csupán ezt tudta róla, egyébként még a nevét sem ismerte.

Medo kicsiny falu volt – bár kissé meghökkent, hogy már „kis faluként” gondol egy akkora településre, mint Emondmező –, és most több volt benne az idegen, mint a helyi lakos. Lovak és emberek töltötték meg a keskeny utcákat, a dokkok felé tülekedtek a helyiek között, akik mindahányszor letérdeltek, ahányszor megláttak egy aes sedai-t. Éles fáklyafény világított meg mindent. A két dokk kőujjként meredt a Mora folyóba. Mindkettő mellett két-két kicsiny, kétárbocos hajó állt. A lovakat kötelek, és a hasuk alatt átvetett ponyvák segítségével emelték a fedélzetre. A holdfényes folyón további hajók – magasak és szélesek, árbocuk tetején himbálódzó lámpással – álltak, már megrakodva, vagy a sorukra várva. Evezős csónakok szállították az íjászokat és a lándzsásokat. A felemelt lándzsáktól úgy tűnt, mintha hatalmas sündisznók úsznának a felszínen.

A baloldali dokknál rátalált Anaiyára, aki a berakodást figyelte, és azokat nógatta, akik nem mozogtak eléggé gyorsan. Bár két szónál többet még nem beszélt Egwene-nel, Anaiya másnak látszott, mint a többiek. Kicsit olyan volt, mint a falubéli asszonyok otthon. Egwene el tudta őt képzelni, ahogy a konyhában sütöget; míg másokkal kapcsolatban erre nem volt képes.

– Anaiya Sedai, nem látta Moiraine Sedai-t? Beszélnem kell vele.

Az aes sedai szórakozottan nézett hátra.

– Micsoda? Ó, te vagy az, gyermekem? Moiraine elment. A barátnőd, Nynaeve pedig mar a Folyó Királynője fedélzetén van. Nekem magamnak kellett feltuszkolnom, mert azt kiáltozta, hogy nélküled nem megy el. A Fényre, mekkora felfordulást csinált! Már neked is a fedélzeten kéne lenned. Keress egy csónakot, ami a Folyó Királynőjére megy. Ti ketten, az amyrlin trónnal utaztok, szóval viselkedjetek. Semmi jelenet vagy szeszélyeskedés.

– Melyik Moiraine Sedai hajója?

– Moiraine nem hajóval ment, lányom. Már két napja eltűnt, és az amyrlin nagyon ideges. – Anaiya megcsóválta a fejét, bár közben még mindig a rakodást figyelte. – Először Moiraine tűnik el Lannal, majd utána közvetlenül Liandrin és Verin úgy, hogy egyikük sem szól egy szót sem a többieknek. Verin még az őrzőjét sem vitte magával. Tomas úgy aggódik, hogy már minden körmét tövig rágta. – Felnézett az égre. A növekvő hold fényét nem takarták el felhők. – Megint szólítanunk kell a szelet. Az amyrlin ennek sem fog örülni. Azt mondta, szeretné, ha egy órán belül indulnánk Tar Valonba, és nem fogja tűrni a késlekedést. Nem szeretnék Moiraine, Liandrin vagy Verin helyében lenni, mikor újra találkozik velük. Azt fogják kívánni, bárcsak újra novíciák lehetnének. Miért, gyermekem, mi a gond?

Egwene-nek elakadt a lélegzete. Moiraine elment? Azt nem tehette! El kell mondanom valakinek. Valakinek, aki nem nevet ki. Elképzelte Anaiyát, ahogy Emondmezőn a problémáit hallgatja; az asszony beleillett a képbe.

– Anaiya Sedai, Randdel van baj.

Anaiya figyelmesen nézett rá.

– Az a magas fiú a faludból? Máris hiányzik neked? Hát, nem csodálkoznék, ha bajban lenne. Az ifjaknak, az ő korában, szokásuk az ilyesmi. Bár ott az a másik – Mat? –, inkább róla ordított, hogy bajkeverő. De nem akarlak kigúnyolni, vagy félvállról venni a dolgot. Miféle baj van vele, és honnan tudod? Valószínűleg már megszerezték a Kürtöt Ingtarral, és visszatértek Fal Darába. Ha pedig követniük kellett a Fertőbe, úgysem tehetünk semmit.

– Én... én nem hiszem, hogy a Fertőben vagy Fal Darában lennének. Álmot láttam. – Kicsit vonakodva mesélte el. Elmondva olyan butaságnak hangzott. De annyira valóságosnak érezte. Lidércnyomás volt, de mintha ténylegesen megtörtént volna. Először ott volt az az ember, maszkkal az arca előtt, lángoló szemekkel. A maszk ellenére úgy érezte, meglepődött, hogy őt látja. A tekintetétől annyira remegni kezdett, hogy végül úgy érezte, a csontjai is eltörnek, de a férfi hirtelen eltűnt, és meglátta Randet, ahogy egy köpenybe burkolódzva, a földön alszik. Egy nő állt felette és lenézett rá. Arcát elrejtette az árnyék, de szemei ragyogtak, mint a hold, és érezte, hogy süt belőle a gonoszság. Aztán egy hatalmas villanásban minden eltűnt. Mindketten. És az egész jelenet mögött, szinte teljesen különálló, megfogható valamiként, ott lebegett a veszély érzete, mintha egy csapda kezdene rácsukódni egy mit sem sejtő bárányra. Egy hegyes fogakkal teli csapda. Mintha lelassult volna az idő, és végignézhette volna, ahogy az acél állkapcsok egyre közelebb kerülnek egymáshoz. Ébredés után az álom nem halványult el, ahogy ez általában történni szokott. A veszély érzete még mindig olyan erős volt, hogy állandóan vissza akart néznie a válla felett – de valahogy tudta, hogy a dolog nem rá irányul, hanem Randre.

Eltűnődött, nem Moiraine volt-e az álombéli nő, de még a gondolatért is szemrehányást tett magának. Liandrin jobban illene ebbe a szerepbe. Vagy talán Alanna; ő is érdeklődött Rand iránt.

Képtelen volt mindezt elmondani Anaiyának. Végül egyszerűen így szólt:

– Anaiya Sedai, tudom, hogy butaságnak hangzik, de veszélyben van. Nagy veszélyben. Tudom. Éreztem. Még mindig érzem.

Anaiya elgondolkodott.

– Nos hát – szólalt meg halkan –, ez egy olyan lehetőség, amit senki nem vett figyelembe. Lehet, hogy álmodó vagy. Kicsi rá az esély, gyermekem, de... Nem volt már ilyen – ööö – négy vagy ötszáz éve. És az Álmodás szorosan kapcsolódik a Jövendőmondáshoz. Ha valóban tudsz Álmodni, lehet, hogy Jövendölni is képes vagy. Ez lesz ám a szálka a Pirosak szemében. Természetesen lehet, hogy csak egy egyszerű lidércnyomás volt, amit a késő éjszaka, a hideg élelem, és az okozott, hogy erőltetett menetben haladunk, mióta csak elhagytuk Tar Valont. És persze hiányzik a barátod. Ez eléggé valószínű. Igen, igen, gyermekem, tudom. Aggódsz érte. Jelezte az álmod a veszély fajtáját?

Egwene megrázta a fejét:

– Egyszerűen eltűnt, és veszélyt éreztem. És gonoszságot. Azt már az eltűnése előtt is. – Összerázkódott, és egymásnak dörzsölte a kezeit. – De még most is.

– Nos, ezt alaposabban meg kell beszélnünk a Folyó Királynője fedélzetén. Ha tényleg álmodó vagy, én magam gondoskodom a kiképzésedről. Pedig Moiraine-nek kéne, ha... Ti ott! – Egwene ugrott egyet, ahogy az aes sedai hirtelen felkiáltott. Felugrott az a fiatalember is, aki épp most ült le egy hordó borra. Többen is meggyorsították lépteiket. – Berakodunk, nem pedig pihenünk! Majd a fedélzeten beszélünk, gyermekem. Nem, te bolond! Egymagad nem bírod el! Meg akarsz szakadni? – Anaiya végigsietett a dokkon, és olyan kifejezéseket vagdosott a szerencsétlen falusiak fejéhez, amelyekről Egwene fel sem tételezte volna, hogy az aes sedai ismerheti.

Egwene dél felé meredt a sötétbe. Valahol arra volt. Nem Fal Darában, és nem a Fertőben. Ebben biztos volt. Tarts ki, te fafejű idióta. Ha megöleted magad, mielőtt kihúzlak a bajból, én foglak élve megnyúzni. Eszébe sem jutott, hogyan segíthetne rajta, mikor most épp Tar Valon felé tart.

Maga köré csavarta köpenyét, és elindult keresni egy csónakot, ami a Folyó Királynőjére megy.

Tizenharmadik fejezet

Kőtől kőig

Randet a felkelő nap fénye ébresztette. Egy darabig azt hitte, még mindig álmodik. Lassan felült és körülnézett. Minden, vagy majdnem minden megváltozott. A nap és az ég olyan volt, mint amire számított, sápadt és csaknem felhőtlen. Loial és Hurin mellette feküdtek, köpenyükbe burkolódzva, és aludtak. A lovaik még mindig tőlük egy lépésre álltak megbéklyózva, de mindenki más hiányzott. A katonák, lovak, a barátaik, mindenki és minden eltűnt.

Maga a horpadás is megváltozott. Eddig a szélén táboroztak, most pedig a közepén voltak. Rand fejénél egy három hossz magas, és egy teljes lépés széles, szürke kőhenger emelkedett, melyet több száz, talán több ezer, precízen vésett, ismeretlen írásjel borított. A mélyedés alját padlóként, szinte csillogóan sima, fehér kő borította. A szélén, különböző színű kövekből faragott, széles lépcsők emelkedtek. Itt a fák megfeketedtek és elgörbültek, mintha tűzvihar száguldott volna keresztül rajtuk. Minden a szokásosnál halványabbnak tűnt, még a nap is sápadtabban sütött, mintha köd takarta volna el. Csakhogy, ködnek nyoma sem volt. Csak ők hárman és a lovak tűntek igazán valóságosnak. De amikor megérintette a követ maga mellett, az tapintásra nagyon is valódinak tűnt.

Oldalra nyúlt, megrázta Loialt és Hurint.

– Ébredjetek! Ébredjetek fel, és mondjátok, hogy álmodom. Keljetek fel, legyetek szívesek!

Hurin egy pillanat alatt felébredt, úgy pattant fel, mint a forró kőre esett bolha.

– Hol vagyunk? – kapkodta a fejét. – Mi történt? Hol vannak a többiek? Hol vagyunk, Rand úr? – Térdre esett, a kezét tördelte. A szeme tágra nyílt. – Mi történt?

– Nem tudom – válaszolta lassan Rand. – Azt reméltem, csak egy álom, de... Talán mégis csak álom. – Voltak már olyan álmai, melyek nem voltak igazán azok, és erre nem szívesen emlékezett vissza. Óvatosan felállt. Semmi sem változott.

– Nem hiszem – szólt Loial. Az oszlopot tanulmányozta, és nem tűnt túl boldognak. Összehúzta bozontos szemöldökét. Bojtos füle lekonyult, mintha megolvadt volna. – Szerintem ez ugyanaz a kő, ami mellett múlt éjjel elaludtunk. Azt hiszem, tudom, hogy mi ez. – Most kivételesen úgy tűnt, nem örül a tudásának.

– Ez... – Nem. Hogy ez ugyanaz a kő lenne, nem nagyobb őrültség, mint minden más körülöttük. Mat és Perrin a shienariakkal együtt eltűnt, és minden megváltozott. Azt hittem, megmenekültem, de megint újra kezdődött. És már nincs is értelme annak a szónak, hogy őrült. Kivéve persze, ha én vagyok az. Ránézett Loialra és Hurinra. Nem úgy viselkedtek, mintha őrült lenne; ők is láttak mindent. Feltűnt neki valami furcsa a lépcsőkben. Hét különböző szín, kéktől a pirosig. – Minden ajahnak egy – mondta.

– Nem, Rand úr – nyöszörögte Hurin. – Nem. Az aes sedai-ok nem tennék ezt velünk. Ők nem! Én a Fényben járok.

– Mind azt tesszük, Hurin. Az aes sedai-ok nem bántanának téged – kivéve, ha az útjukba kerülsz. Lehet, hogy Moiraine tette mindezt? – Loial, azt mondtad, tudod, mi ez a kő. Nos, micsoda?

– Azt mondtam, azt hiszem, hogy tudom. Láttam egyszer egy régi könyv töredékét, csupán pár oldal volt az egész, amiben le volt rajzolva ez a kő. Ez a Kő – ezúttal feltűnően kihangsúlyozta a szót, a fontosságát jelzendő –, vagy egy nagyon hasonló. Alá pedig ez volt írva: „Kőtől Kőig futnak a 'ha' vonalai, a lehetséges világok között”.

– Mit jelent ez, Loial? Nincs semmi értelme.

Az ogier szomorúan rázta meg busa fejét.

– Csak egy pár oldal volt az egész. Részben arról szólt, hogy a Legendák Korában, az Utazni képes aes sedai-ok legerősebbjei, képesek voltak használni a Köveket. Arról nem beszélt, hogyan, de annyit ki tudtam okoskodni, hogy valószínűleg arra, hogy ezen világok között közlekedjenek. – Felnézett a kiszáradt fákra, majd gyorsan elkapta a fejét, mintha nem szeretné tudni, mi lehet a völgy peremén túl. – De még ha az aes sedai-ok tudják vagy tudták is használni, egyetlen sincs itt velünk, aki fókuszálni lenne képes a Hatalmat. Úgyhogy fogalmam sincs, mit tehetnénk.

Rand megborzongott. Az aes sedai-ok használták őket. A Legendák Korában, mikor még voltak férfi aes sedai-ok. Halványan emlékezett a furcsa ragyogással telt űrre, mely elalvás előtt körbevette. Emlékezett a falubeli szobára, és a fényre, amerre menekült. Ha az az Igazi Forrás férfi fele volt... Nem, az nem lehet. De mi van, ha mégis? Fény, mennyit rágódtam, hogy elmeneküljek-e, vagy sem, pedig egész idő alatt ott volt benn a fejemben. Talán én hoztam ide mindannyiunkat. Erre gondolni sem akart.

– Lehetséges világok? – kérdezte. – Nem értem.

Az ogier zavartan megvonta hatalmas vállát.

– Én sem, Rand. A könyv nagy része ilyenekkel volt tele: „Ha egy asszony balra vagy jobbra indul, kettéválik-e az idő folyama? Attól fogva a Kerék két Mintát sző? Vagy ezret, minden fordulásával mást? Annyit, ahány csillag az égen? Vajon csak egy a valóságos, a többi mind árnyék és visszatükröződés?” Látod, eléggé homályos. Szinte csak kérdések, és a legtöbb mintha egymásnak mondana ellent. Különben is, nagyon rövid volt. – Visszament az oszlophoz. Úgy nézett rá, mintha azt kívánná, bár ne lenne ott. – Sok ilyen Kőnek kell, vagy kellett léteznie, szétszórva az egész világon, de soha nem hallottam róla, hogy valaki is talált volna egyet. Hogy akár bármi hasonlót találtak volna.

– Rand úr? – Miután felkelt, Hurin nyugodtabbnak látszott, de mindkét kezével erősen markolta derekán a zekéjét. – Rand úr, ugye visszavisz minket? Nekem feleségem van, uram, és gyermekeim. Melia a halálomat is nehezen fogadná, de ha még a testemet sem adhatná át az anya ölelésének, az az élete végéig fájna neki. Értse meg, uram. Nem hagyhatom tudatlanságban. Vigyen haza minket. Ha pedig meghalnék, és nem tudná magával vinni a testem, legalább tudassa vele, mi történt. – A végén már nem is kérdő hangsúllyal beszélt, egyre bizakodóbb lett a hangja.

Rand meg akarta mondani neki, hogy nem nemes, de aztán egy szó nélkül becsukta a száját. Ez volt most a legkevésbé lényeges. Te rángattad bele az egészbe. Próbált ellentmondani magának, de tudta, hogy így van. Tudta, hogy képes fókuszálni, még ha látszólag mindig magától történt is a dolog. Loial azt mondta, hogy az aes sedai-ok használták a Köveket, akkor pedig csak az Egyetlen Hatalomról lehet szó. Amit Loial mondott, abban biztos lehetett. Az ogier sosem állította valamiről, hogy tudja, csak ha biztos volt benne. És senki más nem volt a közelükben, aki képes lett volna a Hatalommal bánni. Miattad vannak itt, neked kell kivezetned őket. Meg kell próbálnod.

– Mindent megteszek, Hurin – és mert a szaglász shienari volt, hozzátette: – A Házamra és a becsületemre fogadom. Csak egy juhász Háza és becsülete, de úgy adom a szavam, mintha egy nemesúré lenne.

Hurin elengedte a zekéjét. Bizalom csillogott a szemében. Mélyen meghajolt.

– Megtiszteltetés, hogy szolgálhatom, uram...

Bűntudat cikázott át Randen. Azt hiszi, hazajuttatom, mert a shienari nemesek mindig megtartják a szavukat. Na most mit csinálsz, Rand úr?

– Erre semmi szükség. Nem kell hajlongani. Nem vagyok... – Hirtelen rájött, nem tudja még egyszer azt mondani ennek az embernek, hogy nem nemes. Hisz csak az tartja benne a lelket, hogy annak hiszi, és ezt nem veheti el tőle. Főként most nem. – Csak semmi hajlongás – fejezte be sután a mondandóját.

– Ahogy kívánja, Rand úr. – Hurin majdnem olyan szélesen mosolygott, mint mikor először találkozott vele.

Megköszörülte a torkát:

– Igen. Ezt kívánom.

Mindketten őt nézték. Loial kíváncsian, Hurin bizalommal telve, de mindketten azt várták, mit fog most tenni. Én juttattam őket ide. Csak én lehettem. Nekem kell hát haza is juttatnom őket. Ez pedig azt jelenti...

Mélyet sóhajtva odasétált a fehér kockaköveken a szimbólumokkal borított hengerhez. Minden jelet, egy általa ismeretlen nyelven írott szöveg keretezett, a furcsa betűk ide-oda kanyarogtak, csigavonalat írtak le, néha hirtelen irányt változtattak, majd továbbhaladtak. Legalább nem trallok írás volt. Vonakodva az oszlopra rakta a kezét. Egyszerű, csiszolt kőnek látszott, de furcsán csúszós volt, mint az olajozott fém.

Lehunyta szemét, és megformálta a lángot. Nehezen ment a dolog. Tudta, hogy a saját félelme hátráltatja, félelme attól, amit tesz. De amint minden félelmét a lángba táplálta, mindjárt könnyebb lett. Nem tudom megtenni. Fókuszálni a Hatalmat. Nem akarom megtenni. A Fényre, kell lennie valami más lehetőségnek is. Elkeseredetten próbálta lecsendesíteni a gondolatait. Érezte, ahogy az izzadtság végigcsurog az arcán. Elszántan tovább folytatta, az egyre nagyobbá váló, pusztító tűzbe hajította félelmeit. És egyszer csak elérte az ürességet.

Legbelső lényege a semmiben lebegett. Csukott szemmel is látta a fényt – a saidint –, érezte, ahogy melege körbeveszi, körbevesz és elborít mindent. Úgy vibrált, mint az olajos papíron keresztül nézett gyertyaláng. Avas olaj. Bűzös olaj.

Kinyúlt érte – nem volt benne biztos, hogyan tette ezt, de tett valami mozdulatot, a fény, a saidin felé nyújtózott –, és a semmibe markolt. Mintha vízbe ért volna a keze. Olyan volt, mint egy nyálkás tó, tiszta vízzel a felszíni mocsok alatt, de képtelen volt vizet merni belőle. Újra és újra átfolyt az ujjai között, de még cseppek sem maradtak, csak a nyálkás tajték, amitől csúszóssá vált a keze.

Kétségbeesetten próbálta maga elé idézni annak a völgynek a képét, ahol voltak, Ingtarral és a lovaik mellett alvó lándzsásokkal, Mattel és Perrinnel, és az egyik sarka kivételével eltemetett Kővel. A semmiből formálta meg, az őt körbevevő üresség burkába kapaszkodva. Megpróbálta a fényhez kapcsolni a képet, összeerőltetve a kettőt. A völgyet, ahogy volt, és Loialt, Hurint és jómagát. – Megfájdult a feje. Újra együtt Mattel, Perrinnel és a shienariakkal. A feje majd szétrepedt. Újra együtt!

Az üresség ezernyi pengeéles szilánkra robbant szét, melyek az elméjébe fúródtak.

Tágra nyílt szemmel, remegve tántorodott hátra. Olyan erővel nyomta a Követ, hogy mindkét keze sajgott. Karja és válla remegett a fajdalomtól; gyomra kavargott a szennytől, ami beborította, a feje pedig... Megpróbált egyenletesen lélegezni. Ilyen még soha nem történt vele. Eddig, mikor elengedte az űrt, az mindig eltűnt, mint egy kipukkadt buborék, egy szempillantás alatt. Soha nem robbant szét, törött üvegként. Zsibbadtnak érezte magát, mintha az ezernyi szilánk okozta fájdalom még nem érte volna el. De minden vágást olyan valóságosnak érzett, akár ha késsel ejtették volna. A halántékához nyúlt. Meglepődött, hogy nem lett véres a keze.

Hurin még mindig bizakodva figyelte. Ha egyáltalán lehet, még magabiztosabbnak tűnt. Rand úr csinált valamit. Erre valók az urak. Életükkel és vérükkel védelmezik a földet és a rajta élőket, rendet tesznek, ha valami baj van, méltányosan és igazságosan. Amíg Rand valamit tesz, bármit, Hurin meg lesz győződve róla, hogy a végére minden rendbe jön.

Loial másképp, kissé összehúzott szemöldökkel nézett rá, de ő sem vette le róla a tekintetét. Rand kíváncsi volt, mire gondolhat.

– Egy próbát megért – mondta nekik. Az avas olaj érzése a fejében – a Fényre, nem akarom, hogy bennem legyen! – lassan halványodott, de még mindig hányingere volt. – Egy pár perc múlva, megpróbálom újra.

Remélte, hogy eléggé határozott hangon beszél. Fogalma sem volt, hogyan működhetnek az oszlopok, ha egyáltalán van valami esély arra, hogy próbálkozása sikerrel járjon. Talán valami szabály szerint működik. Talán valami meghatározott dolgot kéne tennem. A Fényre, talán nem is szabad kétszer egymás után használni ugyanazt az oszlopot, vagy... Elvágta gondolatai fonalát. Ennek semmi értelme. Cselekednie kell. Loialra és Hurinra nézve, úgy érezte, megértette Lant, mikor az a vállára hegyként nehezedő kötelességről beszélt.

– Uram, szerintem... – Hurin elhallgatott; egy pillanatra zavarba jött. – Uram, talán ha megtaláljuk az árnybarátokat, az egyiküket rávehetjük, hogy elmondja a visszavezető utat.

– Még egy árnybarátot, sőt, magát a Sötét Urat is megkérdezném, ha igaz választ kaphatnék. De magunk vagyunk. Csak mi hárman. – Csak én. Nekem kell megtennem.

– Követhetjük a nyomaikat, uram. Ha utolérjük őket...

Rand a szaglászra nézett:

– Még mindig érzed a szagukat?

– Igen, uram – jelentette ki Hurin. – A nyom gyenge és halvány, mint minden más itt, de még érzem. Arra, felfelé. – A völgy pereme felé mutatott. – Nem egészen értem uram, de... Múlt éjjel megesküdtem volna, hogy a nyom egyenesen elmegy a mélyedés mellett – mármint amellett a mélyedés mellett, amiben akkor táboroztunk. Nos hát, most is ugyanott van, csak ezen a helyen, és ahogy mondtam, gyengébb. Nem régibb, nem úgy gyengébb, de... nem tudom, uram, de mindenesetre ott van.

Rand elgondolkodott. Ha Fain és az árnybarátok itt vannak – bárhol is legyenek –, ismerniük kell, a hazavezető utat. Ha ők is átjöttek ide, akkor tudniuk kell, hogyan csinálták. Azonkívül, náluk van a Kürt és a tőr. Matnek muszáj visszakapnia a tőrt. Ha másért nem, ezért meg kell találnia őket. Végül, szégyenkezve arra is rájött, hogy fél még egy próbát tenni. Fél fókuszálni a Hatalmat. Sokkal kevésbé félt szembeszállni az árnybarátokkal és a trallokokkal, csupán Hurinnal és Loiallal az oldalán, mint ettől.

– Akkor hát követjük az árnybarátokat – megpróbált olyan határozott lenni, mint Lan vagy Ingtar. – Vissza kell szereznünk a Kürtöt. Még ha nem is sikerül elvennünk tőlük, legalább, mire megtaláljuk Ingtart, már tudni fogjuk, hol van. – Remélem, nem kérdezik meg, hogyan akarom megtalálni. – Hurin, bizonyosodj meg róla, jó nyomot követünk-e.

A szaglász nyeregbe pattant, alig várva, hogy tehessen valamit, és talán azt is, hogy elhagyhassa a völgyet. Lova energikus, térölelő lépésekkel indult el. Patái hangosan csattogtak a kövön, de nyomot nem hagytak rajta.

Rand nyeregtáskájába tette Vörös béklyóit – a lobogó még mindig ott volt; nem bánta volna, ha elveszíti –, összeszedte íját, tegezét, és felkapaszkodott a csődör hátára. Thom Merrilin köpenye batyuba kötve lógott a nyereg mögött.

Loial mellé vezette hatalmas lovát. Bár az ogier a földön állt, feje majdnem Rand válláig ért. Még mindig zavartnak látszott.

– Gondolod, itt kéne maradnunk? – kérdezte Rand. – Próbáljam még egyszer használni a Követ? De ha az árnybarátok is itt vannak, meg kell találnunk őket. Magad hallhattad az amyrlintől, hogy nem hagyhatjuk Valere kürtjét árnybarátok kezén. És a tőrt is vissza kell szereznünk. Nélküle Mat meghal.

Loial bólintott.

– Igen, ezt kell tennünk. De Rand, a Kövek...

– Találunk egy másikat. Te mondtad, hogy mindenfelé el vannak szórva, és ha mindegyik ilyen, mint ez – ha mindegyiket ilyen kövezett aréna veszi körül –, nem lesz túl nehéz rátalálnunk egyre...

– Rand, a töredék azt mondta, hogy a Kövek régebbiek a Legendák Koránál, és még az aes sedai-ok sem értik őket, bár némelyik nagyobb hatalmú képes volt a használatukra. Rand, az Egyetlen Hatalom segítségével használták. Akkor te hogyan akarsz visszajuttatni bennünket vele? Vagy bármelyik másikkal?

Rand egy pillanatig szó nélkül nézett az ogierre, a gondolatok szélsebesen kergették egymást az agyában.

– Ha ősibbek, mint a Legendák Kora, talán azok sem használták a Hatalmat, akik építették őket. Kell lennie valami más módnak. Az árnybarátok is itt vannak, és ők biztosan képtelenek a Hatalom használatára. Bármi is ez a másik módszer, rá fogok jönni, és visszaviszem magunkat. – A furcsa jelekkel borított, magas kőoszlopra nézett. Félelem markolt belé. A Fényre, bárcsak ne kéne használnom hozzá a Hatalmat. – Ígérem, így vagy úgy, de megoldom.

Az ogier kételkedve bólintott. Felugrott hatalmas hátasára és követte a már felfele haladó Randet. Csatlakoztak Hurinhoz a megfeketedett fák között.

A vidék sima, lágyan hullámzó volt, elszórt erdőkkel és közöttük rétekkel, melyeket több patak szelt át. A láthatár felé félúton, mintha másik égett sávot látott volna. Minden sápadt volt, a színek fakók. Emberi tevékenységnek semmi nyoma, kivéve a maguk mögött hagyott kőkört Az ég üres volt, semmi füst vagy madár, csak pár felhő és a halványsárga nap.

A legrosszabb azonban az volt, hogy a táj mintha játszott volna a szemükkel. A közeli és az előttük levő dolgokkal nem volt semmi baj. De ahányszor Rand elfordította a fejét, a szeme sarkából távolinak látszó dolgok mintha felé rohantak volna. Egyenesen ránézve, minden közelebbinek látszott. Szédülni kezdett. Még a lovak is idegesen nyihogtak, és a szemüket forgatták. Megpróbálta lassan fordítani a fejét; a tárgyak látszólagos mozgása így is megmaradt, de kissé elviselhetőbb lett.

– Mondott valamit erről a könyved? – kérdezte.

Loial megrázta a fejét, majd nagyot sóhajtott.

– Semmit.

– Azt hiszem, nem tehetünk semmit. Hurin, merre menjünk?

– Dél felé, Rand úr – a szaglász a földre szegezte a tekintetét.

– Akkor hát, dél felé. – Kell lennie valamilyen más módszernek is, a Hatalom használata helyett. Rand megsarkantyúzta Vöröst. Megpróbált derűsnek hallatszani, mintha semmi nehézséget nem látna abban, amire készülnek. – Mit is mondott Ingtar? Három vagy négy nap, Sasszárny Artur emlékművéig? Kíváncsi vagyok, hogy itt is létezik-e, mint a Kövek. Ha ez egy lehetséges világ, talán még áll is. Hát nem nagyszerű lenne, ha láthatnánk, Loial?

Elindultak dél felé.

Tizennegyedik fejezet

Farkasfivér

– Eltűntek?! – tört ki Ingtar. – És az őreim semmit sem láttak. Semmit! Nem mehettek csak úgy el!

Perrin lehajtotta fejét, és a közelben álló Matre nézett, aki homlokát ráncolva dünnyögött. Úgy látta, magával vitatkozik. A nap éppen kibukkant a horizont felett. Már el kellett volna indulniuk. A völgyben az árnyékok kinyújtóztak és elvékonyodtak. A málháslovak felpakolva, nyugtalanul toporogtak, de mindenki a lova mellett állt és várt.

Uno lépett hozzájuk.

– Egyetlen kecskehágó nyom sincs, uram. – Hangja bántottan csengett, a kudarc a képességeit kérdőjelezte meg. – Szégyellem, de még egy francos patanyomot sem találtam. Egyszerűen eltűntek.

– Három ember a lovaival nem tűnik csak úgy el – horkant fel Ingtar. – Kutass tovább, Uno. Ha valaki képes rájönni, merre mentek, te vagy az.

– Talán, egyszerűen elszöktek – szólalt meg Mat.

Uno megtorpant és rámeredt. Úgy néz rá, mintha egy aes sedai-t sértegetett volna, csodálkozott Perrin.

– Miért szöktek volna el? – Ingtar hangja veszedelmesen lágyan csengett. – Rand, az Építő, a szaglászom – az én szaglászom! –, miért szöktek volna el, ráadásul mindhárman?

Mat vállat vont.

– Nem tudom. Rand olyan... – Perrin legszívesebben hozzávágott volna valamit, bármit, hogy befogja a száját, de Ingtar és Uno feszülten figyeltek. Hatalmas megkönnyebbülést érzett, mikor Mat elbizonytalanodott, széttárta a kezét, és azt motyogta: – Nem tudom, miért. Csak arra gondoltam, talán így volt.

Ingtar elfintorodott.

– Elszöktek – horkantotta, mintha benne fel sem merült volna ez a lehetőség. – Az Építő akár el is mehetett, de Hurin nem szökne el. És Rand al'Thor sem. Ő soha. Tudja a kötelességét. Gyerünk, Uno, kutass tovább. – Uno röviden meghajolt és elsietett. A kardjának markolata a vállát verdeste. Ingtar tovább morgott:

– Miért menne el Hurin így, az éjszaka közepén, szó nélkül? Tudja, mit keresünk. Nélküle most hogyan kövessem ezt a rakás árnyivadék mocskot? Ezer aranykoronát is megadnék néhány nyomkereső kutyáért. Ha nem tudnám, hogy nem így van, azt mondanám, hogy az árnybarátok rendezték így, hogy nyom nélkül el tudjanak tűnni, keletre vagy nyugatra. Béke, és ha esetleg mégis pontosan erről van szó? – Morogva csörtetett Uno után.

Perrin lassan megfordult. Az biztos, hogy az árnybarátok minden perccel egyre távolabb kerülnek tőlük. Egyre távolabb kerül Valere Kürtje is... és a Shadar Logoth-i tőr. Az eszébe sem jutott, hogy Rand, bármivé is vált, bármi is történt vele, felhagyott volna a hajszával. De akkor hová ment, és minek? Loial esetleg azért tartott vele, mert a barátja volt – ne de Hurin?

– Talán tényleg elszökött – mormolta, majd gyorsan körülnézett. Úgy tűnt, senki sem hallotta meg, még Mat sem figyelt oda rá. A fejét vakargatta. Ha őt akarnák hamis Sárkánnyá tenni az aes sedai-ok, ő is elszökne. De ha csak áll és Randért aggódik, attól még nem fogják tudni követni az árnybarátokat.

Persze van éppen egy megoldás. Csak tőle függ. Nem szívesen gondolt rá. Próbálta eddig elkerülni, de talán most már nem teheti tovább. Na, ezt most jól megkaptam, azok után, amit Randnek mondtam. Bárcsak én is elszökhetnék! Noha tudta, milyen módon segíthetne – milyen módon kell segítenie – továbbra is tétovázott.

Senki nem figyelt rá. De még ha figyelnének, sem tudnák, mit látnak. Végül, vonakodva bár, de becsukta a szemét, és hagyta magát elsodródni, engedte, hogy a tudata kilépjen a testéből.

Kezdettől fogva tagadni próbálta, még jóval azelőtt, hogy szemei sötétbarnából fényes aranysárgára változtak volna. Annál az első találkozásnál, a felismerés első pillanatában nem akart hinni, és azóta is menekült előle. Most is szívesebben elszökött volna.

Gondolatai sodródtak, tapogatódzva keresték, aminek ott kellett lennie; ami mindig ott van, a ritkán lakott vidékeken. Testvérei csapatát. Nem szeretett így gondolni rájuk, de ez volt az igazság.

Kezdetben félt, hogy ez csak a Sötét Úr vagy az Egyetlen Hatalom trükkje – egyik sem valami jó, egy olyan férfi számára, aki csupán kovács szeretett volna lenni, és a Fényben, békében leélni az életét. Kezdte megérteni, mit érezhet Rand. Sokáig félt magától, tisztátalannak érezte magát. Sőt, még most sem tette teljesen túl magát, saját változásán. Ez az ő képessége ősibb volt, sokkal előbb létezett, mint hogy az emberek használni kezdték volna Egyetlen Hatalmat. Az Idő kezdetéről származik. Nem, ez nem a Hatalom, Moiraine is megmondta. Valami, ami régen elveszett, és most újra előkerült. Bár nem szerette volna, Egwene is tudott róla. Igazság szerint, annak örült volna legjobban, ha senki nem tudott volna róla. Remélte, a lány nem mondta el senkinek.

Kapcsolat. Érezte őket, érezte az idegen elméket. Érezte a testvéreit, a farkasokat.

A gondolataik úgy jutottak el hozzá, mint képek és érzések örvénylő keveréke. Először képtelen volt mást érzékelni, mint nyers érzéseket, de mostanra már szavakká tudta változtatni őket. Farkasfivér. Meglepetés. Beszélő kétlábú. Halvány kép, régi és homályos, nagyon ősi, farkasokkal együtt futó emberekről, együtt vadászó törzsről és falkáról. Hallottuk, hogy ez újra létezik. Te vagy Hosszú Fog?

Egy bőrökbe öltözött ember halvány képe, hosszú késsel a kezében, de ugyanakkor elfedi egy bozontos farkas alakja, amelynek egyik foga hosszabb a többinél. Fémagyar ragyog a napfényben, ahogy a farkas a mély hóban a szarvas felé vezeti a falkát, mely az életet jelenti a lassú éhenhalás helyett, és a szarvas nekiiramodik, csak úgy spricceli a havat, amiben ők mellig gázolnak, és a nap úgy csillog a havon, hogy bántja a szemet, és a szél lesüvít a hágókon, ködként kavarja fel a havat, és... A farkasok nevei, mindig igencsak összetett képekből álltak.

Perrin felismerte az embert. Elyas Machera volt, aki először mutatta be őt a farkasoknak. Néha azt kívánta, bárcsak soha ne találkozott volna Elyassal.

Nem, gondolta, és megpróbálta elképzelni magát. Igen. Hallottunk rólad.

Nem az a kép volt, amit ő elképzelt, egy széles vállú és kócos, barna hajú fiatalember, fejszével az övében, aki egyesek szerint lassan mozog és gondolkodik. Ez is ott volt a farkasoktól érkezett gondolatokban, de csak halványan. Ennél sokkal erősebben látszott egy hatalmas, vad bika, ragyogó, hajlott fémszarvakkal, a fiatalság lendületével vágtatva az éjszakában. Göndör szőre ragyog a holdfényben. Lovagló fehérköpenyek közé veti magát, a levegő csípős, hideg; sötét van, és a vér oly vörös a szarvain, és... Ifjú Bika.

Egy pillanatra Perrin úgy megdöbbent, hogy elvesztette a kapcsolatot. Nem is álmodott róla, hogy nevet adnak neki. Szívesen elfelejtette volna, hogyan érdemelte ki. Megérintette az övében a fejszét, annak csillogó, félhold alakú pengéjét. Ó, Fény, segíts. Megöltem két embert. Ha nem teszem, ők még gyorsabban öltek volna meg engem és Egwene-t, de...

Mindezt félretéve – megtörtént és már mögötte volt; emlékezni sem akart rá – átadta a farkasoknak Rand, Loial és Hurin szagát, és megkérdezte, érezték-e valamelyiket. Ez volt az egyik dolog, ami a szemszíne változásával együtt járt; akkor is meg tudta különböztetni az embereket, a szagukról, ha nem látta őket. Amellett élesebben, és a sötétben is látott, kivéve a teljes vaksötétet, a fény tökéletes hiányát. Ezért aztán újabban az alkonyat közeledtével mindig gondosan lámpát vagy gyertyát gyújtott, gyakran már olyankor, amikor másnak még eszébe sem jutott volna.

A farkasok a völgy felé lovagló emberek képét közvetítették. De a képen késő délután volt. Ekkor érezték utoljára Rand vagy a másik kettő szagát.

Perrin elbizonytalanodott. A következő lépésnek semmi értelme, ha nem szól Ingtarnak. És Mat meghal, ha nem találjuk meg azt a tőrt. A fenébe, Rand, miért vitted magaddal a szaglászt?

Az egyetlen alkalommal, mikor lekísérte Egwene-t a börtönbe, Fain szagától szinte égnek állt a haja. Még a trallokoknak sem volt ilyen gonosz szaguk. Keresztül akart törni a rácsokon, hogy széttépje azt az embert. Ettől a késztetéstől jobban megijedt, mint Faintől.

Hogy elfedje Fain szagát az elméjében, hozzáadta a trallokok bűzét, majd hangosan felvonyított.

A távolból farkasüvöltés visszhangzott. A mélyedésben ijedten toporogni és nyihogni kezdtek a lovak. Pár katona megmarkolta lándzsáját, és bizalmatlanul fürkészte a völgy peremét. Perrin fejében azonban, sokkal rosszabb volt a helyzet. Ő érezte a farkasok dühét, gyűlöletét. A farkasok csak két dolgot gyűlöltek. Minden mást elviseltek, de a trallokokat és a tüzet gyűlölték. És még a tűzön is átkeltek volna, hogy trallokokat ölhessenek.

Fain szaga pedig még a trallokokénál is jobban feldühítette őket, mintha olyasmit éreznének, amihez képest az állatember szörnyetegek természetesek és jók.

Hol?

Az ég végiggördült elméjében; forgott a föld. Kelet és nyugat, a farkasok ezt nem ismerik. Ismerik viszont a nap és a hold mozgását, az évszakok változását, a vidék körvonalait. Perrinnek sikerült értelmeznie a képet. Dél. És még valami. Vágy, hogy trallokokat ölhessenek. A farkasok hívták Ifjú Bikát, osztozzon a gyilkolásban. Ha akarja, hozhatja a keménybőrű kétlábúakat is, de Ifjú Bika, Füst, Két Szarvas, Téli Hajnal és a falka többi tagja levadássza az Elferdülteket, akik a földjükre merészkedtek. Az ehetetlen hús és a keserű vér égetni fogja a nyelvüket, de meg kell ölni őket. Ölni, ölni. Meg kell ölni az Elferdülteket.

A dühük átragadt rá. A szája vicsorra húzódott, és elindult, hogy csatlakozzon hozzájuk, együtt fusson velük a vadászaton, osztozzon az ölésben.

Nagy erőfeszítéssel megszakította a kapcsolatot, csak egy vékony fonalat hagyott, hogy érezze a farkasok jelenlétét. Meg tudta volna mutatni, merre vannak a távolban. Hideget érzett a belsejében. Ember vagyok, nem farkas. Fény segíts, ember vagyok!

– Jól vagy, Perrin? – lépett hozzá Mat. A hangja olyan volt, mint máskor, nyegle – és mostanában egy kicsit keserű is –, de aggódva nézett rá. – Már csak ez hiányzott. Rand elszökött, te meg megbetegszel. Nem tudom, hogy találok itt a semmi közepén javasasszonyt neked. Azt hiszem, a nyeregtáskámban van egy kevés fűzfakéreg. Ha Ingtar hagy rá időt, csinálhatok neked belőle teát. Persze, ha véletlenül túl erősre csinálom, csak még rosszabbul leszel tőle.

– Én... jól vagyok, Mat.

Lerázta a barátját, és megkereste Ingtart. A shienari nemes Unóval, Ragannal és Masemával együtt, a völgy peremét fürkészte. Utóbbiak komoran meredtek rá, mikor Ingtarhoz lépett. Körülnézett, meggyőződött, hogy mások biztosan nem hallhatják, amit mondani akar.

– Ingtar, nem tudom, Rand és a többiek hova mentek, de Padan Fain és a trallokok – gondolom, a többi árnybaráttal együtt – még mindig délre tartanak.

– Honnan tudod? – kérdezte a nemes.

Perrin mély levegőt vett.

– A farkasok mondták nekem.

Várt, bár maga sem tudta, mire. Arra, hogy kinevetik, kigúnyolják, netán árnybarátnak vagy őrültnek nézik. Ujjait szándékosan az övébe akasztotta, távol a fejszéjétől. Nem fogok megint ölni. Ha megpróbál végezni velem, mert árnybarát vagyok, elszaladok, de nem ölök meg senkit.

– Hallottam már ilyesmiről – mondta lassan Ingtar, egy percnyi gondolkodás után. – Híreszteléseket. Volt egy őrző, Elyas Macherának hívták, aki egyesek szerint, tudott beszélni a farkasokkal. Évekkel ezelőtt eltűnt. – Észrevett valamit Perrin szemében. – Ismered őt?

– Ismerem. Ő az, aki... Erről nem akarok beszélni. Én sosem vágytam erre. – Rand is pont ezt mondta. A Fényre, bárcsak otthon dolgozhatnék, Luhhan mester üllője mellett.

– Ezek a farkasok – kérdezte Ingtar – követnék a kedvünkért az árnybarátok és a trallokok nyomát? – Perrin bólintott. – Jó. Bármi áron is, de megszerzem a Kürtöt. – A shienari Unóra és a többiekre nézett, akik még mindig nyomokat kerestek. – Azért jobb lesz, ha másnak nem szólsz erről. A Határvidéken a farkasok rossz jelnek számítanak. A trallokok is félnek tőlük. Jobb, ha egy ideig ez kettőnk közt marad. Van, aki nem értené meg.

– Ha rajtam múlik, senki sem fogja megtudni – mondta Perrin.

– Azt mondom nekik, hogy szerinted megvan benned Hurin tehetsége. Azt ismerik, az nem zavarja őket. Páran látták, ahogy az orrodat ráncolod a faluban és a kompon. Tréfákat is hallottam a kényes orrodról. Igen. Ma te fogsz minket vezetni. Uno elegendő nyomot fog találni, hogy igazoljon, és mielőtt leszállna az éj, mindenki biztos lesz benne, hogy szaglász vagy. Megszerzem a Kürtöt. – Felnézett az égre, majd felemelte a hangját. – Fogy az időnk! Lóra!

Perrin legnagyobb meglepetésére, a shienariak, úgy tűnt, elfogadták Ingtar meséjét. Csak néhányan néztek kétkedve. Masema még köpött is egyet. Uno viszont elgondolkodva bólintott, és a legtöbbnek ez elég volt. Matet volt a legnehezebb meggyőzni.

– Szaglász?! Te?! Gyilkosok után fogsz nyomozni, a szaguk alapján?! Perrin, te legalább olyan bolond vagy, mint Rand. Én maradtam az egyetlen normális, Emondmezőről, most, hogy Egwene és Nynaeve Tar Valonba lovagolnak, hogy... – Elharapta mondanivalóját, és nyugtalanul nézett a shienariakra.

Perrin, Hurin helyén lovagolt Ingtar mellett, ahogy a kis csapat délre lovagolt. Mat kitartóan ócsárolta, egészen addig, míg Uno rá nem lelt a trallokok és lovasok első nyomaira. Ő azonban nem is figyelt rá, csak arra koncentrált, hogy visszatartsa a farkasokat, ne engedje, hogy előre vágtassanak, és rögtön a trallokokra rontsanak. A falkát ugyanis, csak az Elferdültek leölése érdekelte. Számukra az árnybarátok ugyanolyanok voltak, mint bármelyik másik kétlábú. Perrin szinte látta, ahogy az árnybarátok mindenfelé szétspriccelnek, mikor a farkasok a trallokoknak esnek, és Valere Kürtjét is magával viszi valamelyik. És a tőrt. Aztán, ha a trallokok elpusztultak, már nem tudná rávenni a farkasokat, hogy kövessék az emberek nyomait, még ha tudná is, melyiket kell. Egyfolytában vitázva próbálta visszafogni őket, és már azelőtt is csurgott az izzadtság a homlokán, hogy megkapta volna az első, villanásszerű képeket, melyektől felfordult a gyomra.

Megrántotta a kantárt, megállította a lovát. A többiek hasonlóan tettek, és várakozóan néztek rá. Egyenesen előre meredt, és halkan, keserűen átkozódott.

A farkasok ölnek embert, de nem tartozik a kedvenc zsákmányaik közé. Egyrészt, mert emlékeznek a régi, közös vadászatokra, másrészt, a kétlábúaknak rossz az ízük. A farkasoknak sokkal kifinomultabb az ízlésük, mint azt sejtette volna. Nem esznek dögöt, csak ha nagyon éheznek, és kevesen ölnek közülük többet, mint amennyit meg bírnak enni. Az érzés, amit a farkasok közvetítettek neki, leginkább az undorhoz állt közel. És ott voltak a képek is. Utóbbiakat, sajnos, nagyon is tisztán látta. Túl tisztán. Testeket, férfiakét, nőkét és gyermekekét, halomra dobálva. Paták és kétségbeesett menekülési kísérletek által feltúrt, véráztatta föld. Szétszaggatott testek. Levágott fejek. Vértől vöröslő, fehér szárnyukkal csapkodó keselyűk; húst tépő, nyeldeklő, tollatlan fejek. Gyorsan megszakította a kapcsolatot, mielőtt elhányta volna magát.

A távoli fák felett épp, hogy ki tudta venni az örvénylő, emelkedő és süllyedő fekete pöttyöket. Ebédjükön marakodó keselyűk.

– Valami rossz történt ott – nyelt egyet, majd Ingtar szemébe nézett. Hogyan fogja ezt beleilleszteni a szaglászságról szóló mesébe? Nem akarok közelebb menni, nem akarom látni. De ha észreveszik a keselyűket, úgyis meg akarják majd vizsgálni. Pedig valamennyit, muszáj elárulnom nekik, ha rá akarom venni őket, hogy kerülőt tegyünk. – Az emberek a faluból... Azt hiszem, a trallokok megölték őket.

Uno halkan káromkodni kezdett, és néhány más shienari is összesúgott. Azonban egyikük sem furcsállta a bejelentést. Ingtar úr azt mondta róla, hogy szaglász, márpedig, a szaglászok megérzik a gyilkosság szagát.

– Azonkívül, valaki követ minket – mondta Ingtar.

Mat izgatottan fordította meg a lovát.

– Talán Rand az. Tudtam, hogy nem fog csak úgy itt hagyni.

Kicsiny, elszórt porfelhők szálltak fel északról, ahogy egy ló időnként olyan foltokon vágtatott át, ahol ritkábban nőtt a fű. A shienariak széthúzódtak, előkészítették lándzsáikat, és körbekémleltek. Nem olyan vidék volt ez, ahol bizalommal lehet lenni, egy idegen iránt.

A folt egyre nőtt – ló és lovasa. Perrin már akkor ki tudta venni, hogy egy nő, mielőtt mások meglátták volna a lovast. Ahogy közelebb ért hozzájuk, ügetésbe fogta a lovát, és egyik kezével integetni kezdett. Hamarosan egy jó húsban levő, őszülő asszony pislogott rájuk, határozatlanul. Köpenye a nyereg mögé volt kötve.

– Ez egy aes sedai – szólt csalódottan Mat. – Megismerem. Verin.

– Verin Sedai – dörrent rá Ingtar, majd meghajolt a nyergében.

– Moiraine Sedai küldött, Ingtar úr – jelentette ki Verin, elégedetten mosolyogva. – Arra gondolt, hátha szüksége van rám. Micsoda vágta volt! Azt hittem, nem érem utol Cairhien előtt. Ugye, látta a falut? Ugye, milyen rettenetes volt? És a Myrddraal. A tetőkön mindenütt varjak és hollók, de egyik sem ment hozzá közel. Annyi legyet kellett elhajtanom, hogy még a Sötét Úrnak is sok lett volna, mielőtt rájöhettem, mi az. Kár, hogy nem készítettem feljegyzéseket. Még soha nem volt alkalmam tanulmányozni egy... – Hirtelen összehúzta a szemeit, és a jókedve elszállt. – Hol van Rand al'Thor?

Ingtar elfintorodott.

– Elment, Verin Sedai. Múlt éjjel, nyom nélkül eltűnt. Ő, az ogier és Hurin, az egyik emberem.

– Az ogier? És vele ment a szaglászod is? Nekik meg ugyan mi közük lehet a... – Felhorkant, ahogy Ingtar csodálkozva nézett rá. – Gondoltad, hogy el tudsz titkolni egy ilyen fontosságú információt? – Ismét felhorkant. – Szaglászok. Azt mondod, eltűntek?

– Igen, Verin Sedai – felelte megrendülten Ingtar. Sosem kellemes rájönni, hogy az aes sedai-ok tudják a titkokat, melyeket pont előlük akart eltitkolni az ember. Perrin csak remélni tudta, hogy Moiraine senkinek nem beszélt a képességeiről. – De... de van egy új szaglászom. – A shienari nemes Perrinre mutatott. – Úgy tűnik, neki is megvan hozzá a tehetsége. Ne féljen, megtalálom Valere Kürtjét, ahogy megesküdtem rá. Ha velünk akar jönni, szívesen látjuk. – Perrin meglepetésére, ez mintha nem hangzott volna teljesen őszintének.

Verin Perrinre pillantott. A kovácslegény kényelmetlenül fészkelődött.

– Egy új szaglász, pont, mikor elveszted a régit. Micsoda... szerencse. Nem találtál nyomokat? Nem, persze hogy nem. Azt mondtad, nyom nélkül. Furcsa. Múlt éjjel. – Fészkelődni kezdett a nyergében, visszanézett északra, és Perrin egy pillanatra azt hitte, rögtön elindul visszafelé.

Ingtar összehúzta a szemöldökét.

– Gondolja, hogy az eltűnésük kapcsolatban lehet a Kürttel?

Verin visszafordult:

– A Kürttel? Nem. Nem... azt nem hiszem. De azért furcsa. Nagyon furcsa. Nem szeretem a furcsa dolgokat, ha nem értem őket.

– Két emberem visszakísérheti oda, ahol eltűntek, aes sedai. Gond nélkül odatalálnak.

– Nem. Ha azt mondod, nyom nélkül tűntek el... – Egy pillanatig rezzenéstelen arccal tanulmányozta Ingtart. – Veletek megyek. Talán rájuk akadunk, vagy ők találnak meg minket. Induljunk, majd út közben beszélgetünk. Mindent mondj el, amit erről a fiatalemberről tudsz. Mindent, amit tett, vagy mondott.

Halk páncélzörgés kíséretében, elindultak. Verin Ingtar mellett lovagolt, és folyamatosan kérdezgette, de olyan halkan, hogy semmit nem lehetett érteni. Mikor Perrin megpróbált visszaállni előző helyére, úgy nézett rá, hogy rögtön meggondolta magát.

– Randet keresi – mormogta Mat –, nem a Kürtöt.

Perrin bólintott. Bárhova is kerültél, Rand, maradj ott. Biztonságosabb, mint itt.

Tizenötödik fejezet

Rokonirtó

A furcsán halvány, távoli dombok, látszólag felé csúsztak, mikor egyenesen rájuk nézett, amitől Randnek egy idő után zúgni kezdett a feje, kivéve, ha az ürességbe burkolódzott. Az űr néha váratlanul tört rá, de ő kerülte, mint a tüzet. Inkább szédül, mint hogy belemerüljön abba a nyugtalanító fényű, ragyogással telt semmibe. Inkább meredten nézi a fakó vidéket. Arra azért vigyázott, hogy ne nézzen túl távoli dolgokra, csak ha pont a haladási irányukban vannak.

Hurin állhatatos tekintettel, koncentrálva kutatta a nyomot, mintha nem is akarna tudni a tájról, melyen keresztülhaladtak. Mikor a szaglász mégis észrevette, mi veszi körül őket, összerezzent, és a kabátjába törölte kezeit. Ezután kutyaként emelte fel újra az orrát, és csillogó szemmel zárt ki minden mást magából. Loial belesüppedt a nyergébe, és ha körbenézett, a homlokát ráncolta. Fülei idegesen rángatóztak, és magában motyogott.

Megint egy megfeketedett és kiégett foltot kereszteztek, még a talaj is szárazon csikorgott lovaik patája alatt. A kiégett fűsávok, néha mérföld, néha csupán pár száz lépés szélesen, mind nyílegyenesen futottak keletről nyugatra. Rand kétszer látta egy-egy sáv végét. Egyszer keresztüllovagoltak rajta, egyszer pedig, a közelében haladtak el; a végükön egész vékonyra zsugorodtak. Legalábbis ezek, amiket látott, de gyanította, hogy mind egyforma.

Egyszer, még otthon, Emondmezőn megfigyelte, ahogy Whatley Eldin feldíszít egy kordét, a Nap napjára. What élénk színekkel festette meg a képeket, akárcsak az azokat körbevevő bonyolult díszítést. A széleken pedig, hozzáérintette ecsetjét a kocsihoz, és vékony vonalat húzott, ami, mikor jobban rányomta, vastagabb lett, majd mikor feljebb emelte, újra vékonyabb. A környező táj most úgy nézett ki, mintha valaki egy hatalmas tűzecsettel festegetett volna.

Az égett sávokon nem nőtt semmi, bár némelyik meglehetősen réginek nézett ki. Égésszagot sem érzett, még akkor sem, mikor a nyeregből kihajolva letört egy fekete gallyat, és megszagolta. Réges rég történhetett, a természet mégsem követelte vissza a területet. A fekete és a zöld, a zöld és a fekete pengeéles határokkal váltogatták egymást.

A táj többi része, a maga módján ugyanolyan halottnak nézett ki, mint az égett foltok, bár a földön fű nőtt, és a fák tele voltak levelekkel. Minden olyan fakó volt, mint a túl gyakran mosott, és a napon felejtett ruha. Nem látott egyetlen maradat vagy állatot sem. Nem körözött sólyom az égen, nem hallatszott vadászó rókák hangja, nem énekeltek a madarak. Semmi sem zörgette a füvet, vagy ült a faágakon. Egyetlen méh vagy pillangó sem látszott. Időnként kereszteztek egy sekély patakot, bár néhol ezek olyan vízmosásokat alkottak, melyek meredek partjain a lovak alig tudtak le- és felkapaszkodni. A víz a paták által felkavart sártól eltekintve, kristálytiszta volt, egyetlen cselle vagy ebihal sem tűnt benne fel. Egyetlen vízipók sem suhant a felszínen, egy fátyolka sem lebegett felette.

A víz iható volt, és ennek nagyon örültek, mert a vizestömlőik nem tartottak volna soká. Először ő kóstolta meg, Loialnak és Hurinnak csak azután engedett inni belőle, miután vele semmi sem történt. Ő rángatta bele őket, minden az ő felelőssége tehát. A víz hideg volt és nedves, de ennél több jót nem is lehetett elmondani róla. Ízetlen volt, mintha felforralták volna. Loial fintorgott, de a lovaknak sem ízlett, fejüket rázták, és csak vonakodva voltak hajlandók inni.

Végre láttak egy életjelet, legalábbis Rand annak vélte. Kétszer is füstcsíkot látott az ég felé emelkedni. Túl egyenesnek látszott ahhoz, hogy természetes legyen, de elképzelni sem tudta, mi lehetett. Nem szólt róluk a többieknek. Lehet, hogy észre sem vették. Hurin úgy követte a nyomot, mintha Loiallal együtt, dróton húzták volna őket. Ha fel is tűnt nekik, nem szóltak róla.

A fél délelőttöt átlovagolták már, mikor Loial hirtelen leugrott hatalmas lováról, és egyetlen szó nélkül, egy óriás seprűfa-ligethez sietett. E fák törzse alig egy lépéssel a föld fölött számos vastag, egyenes ágra oszlik. Feljebb aztán mindegyik újra szétágazik, sűrű, levelekkel teli, kefeszerű lombozatot alkotva, amiről a fa a nevét kapta.

Rand megállította Vöröst, és már majdnem megkérdezte, mit akar, de volt az ogier viselkedésében valami, ami elnémította. Mintha Loial maga sem tudná, mire készül. Miután egy darabig csak bámulta a fát, Loial a törzsre tette a kezét, és mély, lágy hangon, énekelni kezdett.

Rand egyszer már hallott ogier fadalt, mikor Loial egy haldokló fának énekelt, és visszahozta az életbe. Arról is hallott, hogy ilyen dalokkal különböző tárgyakat is ki lehet énekelni a fákból. Loial azt mondta, ez a Tehetség egyre gyengül; ő maga azon kevesek egyike, akinek még megvan ez a képessége. Ettől a dalolt fa tárgyak még keresettebbekké és megbecsültebbé váltak. Mikor legutóbb énekelni hallotta, olyan volt, mintha maga a föld dalolt volna. Most azonban az ogier szinte félénken dúdolt, és a vidék is suttogva válaszolt.

Egyszerű éneknek tűnt, szavak nélküli zenének, legalábbis ő képtelen volt szavakat kivenni. Ha volt is szövege, úgy belesimult a dallamba, mint egy patak a folyamba. Hurin tátott szájjal bámult.

Rand nem igazán tudta, mit vagy hogyan tesz Loial, de a halk dal szinte az ürességhez hasonlóan, hipnotikus erővel ragadta magával. Az ogier, éneklés közben végigfuttatta kezeit a törzsön, ujjaival és hangjával simogatva azt. A tönk most simábbnak tűnt, mintha a cirógatás formálná. Rand pislogott. Biztos volt benne, hogy az ágnak, melyen Loial dolgozott, eddig mellékágakra oszlott a vége, mint a többié, de most lekerekedve nyúlt az ogier feje fölé. Kinyitotta a száját, ám az ének elhallgattatta. A dal olyan ismerősnek tűnt, mintha már hallotta volna.

Loial hangja hirtelen a magasba csapott – szinte hálaadó himnusznak hallatszott –, és úgy ért véget, mint ahogy a szellő hal el.

– A fenébe – suttogta Hurin. Meg volt döbbenve. – A fenébe. Még soha nem hallottam ilyet... A fenébe.

Loial sima, fényes botot tartott a kezében, olyan magasat, mint saját maga, és olyan vastagot, mint Rand alsókarja. Az óriás seprűfa ága helyén új, fiatal hajtás lengedezett a szélben.

Rand mélyet lélegzett. Mindig valami új, mindig valami, amit még nem láttam, és néha még csak nem is rémisztő.

Figyelte, ahogy Loial lóra kap, maga elé fekteti botját, és közben azon tűnődött, lovaglás közben minek kell neki bot egyáltalán. Majd észrevette, hogyan tartja az ő kezében vékonynak tűnő rudat.

– Egy vívóbot – szólt meglepetten. – Loial, nem is tudtam, hogy az ogierek is használnak fegyvert.

– Általában nem – válaszolt kurtán az ogier. – Általában. Mindig túl nagy érte az ár. – Megemelte a hatalmas vívóbotot, és szinte utálkozva vakarta meg az orrát. – Vén Haman biztos azt mondaná, hogy hosszú nyélre fogom a fejszém, de hidd el, Rand, nem vagyok elhamarkodott vagy meggondolatlan. Ez a hely... – Összerázkódott, rezegtek a fülei.

– Nemsokára hazatalálunk – mondta ő. Remélte, biztosan cseng a hangja.

Loial folytatta, mintha meg sem hallotta volna:

– Minden... összefügg egymással. Él vagy sem, gondolkodik vagy sem, minden, ami van, összefügg egymással. A fák nem gondolkodnak, de az egész részei, és az egész sugároz egy... egy érzést. Nem tudom annál jobban elmagyarázni, mint azt, hogy mi a boldogság, de... Rand, ez a vidék örül, hogy fegyvert készítettem. Örül!

– A Fény ragyogjon ránk – suttogta idegesen Hurin –, és a Teremtő védelmezzen. Bár az anya utolsó ölelése felé tartunk, a Fény világítsa meg utunkat.

Rand ellenállt a kísértésnek, hogy körülnézzen. Az égre pedig aztán végképp nem nézett. Még csak az hiányzik, hogy pont ebben a pillanatban tűnjön fel egy olyan füstcsík, amit korábban látott. Attól mindannyian kikészülnének.

– Nincs itt semmi, ami árthatna nekünk – jelentette ki határozottan. – És majd figyelünk, teszünk róla, hogy ez így is maradjon.

Szerette volna szemen köpni magát, amiért ilyen magabiztosan beszél. Semmiben sem volt biztos. De a többiekre nézve – Loial lekonyult füleire és Hurin meredt tekintetére –, tudta, hogy legalább egyiküknek határozottnak kell mutatkoznia, különben a félelem és a bizonytalanság összezúzza őket. A Kerék sző, a Minta jő. Összeborzongott erre a gondolatra. Ennek semmi köze a Kerékhez. Semmi köze a ta'verenekhez, az aes sedai-okhoz, vagy a Sárkányhoz. Egyszerűen csak történnek a dolgok.

– Végeztél, Loial? – Az ogier bólintott és sajnálkozva végigsimított a botján. Rand Hurinhoz fordult:

– Megvan még a nyom?

– Igen, Rand úr. Érzem.

– Akkor kövessük. Ha egyszer megtaláljuk Faint és az árnybarátokat, hősökként térünk haza. Magunkkal visszük a tőrt Matnek, és Valere Kürtjét. Vezess minket. – Hősök? Örülnék, ha élve megúsznánk az egészet.

– Nem tetszik ez a hely – jelentette ki egyszerűen az ogier. Úgy tartotta kezében a vívóbotot, mintha nemsokára használnia kéne.

– Akkor még szerencse, hogy nem áll szándékunkban itt maradni, igaz? – kérdezte Rand. Hurin szárazon felnevetett, minta valami vicceset hallott volna, de Loial csak laposan ránézett.

– Nem is fogunk, Rand.

Ennek ellenére, ahogy dél felé haladtak, látta rajtuk, mennyire felélénkítette őket magabiztos feltételezése, miszerint, természetesen haza fognak jutni. Hurin egyenesen ült a nyeregben, és Loial fülei sem kókadtak le annyira. Sem a hely, sem az idő nem volt alkalmas arra, hogy megossza velük a félelmeit, ezért magába fojtotta őket, egyedül próbált megbirkózni velük.

Hurin jó hangulata egész délelőtt kitartott.

– Még szerencse, hogy nem áll szándékunkban itt maradni – dünnyögte újra és újra, kuncogva.

Rand legszívesebben rászólt volna, hogy fogja be a száját. Dél felé a szaglász elhallgatott, de úgy ingatta a fejét és grimaszolt, hogy Rand azt kívánta, inkább motyogna és kuncogna tovább.

– Valami baj van a nyommal, Hurin? – kérdezte. A shienari aggódva felnézett:

– Igen, Rand úr, de akár azt is mondhatom, hogy nincs.

– Vagy van, vagy nincs. Elvesztetted a nyomukat? Ne szégyenkezz érte. Te magad mondtad, hogy kezdettől fogva gyenge volt. Ha nem találjuk meg az árnybarátokat, találunk egy másik Követ, és úgy megyünk haza. – A Fényre, csak azt ne. De az arcizma sem rándult. – Ha az árnybarátok csak úgy jönnek-mennek, mi is megtehetjük.

– Ó, nem vesztettem el a nyomot, Rand úr. Még mindig érzem a szagukat. Nem erről van szó. Csak... Csak... – Eltorzult az arca, majd kitört: – Olyan ez, mintha emlékeznék rá, ahelyett, hogy érezném a szagot. De nem így van. Több tucat másik nyom keresztezi, mindegyik erőszaktól bűzlik. Vannak egészen frissek is köztük, csak fakók, mint minden más itt. Ma reggel, ahogy elhagytuk a völgyet, megesküdtem volna, hogy pár perccel ezelőtt százakat mészároltak le azon a helyen. De nem volt ott egyetlen test sem, a miénken kívül egyetlen nyom sem, a füvön. Egy ilyen esetben a föld fel van túrva, és vér áztatja. De nem volt ott semmi. Ez az igazság, uram. De én követem a nyomot. Követem én. Csupán kicsit kiborított ez a hely. Csupán ennyi. Biztos csak erről van szó.

Rand Loialra nézett – az ogier időnként a legfurcsább dolgokról is tudott mondani valami hasznosat –, de ő is olyan zavartnak látszott, mint Hurin. Ennek ellenére, ő magabiztosan szólalt meg, bár cseppet sem volt az:

– Tudom, hogy minden tőled telhetőt megteszel. Mindannyian ki vagyunk borulva egy kicsit. Csak kövesd a nyomot a legjobb tudásod szerint, és akkor megtaláljuk őket.

– Ahogy kívánja, Rand úr – Hurin megsarkantyúzta a lovát. – Ahogy kívánja.

Estére még mindig nem látták az árnybarátokat, és Hurin szerint a nyom egyre gyengébb lett. A szaglász egyfolytában az „emlékezésről” motyogott.

Látható nyomot egyet sem találtak. Egyetlen egyet sem. Sehol. Rand nem volt olyan jó nyomkövető, mint Uno, de a Folyóközben bármelyik fiú meg tudott találni egy elkóborolt bárányt, vagy egy nyulat ebédre. De semmit sem látott. Mintha előttük egyetlen élőlény sem zavarta volna meg a vidék nyugalmát. Ha az árnybarátok előttük vannak, valaminek lennie kéne. De Hurin tovább követte a nyomot, amit elmondása szerint, érzett.

Mikor a nap elérte a horizontot, letáboroztak egy pár tűztől érintetlen fa tövében, és falatozni kezdtek. A kovásztalan kenyeret és a szárított húst ízetlen vízzel öblítették le; nem éppen laktató étel, rágós, és távolról sem ízletes. Rand eredetileg úgy gondolta, egy hétre lesz nekik elegendő. De így... Hurin lassan, elszántan evett, Loial viszont fintorogva, egyetlen falásra gyűrte le a magáét, majd elővette pipáját, hátradőlt, és a keze ügyébe helyezte botját. Rand gondosan vigyázott, hogy a tüzük kicsi maradjon, amellett jól a fák közé is rejtette. Bármennyire szokatlan is Hurin szerint a nyom, Fain, az árnybarátai és a trallokjai, akár elég közel is lehetnek ahhoz, hogy meglássák a tüzet.

Furcsállotta, hogy az árnybarátokra és a trallokokra úgy gondolt, mint Fain szövetségeseire. Fain csak egy őrült. Akkor miért mentették meg? Fainnek része volt a Sötét Úr őt illető terveiben. Talán amiatt. Akkor miért menekül ahelyett, hogy engem üldözne? És mi ölte meg azt az Enyészt? Mi történt a legyekkel teli szobában? És azok a szemek, amik Fal Darában figyeltek. Meg az a szél, amibe beleragadtam, mint bogár a gyantába. Nem. Nem. Ba'alzamon biztos, hogy meghalt. Csakhogy az aes sedai-ok nem hisznek ebben. Sem Moiraine, sem az amyrlin. Megmakacsolta magát, gondolni sem volt tovább hajlandó erre. Neki amúgy is csak azon kell járjon az esze, hogy megtalálja a tőrt Matnek. Meg kell találnia Faint és a Kürtöt.

Sosincs vége, al'Thor.

A hang szellőként suttogott fejében, a halk, jeges suttogás befészkelte magát elméje réseibe. Már majdnem az ürességet választotta, hogy elmeneküljön előle, de miután eszébe jutott, mi vár ott rá, leküzdötte a vágyat.

A félhomályban a vívómanővereket kezdte gyakorolni, amikre Lan tanította, és próbált nem gondolni az ürességre. „Selyemszaggatás”. „A kolibri megcsókolja a mézrózsát”. „A gém belegázol a rohamba”. Ez utóbbi egyensúly javításra. Szinte elveszett a gyors, biztos mozdulatokban, elfelejtette, hol van. Addig dolgozott, míg el nem borította a verejték. Nem volt hideg, de reszketett. Maga köré tekerte köpenyét, és a tűz mellé kuporodott. A többiek nem akarták zavarni, gyorsan és csendben fejezték be az étkezést. Egyikük sem szólt semmit, mikor földet rugdosott az utolsó lángokra.

Ő vállalta az első őrséget. A csalit szélén sétálgatott íjával, néha megigazítva kardját a hüvelyében. A szinte teljesen telihold hűvös korongja magasan állt az égen. Az éjszaka ugyanolyan csendes és üres volt, mint a nappal. Igen, üres, ez a helyes kifejezés. Üres volt az egész táj, mint egy poros tejesbögre. Nehéz volt elhinnie, hogy rajtuk kívül más is létezik ezen a világon, nehéz volt elhinni, hogy akár az árnybarátok is ott vannak előttük.

Hogy szórakoztassa magát, kibontotta Thom Merrilin köpenyét, elővette a hangszereket. A nehéz bőrtokokat a színes köpenyre tette. Kivette tartójából az arany-ezüst furulyát. Arról az időszakról merengett, mikor a mutatványos tanítgatta. Eljátszott néhány hangot a „Füzet tépő vad vihar”-ból, halkan, hogy ne ébressze fel a többieket. Itt azonban, még ez is túl hangosnak, túl valóságosnak hallatszott. Sóhajtva eltette a hangszert, és összecsomózta a batyut.

Sokáig őrködött, hagyta aludni társait. Nem tudta, mennyire járhat az idő, mikor hirtelen rádöbbent, hogy köd kerekedett. Sűrűn, a földhöz közel hömpölygött. Hurin és Loial felhőkből kiemelkedő domboknak tűntek. Bár feljebb ritkább volt, így is elfátyolozta körülöttük a tájat, a legközelebbi fák kivételével, mindent elrejtett. A hold mintha vizes selymen keresztül világított volna. Szinte semmit sem látott. Megmarkolta a kardját.

– Karddal ellenem semmire sem mész, Lews Therin. Igazán tudhatnád.

A köd Rand lába körül örvénylett, ahogy a gémjelű pengét maga elé tartva, körbefordult. Az üresség ott lapult benne, most szinte észre sem vette a saidin piszkos fényét.

Egy árnyékos, botot szorongató figura jelent meg a ködben. Mögötte feketébb volt a pára, mint az éjszaka, hatalmas árnyéka a végtelenbe látszott terjedni. Tovább közeledett, míg ki nem rajzolódott az alakja. Fekete ruhát és kesztyűt viselt, arcát fekete selyemmaszk borította. A háta mögötti sötétség követte. A botja is fekete volt, mintha megégett volna a fa, mégis sima és ragyogó, mint a holdfény a vízen. Egy pillanatra felizzottak a szemgödrei a maszk mögött, akár ha eleven tűz égett volna bennük. De Rand e nélkül is tudta már, kivel áll szemben.

– Ba'alzamon – lehelte. – Ez csak egy álom. Biztos az. Elaludtam, és...

Ba'alzamon nevetése, mintha egy nyitott sírgödörből jött volna.

– Mindig megpróbálsz elrejtőzni az igazság elől, Lews Therin. Ha kinyújtom a kezem, akár meg is érinthetlek, Rokonirtó. Bármikor meg tudlak érinteni. Bármikor és bárhol.

– Nem én vagyok a Sárkány! A nevem Rand al'...! – Rand a szája elé kapta a kezét.

– Ó, ismerem a nevet, amit most használsz, Lews Therin. Ismerek minden nevet, amit a Korok során használtál, még mielőtt Rokonirtóvá váltál. – Ba'alzamon hangja egyre erősebb lett; a szeme olyan fényesen ragyogott, hogy Rand szinte végtelen tűztengernek látta a maszk mögött. – Ismerlek, ismerem a véredet és sorsodat, egészen az élet első szikrájától, egészen az Első Pillanattól. Soha nem rejtőzhetsz el előlem. Soha! Úgy tartozunk egymáshoz, mint egy érem két oldala. A közönséges emberek elrejtőzhetnek a Mintában, de a ta'verenek olyan messzire virítanak, mint egy jelzőtűz a hegytetőn, te pedig, mintha tízezer ragyogó nyíl mutatna rád az égből. Az enyém vagy, és mindig is a kezem ügyében leszel!

– Hazugságok Atyja! – kiáltotta Rand. Az üresség ellenére, a nyelve szinte odatapadt a szájpadlásához. Fény, add, hogy álom legyen. A gondolat végigvisszhangzott az űrben. Még akkor is, ha ezek az álmok nem is álmok. Nem állhat valójában itt előttem. A Sötét Úr Shayol Ghul foglya, maga a Teremtő béklyózta meg, a teremtés pillanatában... De sajnos túl sokat tudott már, hogysem az túl sokat segített volna. – Illik rád a neved! Ha magaddal vihetsz, miért nem teszed? Mert nem tudod megtenni! Én a Fényben járok, és te nem érinthetsz meg!

Ba'alzamon a botjára támaszkodva végigmérte Randet, majd az alvó Loial és Hurin felé indult. Föléjük állt, és lenézett rájuk. Randnek feltűnt, hogy nem zavarja fel a ködöt – ahogy a botját lóbálva mozgott, a szürke köd nem örvénylett és kavargott úgy a lába körül, mint a sajátjánál. Megdobbant a szíve. Talán tényleg nincs itt. Talán tényleg csak egy álom.

– Furcsa társakat találtál – tűnődött Ba'alzamon. – Mindig ezt teszed. Ez a kettő itt. Meg a lány, aki megpróbál vigyázni rád. Nevetséges, gyenge őr, Rokonirtó. Ha egy életen át erősödhetne, akkor sem lenne soha elég ereje, hogy elbújhatnál mögé.

Lány? Kicsoda? Moiraine nem lány.

– Nem tudom, miről beszélsz, Hazugságok Atyja. Csak hazudsz és hazudsz, és még mikor igazat szólsz is, hazugsággá ferdíted azt.

– Gondolod, Lews Therin? Tudod, ki és mi vagy. Én mondtam el neked. És azok a nők is tudják, Tar Valonban. – Rand megborzongott. Ba'alzamon mennydörögve kacagott. – Azt hiszik, biztonságban vannak a Fehér Tornyukban, pedig még közöttük is vannak híveim. A Moiraine nevű aes sedai-tól tudtad meg, ki vagy, igaz? Hazudott volna? Vagy ő is az én alattvalóm? A Fehér Torony pórázon akar téged tartani, mint egy kutyát. Hazudok? Hazudok, mikor azt mondom, hogy Valere Kürtjét keresed? – Megint felnevetett. Randnek az űr nyugalma ellenére, minden akaraterejére szüksége volt, hogy be ne fogja a fülét. – Néha a régi ellenfelek már olyan régen harcolnak egymással, hogy lassan, anélkül, hogy észrevennék, szövetségesekké válnak. Azt hiszik, ők sújtanak le rád, de valójában oly szoros már köztetek a kapcsolat, hogy szinte te magad irányítottad az ütést.

– Engem nem irányítasz – szólt Rand. – Megtagadlak téged.

– Ezernyi szál köt hozzád Rokonirtó, mindegyik vékonyabb a selyemnél, de erősebb az acélnál. Az idő ezernyi köteléket font kettőnk köré. A csata, amit mi ketten vívunk... emlékszel valamire is belőle? Rémlik egyáltalán, hogy az Idő kezdete óta egymás ellen harcolunk? Annyi mindent tudok, amit te nem! A harcnak nemsokára vége. Eljön az Utolsó csata. Az utolsó, Lews Therin. Tényleg azt hiszed, hogy elkerülheted? Te nyomorult, reszkető féreg. Vagy engem szolgálsz, vagy meghalsz! És ez alkalommal, a ciklus nem kezdődik újra a haláloddal. A sír a Sötétség Nagyurához tartozik. Ez alkalommal, mikor meghalsz, teljesen megsemmisülsz. Ezúttal bármit is teszel, a Kerék megáll, és új világ születik. Szolgálj engem! Légy Shai'tan szolgája, vagy örökre megsemmisülsz!

Mikor kiejtette a nevét, még a levegő is mintha sűrűbbé vált volna. A sötétség Ba'alzamon mögött, egyre nőve hömpölygött, mintha avval fenyegetne, hogy elnyel mindent. Rand úgy érezte, elborítja. Hidegebb volt, mint a jég, és mégis forróbb, mint az égő szén, feketébb volt a halálnál, ahogy a mély felé szívta, és elborította a világot.

Úgy szorította a kardja markolatát, hogy megfájdult a keze.

– Megtagadlak téged, és megtagadom a hatalmad. A Fényben járok. A Fény védelmez minket, menedéket találunk a Teremtő kezében. – Pislogott. Ba'alzamon még mindig ott állt, és a feketeség is ott tornyosult mögötte, de olyan érzése támadt, mintha az egész csupán káprázat lenne.

– Látni akarod az arcomat? – A kérdés szinte suttogás volt.

Rand nyelt egyet:

– Nem.

– Pedig érdemes. – Az egyik kesztyűs kéz a fekete álarc felé nyúlt.

– Nem!

A maszk lehullt. Rettenetesen összeégett emberi arc bukkant elő. Az arcvonásokon keresztülfutó, fekete szegélyes vörös repedések között azonban egészségesnek és simának tűnt a bőr. A sötét szemek Randre meredtek; a kegyetlen ajkak mögül, fehér fogak villantak elő.

– Nézz rám, Rokonirtó, és meglátod annak századrészét, ami rád vár. – Szemei és szája egy pillanatra feneketlen tűzbarlangok bejárataivá váltak. – Ezt teheti az ellenőrizetlen Hatalom, akár még velem is. De én gyógyulok, Lews Therin. Ismerem a nagyobb hatalomhoz vezető utat. Téged viszont eléget majd, mint egy tűzbe szédült lepkét.

– Csakhogy nem fogom megérinteni! – Rand érezte maga körül az ürességet, a saidint. – Nem fogom.

– Úgysem leszel képes megállni.

– HAGYJ BÉKÉN!

– Hatalom. – Ba'alzamon halk, behízelgő hangra váltott. – Megint a tied lehet a hatalom, Lews Therin. Most is kapcsolatban állsz vele. Tudom. Látom, Lews Therin. Érzed magadban a ragyogást. Érezd a hatalmat, ami a tied lehet. Csak ki kell nyúlnod érte. De ott van köztetek az Árnyék. Őrület és halál. Nem kell meghalnod, Lews Therin. Soha többé nem kell meghalnod, ha nem akarod.

– Nem – mondta Rand, de a hang tovább beszélt, szinte az agyába fúrta magát.

– Én megtaníthatlak, hogyan irányítsd a hatalmat, hogy ne pusztítson el. Nincs más élő ember, akitől megtanulhatnád. A Sötétség Nagyura megmenthet téged az őrülettől. Tied lehet a hatalom, és örökké élhetsz. Örökké! Cserébe csupán szolgálnod kell. Csak szolgálnod. Pár egyszerű szó – tiéd vagyok, Nagyúr –, és hatalmad lesz. Sokkal nagyobb hatalmad, mint amiről azok a Tar Valon-i nők akár csak álmodhatnának is. És örök élet. Csupán fel kell kínálnod magad, és szolgálnod engem.

Rand megnyalta a szája szélét. Nem kéne megőrülnöm. Nem kéne meghalnom.

– Soha! A Fényben járok – suttogta rekedten –, és soha nem érinthetsz meg!

– Hogy nem érinthetlek meg, Lews Therin? Nem érinthetlek meg? El is emészthetlek! Tégy próbát, és ismerd meg, amit én!

Sötét szemeiben ismét tűz lobbant, a szájában felcsapó lángok pedig egyre csak nőttek. Lassan fényesebbek lettek a nyári napnál. Rand kardja hirtelen felragyogott, mintha most került volna le az üllőről. A markolat megégette a kezét, mire felkiáltott, és eldobta a fegyvert. A köd is lángra kapott, és ez a tűz szerteszökellve, mindent felgyújtott.

Kiáltozva csapkodta füstölgő és parázsló, hamut hullató ruháját. De lassan a keze is megfeketedett, összezsugorodott, felrepedezett rajta a lemeztelenedett hús, sorra váltak le róla az elszenesedett darabok. Felordított. A fájdalom beleette magát az űrbe. Megpróbálta mélyebbre ásni magát a semmibe. A ragyogás, a romlott fény, ott volt valahol, nem messze. Félőrülten, a következményekkel nem törődve, kinyúlt a saidinért, megpróbált abba burkolózni, megkísérelt elrejtőzni benne a lángok és a fájdalom elől.

A tűz épp olyan hirtelen tűnt el, ahogy megjelent. Rand csodálkozva bámulta vörös zekéje ruhaujjából kikandikáló kezeit. A szöveten egyetlen megperzselt folt sem volt. Képzeltem az egészet. Kétségbeesetten nézett a háta mögé. Ba'alzamon eltűnt. Hurin mocorgott álmában; a szaglász és Loial még mindig a ködből kiemelkedő domboknak látszottak. Csak képzeltem az egészet.

Mielőtt teljesen megkönnyebbült volna, fájdalom nyilallt a jobb kezébe. Felemelte, hogy megnézze, és egy gém alakú bélyeget látott meg rajta. A gém a kard markolatáról. Élénkvörösen ragyogott, mintha maga a művész rajzolta volna oda.

Kabátzsebéből előkotort egy zsebkendőt, majd a kezére tekerte. A tenyere lüktetett. Az üresség ezen is segítene – a semmiben tudatában volt a fájdalomnak, de nem érezte –, de ezt a gondolatot gyorsan kiverte a fejéből. Eddig kétszer próbálta akaratlanul – és persze egyszer akarattal, erről nem feledkezhet meg – fókuszálni a Hatalmat, míg az ürességben volt. Ba'alzamon is erre akarta rávenni. Ezt akarta tőle Moiraine és az Amyrlin Trón is. Soha többé.

Tizenhatodik fejezet

A sötétség tükrében

– Nem lett volna szabad, Rand úr – szólt pirkadatkor Hurin, mikor Rand felébresztette a többieket. A nap még a látóhatár alatt volt, de eléggé világos volt ahhoz, hogy lássanak. A köd szinte vonakodva, de még a sötétben szétoszlott. – Hogyan fogunk hazajutni, ha agyonhajszolja magát, csak hogy minket kíméljen?

– Gondolkodnom kellett – felelte ő. Semmi sem utalt arra, hogy a köd vagy Ba'alzamon valóság lett volna. Megpiszkálta a jobb keze köré kötött kendőt. Ennyi bizonyíték mindenesetre van rá. Minél hamarabb, minél messzebb akart lenni erről a helyről. – Ideje nyeregbe szállni, ha el akarjuk kapni Fain árnybarátait. Már indulnunk kellett volna. A kenyeret útközben is megehetjük.

Loial, aki éppen nyújtózkodott, hirtelen mozdulatlanná dermedt. Kinyújtott kezét, Hurin csak Rand vállára állva érhette volna el.

– Rand, a kezed. Mi történt?

– Megsebeztem. Semmiség.

– Van gyógyír a nyeregtáskámban...

– Mondom, hogy semmiség! – Rand érezte, hogy durva volt, de egyetlen pillantás a sebre, olyan kérdéseket eredményezett volna, amikre nem akart válaszolni. – Időpocsékolás. Induljunk már. – Nekiállt felnyergelni Vöröst, fájó keze miatt kissé sután. Hurin felpattant a lovára.

– Azért nem kell megsértődni – morogta Loial.

Ha legalább nyomok lennének, gondolta Rand. Az legalább természetes lenne. Annyi minden volt természetellenes itt, hogy egyetlen patanyomnak is örülni tudott volna. Fainnek, az árnybarátoknak és a trallokoknak mégiscsak kellett volna valami nyomot hagyniuk. Erősen figyelte menet közben a földet, próbált rálelni bármire, amit egy másik élőlény hagyott maga után.

Semmit nem talált. Egyetlen felfordított követ, egyetlen kifordult rögöt sem. Egyszer maguk mögé nézett, csak hogy biztos legyen benne, legalább az ő nyomaik látszanak. Az elhajtott fűszálak tisztán jelezték elhaladtukat, maguk előtt mégsem látott semmit. Azonban Hurin ragaszkodott hozzá, hogy halványan és gyengén, de még mindig érzi a dél felé haladó szagnyomot.

A szaglász ismét minden figyelmét a csapás követésére fordította, mint egy szarvast üldöző véreb. Loial újra elveszett a gondolataiban, magában motyogott, és dörzsölgette a nyeregben előtte keresztben fekvő botot.

Alig egy órát haladhattak, mikor Rand meglátta maguk előtt az emlékművet. Annyira el volt foglalva a nyomkereséssel, hogy a hegyes csúcsban végződő oszlop már messze a fák fölé magasodott, mikor észrevette.

– Ez meg mi lehet? – Egyenesen az útjukban feküdt.

– Fogalmam sincs – így Loial.

– Ha ez... ha ez a mi világunkban lenne, Rand úr... – Hurin nyugtalanul mozgolódott nyergében. – Nos, az az emlékmű, melyről Lord Ingtar beszélt – amely Sasszárny Artur győzelmét hirdeti a trallokok felett –, egy hatalmas oszlop volt. De már ezer évvel ezelőtt ledöntötték. Semmi sem maradt belőle, csak egy domb. Saját szememmel láttam, mikor Agelmar nagyúr megbízásából, egyszer Cairhienbe mentem.

– De az alapján, amit Ingtar mondott – jegyezte meg Loial –, annak még három-négynapi lovaglásra kellene lennie. Ha egyáltalán ezen a világon is létezik. Nem tudom, miért kéne léteznie. Nem hiszem, hogy egyetlen ember is élne itt.

A szaglász újra a földre szegezte a tekintetét.

– Hát épp ez az, ugye, Építő? Sehol egy ember, és tessék, ez meg mégiscsak itt van előttünk. Talán el kéne kerülnünk, Rand úr. Ki tudja, mi ez, és egyáltalán, ki várhat ránk egy ilyen helyen.

Rand egy darabig elgondolkodva dobolt a nyereggombon az ujjaival.

– Olyan közel kell maradnunk a nyomhoz, amennyire csak lehet – szólt végül. – Nem úgy tűnik, hogy közelebb kerültünk volna Fainhez, és ha lehet, nem akarok még több időt elvesztegetni. Csak akkor kerülünk, ha bárki vagy bármi szokatlant látunk. De addig előre megyünk.

– Ahogy kívánja, uram –, mondta a szaglász furcsa hangon, és szeme sarkából gyors oldalpillantást vetett rá. – Ahogy kívánja.

Rand értetlenül nézett rá, de aztán hirtelen rájött, mi a baj. A nemesurak nem magyarázkodnak követőiknek, legfeljebb más nemesuraknak. Nem én kértem, hogy istenverte nemessé tegyen. De megtette, válaszolt azonnal a fejében egy halk hang, és te hagytad. Te választottál; most tied a felelősség.

– Kövesd a nyomot, Hurin – adta ki az utasítást.

A szaglász megkönnyebbült mosollyal sarkantyúzta meg a lovát.

Ahogy közeledtek, a halvány nap egyre magasabbra emelkedett, és mire a fejük fölé ért, már csak nagyjából egy mérföldre voltak az oszloptól. Patakhoz értek. Lépéses vízmosás mélyén csörgedezett. Már csak néhány, ritkásan álló fa takarta a kilátást. Innen már jól látszott, hogy ez emlékmű egy kerek, lapos tetejű dombra épült. Maga a szürke oszlop, legalább száz hossz magasba emelkedett, és ebből a távolságból már ki tudta venni, hogy a teteje kitárt szárnyú madárhoz hasonlatosan van kifaragva.

– Egy sas – mondta. – Ez tényleg Sasszárny Artur emlékműve. Annak kell lennie. Valamikor éltek itt emberek, még ha mostanra esetleg ki is haltak. Csak éppen itt máshová építették, és soha nem rombolták le. Gondolj csak bele, Hurin. Mikor visszatérünk, el tudod majd mesélni, hogyan nézett ki a valóságban. Csak hárman leszünk az egész világon, akik láttuk.

Hurin bólintott.

– Igen uram. A gyermekeimnek tetszeni fog, hogy az apjuk látta Sasszárny emlékművét.

– Rand – kezdte aggodalmasan Loial.

– Ezt a távolságot vágtában is megtehetjük – szólt Rand. – Gyerünk. Jót fog nekünk tenni egy kis száguldás. A hely lehet, hogy halott, de mi élünk.

– Rand – mondta Loial. – Nem hiszem, hogy ez...

Rand rá sem figyelve, Vörös oldalába vágta sarkantyúját, mire a mén keresztülvágtatott a vízen, majd a túloldalt felkapaszkodott. Hurin szorosan mögötte haladt. Hallotta, ahogy Loial szólítja, de csak nevetett. Intett az ogiernek, hogy kövesse, majd tovavágtatott. Ha egy pontra figyelt, a táj nem csúszkált olyan elviselhetetlenül, és élvezte, ahogy a szél az arcába csap.

A domb, majd két röjtnyi területet foglalt, de füves lejtői lankásak voltak. A szürke oszlop az ég felé tört, de olyan széles volt, hogy magasságának ellenére, szinte zömöknek tűnt. A torkán akadt a nevetés. Zavartan állította meg Vöröst.

– Biztosan ez a Sasszárny emlékmű, uram? – kérdezte nyugtalanul Hurin. – Valahogy nem tetszik nekem.

Rand felismerte a felszínét borító nyers, szögletes írást, és néhány embernyi magas, kőbe vésett szimbólumot. Az Orh'deg trallokok szarvas koponyája. A Dhai'monok acélökle. A Ka'bolok szigonya, és az Ahf'fraitok forgószele. Az aljához közel volt egy sas is. A tíz lépés szárnytávú madár a hátán feküdt. Egy villám szögezte a földhöz. Szemeit hollók vájták. Az emlékmű tetején, a hatalmas szárnyak, eltakarták a napot.

Loialt hallotta vágtában mögé érni.

– Ezt akartam mondani, Rand – szólt az ogier. – Ez nem sas, hanem holló. Én már onnan is tisztán láttam.

Hurin megfordította a lovát, ránézni sem bírt többé az oszlopra.

– De hát hogy lehet? – kérdezte Rand. – Hisz Sasszárny Artur legyőzte itt a trallokokat. Ingtar mesélte.

– De nem ezen a világon – mondta elgondolkozva Loial. – Itt láthatólag nem. „Kőtől Kőig futnak a 'ha' vonalai, a lehetséges világok között”. Gondolkodtam rajta, és azt hiszem tudom, mik azok a „lehetséges világok”. Talán tudom. Világok, melyeken másként történtek a dolgok, mint a mienkben. Talán azért néz ki itt minden, olyan... kifakultnak. Mert ez egy „ha”, egy „talán”. Csupán egy valós világ árnyéka. Ebben a világban, gondolom, a trallokok nyerték a csatát. Talán ezért nem láttunk egyetlen falut vagy embert sem.

Randnek borsódzott a háta. Ahol a trallokok győznek, senkit sem hagynak életben, csak élelemnek. Ha meghódították az egész világot...

– Ha a trallokok győztek, mindenhol ott kellene lenniük. Több ezret kellett volna már látnunk. Már tegnap meghaltunk volna.

– Nem tudom. Talán miután megölték az embereket, egymásnak estek. A trallokok az ölésért élnek. Csak ehhez értenek; csak ezért vannak. Nem tudom.

– Rand úr – szakította félbe Hurin –, ott lent, valami megmozdult.

Megpördítette a lovát. Arra számított, rohamozó trallokokat fog látni. A szaglász azonban arra mutatott, amerről jöttek. De semmi nem látszott.

– Mit láttál, Hurin? Hol?

A shienari leejtette a karját.

– Ott, annál a facsoportnál, körülbelül egy mérföldnyire. Azt hittem, egy... nőt láttam..., és még valamit, amit nem tudtam kivenni, de... – megrázkódott. – Mindent olyan nehéz itt kivenni, ami nincs az ember orra előtt. Ah, ettől a helytől kavarog a gyomrom. Lehet, hogy csak képzelődtem, uram. Ez egy háborodottaknak való hely. – A vállai megroggyantak, mintha az emlékmű nehezedett volna rájuk. – Biztos csak a szél volt.

– Attól félek, még egy lehetőséget figyelembe kell vennünk – így Loial. Megint gondterheltnek hangzott. Dél felé mutatott. – Mit láttok arrafelé?

Rand pislogott, ahogy a távoli tárgyak szokás szerint felé látszottak rohanni. – Ugyanolyan tájat, mint amin eddig haladtunk. Azután néhány dombot és hegyeket. Semmi mást. Miért, mit kéne látnom?

– A hegyek – sóhajtott Loial. Fülei lekonyultak, szemöldöke összefutott. – Az ott a Rokonirtótőre. Más hegy egyszerűen nem nézhet így ki ezen a vidéken, kivéve, ha ez a világ teljesen más, mint a mienk. De a Rokonirtótőre több mint négyszáz mérföldnyire délre van, az Erinintől. Jóval többre. És, bár nehéz itt megbecsülni a távolságot, de... azt hiszem, sötétedés előtt elérhetjük. – Nem kellett többet mondania. Nem tehettek meg több mint négyszáz mérföldet, kevesebb, mint három nap alatt.

– Talán olyan ez a hely, mint az Átjárók – dünnyögte gondolkodás nélkül Rand. Aztán hallotta, mekkorát nyög erre Hurin. Rögtön bánta, hogy nem tudott féket vetni a nyelvére.

Nem volt kellemes gondolat. Aki belép egy Átjárókapun – amit csak ogier steddingek mellett, és ogier ligetekben találni –, szóval aki belép és utazik egy napot, majd kilép egy másik Átjárókapun, akár négyszáz mérföldnyire is kerülhet a kiindulóponttól. Az Átjárókra azonban, mára sötétség borult, és rontás ült. A bennük utazó a halált vagy az őrületet kockáztatta. Még az Enyészek is féltek az Átjárókba lépni.

– Ha így van – mondta lassan Loial –, itt is megölhet minket egy rossz lépés? Itt is vannak olyan dolgok, amiket eddig nem láttunk, de rosszabbak a halálnál?

Hurin megint felnyögött.

Ők meg ittak a vízből, és úgy haladtak, hogy nem is igen figyeltek környezetükre. A figyelmetlenség az Átjárókban gyorsan öl. Rand nyelt egyet, hogy lecsillapítsa háborgó gyomrát.

– Késő most aggódni a múlt miatt – mondta. – Mostantól majd minden lépésünkre ügyelünk. – Hurinra nézett. A szaglász a válla közé húzta a fejét, szemei mintha egyfolytában azt fürkészték volna, mi és honnan veti rá magát a következő pillanatban. Pedig nem egyszer fogott már el gyilkosokat is, de ez már sok volt neki. – Tarts ki, Hurin. Még nem haltunk meg, és nem is fogunk. Ettől fogva óvatosabbak leszünk. Ennyi az egész.

Ekkor távoli sikoltást hallottak meg.

– Egy nő! – mondta a szaglász. Úgy látszott, még ez is felélénkítette egy kicsit, legalább emberi hang volt. – Tudtam, hogy láttam...

Újabb, még kétségbeesettebb sikoly szállt feléjük.

– Hacsak nem tud repülni, akkor nem – szólt Rand. – Délre van tőlünk. – Egy pillanat alatt vágtába ugratta Vöröst.

– Azt mondtad, óvatos leszel! – kiáltott utána Loial. – A Fényre, Rand, emlékezz! Légy óvatos!

Ráhajolt Vörös nyakára, hagyta vágtatni a csődört. A sikolyok szinte vonzották. Könnyű azt mondani, hogy legyen óvatos, csakhogy a nő hangja telve volt rettegéssel. Ez nem a legjobb alkalom az óvatoskodásra. Egy újabb patak partján, melynek vize mélyebbnek tűnt az előzőnél, megrántotta a kantárt. Vörös kavics és homokzápor közepette állt meg. Honnan is jöttek a hangok...? Onnan!

Hirtelen meglátta. Körülbelül kétszáz lépésnyire, a túloldalon egy nő állt, lova mellett a vízben. Egy törött faággal próbált távolt tartani egy vicsorgó... valamit. Rand nyelt egyet. Egy pillanatig mozdulni sem tudott. Ha egy béka akkora lenne, mint egy medve, vagy egy medvének lenne szürkészöld békairhája, az nézhetne ki hasonlóan. Mégpedig egy jókora medvének.

Igyekezett nem is gondolni többet a szörnyre. Inkább leugrott a lováról, és lekapta a válláról az íját. Mire közelebb érne, talán már késő lenne. A nő alig bírta távol tartani magától a... dolgot. Eléggé messzi – pislogva próbálta megbecsülni a távolságot, úgy tűnt, az állat minden mozdulatával változik –, de nagy célpont volt. Bekötött keze ugyan ügyetlenül mozgott, ennek ellenére, szinte földet sem ért még, máris útjára küldött egy nyílvesszőt.

A vessző fele hosszában a ragyás bőrbe fúródott. A teremtmény felé fordult. Rand a távolság ellenére, hátrált egy lépést. A hatalmas, ék alakú fejet, egyetlen állaton sem tudta elképzelni, sem pedig a széles, csőrszerű, hústépésre szolgáló szájat. Három kicsiny és vad szeme volt. Mindegyiket kemény csonttaréj vette körül. A lény összeszedte magát, majd tocsogva felé indult a patakban. Úgy látszott, mintha némelyik ugrásával kétszer akkora távolságot tett volna meg, mint a többivel, pedig Rand biztos volt benne, hogy a szörnyeteg egyenletesen ugrál.

– A szemét – kiáltotta a nő. Eddigi sikoltozásához képest, most meglepően nyugodtnak tűnt a hangja. – A szemét kell eltalálnod, hogy megölhesd.

Újabb nyilat húzott elő. Vonakodva kezdte keresni az űrt. Nem örült neki, de hát éppen ilyen helyzetekre tanította meg Tam az ürességre. Enélkül soha nem találja el a célt. Az apám, gondolta szomorúan, lemondóan. Aztán kiürült az elméje. Ott volt a saidin remegő fénye is, de elzárkózott előle. Eggyé vált az íjjal, a nyílvesszővel, a felé csörtető monstrummal. Eggyé olvadt annak kicsiny szemével. Nem is érezte, mikor a vessző elhagyta az ideget.

A lény újabb ugrásba kezdett. Épp pályája legmagasabb pontjára ért, mikor a nyílvessző a középső szemébe fúródott. Előrezuhant, újabb hatalmas víz és sártömeget fröcskölve szét. Egy darabig még gyűrűzött körülötte a víz, de többé nem mozdult.

– Tökéletes és bátor lövés – kiáltotta a nő. Lován ülve haladt felé. Rand csodálkozott, hogy nem menekült el, miután elterelte a lény figyelmét. A nő ellovagolt a még mindig haldokolva remegő tetem mellett. Pillantásra sem méltatta. Felkaptatott a parton, és leszállt a lováról. – Kevesen mernének szembenézni egy rohamozó grolmmal.

Tetőtől talpig fehérbe volt öltözve. Lovaglóruháját ezüstöv fogta össze, és ruhaszegélye alól kikandikáló cipője is ezüsttel volt kiverve. Még a nyerge is fehér és ezüstdíszes volt. Hószínű, finoman ívelt nyakú, és kecses lépésű lova majdnem akkora volt, mint Rand peje. Rand figyelmét azonban a nő – körülbelül annyi idős lehet, mint Nynaeve, gondolta – maga kötötte le. Először is, magas volt; ha még egy arasszal nagyobbra nő, egy magasságban lett volna a szemük. Azonkívül gyönyörű. Elefántcsont bőre kihangsúlyozta hosszú, fekete haját és sötét szemét. Látott már szép nőket. Moiraine hűvös volt, de szép, és az volt Nynaeve is, mikor épp nem ragadták el az indulatai. Egwene és Elayne, Andor leányörököse láttán is könnyen elállt a férfiember lélegzete. De ez az asszony... A szája kiszáradt; érezte, ahogy szíve vadul dobogni kezd.

– A követőid, uram?

Megrázkódott és körülnézett. Hurin és Loial is csatlakozott hozzájuk. Hurin úgy bámult, mint bizonyára ő maga is, de még az ogier is láthatóan el volt bűvölve.

– Ők a barátaim – mondta –, Loial és Hurin. Az én nevem Rand. Rand al'Thor.

– Ezen eddig még sosem gondolkodtam – szólalt meg Loial, olyan hangon, mint aki hangosan gondolkozik –, de ha létezik olyan, hogy tökéletes emberi szépség, akkor te...

– Loial! – kiáltott rá Rand. Az ogier fülei zavartan megremegtek. Rand saját fülei vörösen égtek; az ogier szavai azt visszhangozták, ami az ő fejében járt.

A nő dallamosan felnevetett, de a következő pillanatban már megint komoly volt, mint egy királynő a trónján.

– A nevem Selene – mondta. – Az életedet kockáztattad, hogy megmentsd az enyémet. A tiéd vagyok, Rand al'Thor úr. – Azzal, Rand legnagyobb rémületére, letérdelt elé.

Gyorsan megragadta a karját, és talpra állította. Nem is mert Hurinra és Loialra nézni.

– Egy férfi, aki nem halna meg egy nő védelmében, nem is férfi. – Szégyenkezve érezte, hogy elvörösödik. Ez egy shienari mondás volt, és még azelőtt érezte fellengzős voltát, mielőtt elhagyta a száját, de a nő szertartásos viselkedése rá is átragadt. – Úgy értem... Azaz hogy szóra... – Bolond, mégsem mondhatod egy nőnek, hogy semmiség volt megmenteni a életét. – Megtiszteltetés volt. – Egy kicsit ez is shienarinak és formálisnak hangzott. Remélte, hogy azért megteszi, ugyanis semmi más nem jutott eszébe. Olyan üres volt az agya, mintha az űrben lebegne az elméje. Hirtelen rádöbbent, hogy a nő őt nézi. Az arckifejezése nem változott, de a tekintetétől szinte pucérnak érezte magát. Önkéntelenül is elképzelte Selenét ruha nélkül. Újra elvörösödött. – Öööö! Ööö, honnan való vagy, Selene? Nem láttunk egy emberi lényt sem, mióta itt vagyunk. A közelben élsz? – A nő elgondolkodva nézett rá. Rand hátralépett. A tekintetétől túlságosan is tudatára ébredt, milyen közel is vannak egymáshoz.

– Nem erről a világról való vagyok, uram – mondta. – Itt nincs senki. Egyetlen élőlény sem, a grolmon és pár hasonlón kívül. Én Cairhienből jöttem. Pontosan nem tudom, hogyan kerültem ide. Kilovagoltam, lepihentem kicsit szundikálni, és mikor felébredtem, a lovammal együtt itt találtam magam. Csak abban reménykedhetem, hogy ismét megmentesz, uram, és segítesz hazajutnom.

– Selene, én nem vagyok... kérlek, szólíts Randnek. – érezte, ahogy füle megint vörösödik. A Fényre, mi baj lehet belőle, ha nemesúrnak hisz? Fenébe is, ezzel igazán nem ártok senkinek.

– Ha akarod... Rand. – A mosolyától elszorult a torka. – Segítenél nekem?

– Természetesen segítek. – A fenébe is, de gyönyörű. És úgy néz rám, mintha egy mesebeli hős lennék. – De először meg kell találnunk azokat, akiket követünk. Nem akarlak veszélybe sodorni, de utol kell érnünk őket. Jobb, ha velünk jössz, mint ha itt maradnál.

Egy pillanatig csend volt, a nő arca rezzenéstelen maradt; Randnek fogalma sem volt, mire gondol, kivéve, hogy érdeklődve tanulmányozza őt.

– Egy kötelességtudó ember – szólt végül. Halványan elmosolyodott. – Ez tetszik. Igen. Kik azok a gonosztevők, akiket üldözöl?

– Árnybarátok és trallokok, hölgyem – tört ki Hurinból. Félénken meghajolt a nyergében. – Gyilkosságokat követtek el Fal Darában, és ellopták Valere Kürtjét. De Rand úr vissza fogja szerezni.

Rand szomorúan nézett rá. A szaglász halványan elmosolyodott. Ennyit a titoktartásról. Itt valószínűleg semmi jelentősége, de ha visszakerülnek a saját világukba...

– Selene, senkinek sem szólhatsz a Kürtről. Ha kitudódik, több százan lesznek a nyomunkban, hogy megszerezzék maguknak.

– Hát, annak tényleg nem szabad megtörténnie – mondta a lány –, az nem kerülhet rossz kezekbe. Valere Kürtje. El sem tudom mondani, hányszor álmodtam arról, hogy megérintsem, a kezeimben tartsam. Meg kell ígérned, megérinthetem egyszer, ha nálad lesz.

– Ahhoz először meg kell találnunk. Jobb, ha máris indulunk. – Rand segített neki felszállni a lovára; Hurin gyorsan leszállt a lováról, hogy a kengyelét tarthassa. – Bármi is volt, amit megöltem – egy grolm? –, lehet, hogy több is van a környéken.

A lány keze biztos volt – meglepően erős volt a szorítása –, a bőre pedig... Selyem? Valami puhább, simább. Rand megborzongott.

– Mindenütt ott vannak – mondta Selene. A magas, fehér kanca toporzékolt, és Vörösre vicsorította fogait, de mikor a lány meghúzta a kantárját, megnyugodott.

Rand a hátára vetette íját, és felszállt a lovára. A Fényre, hogyan lehet valakinek ennyire puha bőre?

– Hurin, merre van a nyom? Hurin? Hurin!

A szaglász megrázkódott, és abbahagyta Selene bámulását.

– Igen, Rand úr. Ööö... a nyom. Délre, uram. Mindig csak délre.

– Akkor induljunk. – Rand nyugtalanul nézett a grolm patakban heverő, szürkéssárga tetemére. Jobb volt azt hinni, hogy ők az egyetlen élőlények ezen a világon. – Kövesd a nyomot, Hurin.

Selene kezdetben mellette lovagolt. Folyamatosan kérdezgette, és úrnak szólította. Legalább fél tucatszor el akarta mondani neki, hogy nem nemes, de ahányszor csak ránézett, torkán akadt a szó. Biztos volt benne, hogy egy ilyen elegáns hölgy, egy juhásszal nem beszélne ennyire barátságosan, még akkor sem, ha megmentette az életét.

– Ha megtalálod Valere Kürtjét, nagy hős leszel – mondta neki Selene. – Legendás. A férfiról, aki megszólaltatja a Kürtöt, külön legendák szólnak majd.

– Nem akarom megszólaltatni, és egyetlen legendába sem kívánok bekerülni. – Nem tudta, a nő használ-e parfümöt, de mindenesetre halvány, de jellegzetes szaga volt, amitől egészen elkábult, és csak rá tudott gondolni. A fűszeres, éles és édes illat az orrát csiklandozta, nagyot nyelt tőle.

– Minden férfi hírnévre vágyik. Te lehetnél minden Korok leghíresebbje.

Ez túlságosan is hasonlított ahhoz, amit Moiraine mondott. Az Újjászületett Sárkány hírneve, biztosan több Koron át sem halványul el...

– Én aztán nem – mondta hevesen. – Én csak... – elképzelte, mennyire megvetné, ha elárulná neki, hogy egyszerű juhász, azok után, hogy nemesúrnak adta ki magát, ezért mégsem mondta ki, amit szeretett volna. – Én csak próbálom megtalálni. És segíteni egy barátomnak.

Selene egy pillanatig hallgatott, majd így szólt:

– Megsérült a kezed.

– Semmiség. – Megpróbálta zekéje alá rejteni sebesült kezét – a kantártól újra fájni kezdett –, de a nő megfogta.

Annyira meglepődött, hogy engedte, és utána már nem tehetett semmit. Vagy durván kirántja a kezéből, vagy hagyja, hogy letekerje róla a zsebkendőt. Érintése hűvös és biztos volt. A tenyere haragosvörösre duzzadt, de a gém még mindig tisztán látszott benne.

Selene végigsimított rajta egyik ujjával, de nem szólt semmit, azt sem kérdezte meg, hogyan került a kezére.

– Kezelés nélkül merevek lesznek az ujjaid. Van egy kenőcsöm, ami segíthet. – Köpenye belső zsebéből előhúzott egy kicsiny kőfiolát, levette a tetejét, és gyengéden bekente a sebet a fehér balzsammal.

A gyógyír először hűvös volt, majd mintha melegen beleolvadt volna a húsába. Ugyanolyan jó volt, mint néha Nynaeve gyógyszerei. Döbbenten nézte, ahogy eltűnik a vörösség, és a duzzanat is egyre kisebb lesz.

– Néhány férfi – mondta a nő, még mindig a kezét nézve – keresi a nagyságot, mások pedig rákényszerülnek. Mindig jobb önként választani, mint kényszerből tenni. Akit kényszerítenek, az soha nem lehet teljesen a maga ura. Úgy kell táncolnia, ahogy mások fütyülnek neki.

Rand elhúzta a kezét. A seb legalább egy hetesnek nézett ki, majdnem teljesen gyógyult volt már.

– Hogy érted ezt? – kérdezte.

Selene rámosolygott, mire rögtön elszégyellte magát a kitöréséért.

– Természetesen a Kürtre gondoltam – szólt a nő nyugodtan, és elrakta a kenőcsöt. Vörös mellett lépegető lova elég magas volt ahhoz, hogy Rand szemébe nézhessen. – Ha megtalálod Valere Kürtjét, nem tudod elkerülni a nagyságot. De rád kényszerítik, vagy elfogadod? Ez itt a kérdés.

Rand megmozgatta a kezét. Ez úgy hangzott, mintha Moiraine mondta volna.

– Aes sedai vagy?

Selene csodálkozva felvonta szemöldökét, sötét szemei megcsillantak, de a hangja lágy maradt.

– Aes sedai? Én? Nem.

– Sajnálom, nem akartalak megbántani.

– Megbántani? Nem bántottál meg, de nem vagyok aes sedai. – Ajka gúnyos vicsorra görbült, de rajta még ez is gyönyörű volt. – Gyáván bezárkóznak vélt biztonságukba, mikor annyit tehetnének. Szolgálnak, mikor uralkodhatnának, hagyják a férfiakat harcolni, mikor rendet teremthetnének a földön. Nem, soha ne nevezz engem aes sedai-nak. – Most már mosolygott, és a karjára tette a kezét, jelezve, hogy nem haragszik. Az érintésétől Rand nagyot nyelt, de azért örült, mikor Selene visszafogta a kancáját, és Loial mellé igazodott. Hurin úgy hajlongott neki, mintha régi családi szolgája lett volna.

Rand megkönnyebbült, de ugyanakkor hiányzott is neki a lány társasága. Csupán két lépésnyire volt – hátrafordult a nyeregben, hogy lássa Loial mellet lovagolni; az ogier mélyen lehajolt ültében, hogy beszélgethessenek –, de ez nem volt ugyanaz, mintha ott lett volna mellette, ahol érezhette volna az illatát, és megérinthette volna. Dühösen fordult vissza. Nem mintha meg akarta volna érinteni – emlékeztette magát, hogy ő Egwene-t szereti; szégyellte is magát –, de olyan gyönyörű volt, azt hitte róla, hogy nemes, és azt mondta, nagy hős lesz belőle. Keserűen próbált vitába szállni magával. Moiraine is azt mondta, hogy hős lehetsz, az Újjászületett Sárkány. De Selene nem aes sedai. Ez igaz, ő egy cairhieni nemes hölgy, te pedig csak egy pásztor vagy. Ezt nem tudja. Meddig akarok még hazudozni neki? Csak amíg ki nem jutunk innen. Ha egyáltalán kijutunk. Itt elakadtak a gondolatai.

Megpróbálta szemmel tartani a tájat. Ha Selene azt mondta, hogy több is van abból a dologból... abból a grolmból... errefelé, akkor bizonyára úgy is van. Hurin túlságosan el volt foglalva a nyomokkal, Loial pedig annyira belemerült a beszélgetésbe Selene-vel, hogy semmit nem vett volna észre, amíg bokán nem harapja. Nyitva tartotta hát a szemét, de nem volt könnyű dolga. Ha túl gyorsan fordította el a fejét, könnyek gyűltek a szemébe; az egyik szemszögből egy mérföldnyire látszó domb vagy fa, egy másikból csupán pár száz lépésnyire lévőnek tűnt.

A hegyek lassan egyre közelebb kerültek, ebben azért biztos volt. A Rokonirtótőre most már az égnek emelkedett, hóborította, fűrészes csúcsaival. Lassan előhegységgé nőttek körülöttük a dombok, jelezve a hegyek közelségét. Még a sötétedés előtt, pár óra alatt elérhetnek magához a tulajdonképpeni hegységhez. Több mint négyszáz mérföld, kevesebb mint három nap alatt. Sőt. Az első nap nagy részét az Erinintől délre, a valós világban töltöttük. Több mint négyszáz mérföld, kevesebb, mint két nap alatt.

– Rand, Selene azt mondja, igazad van ezzel a hellyel kapcsolatban.

Ekkor vette csak észre, hogy Loial melléléptetett. Körülnézett, Selene-t kereste. Hurin mellett volt. A szaglász mosolyogva bólogatott mindenre, amit a nő mondott. Rand az ogierhez fordult.

– Csodálkozom, hogy le tudtál mondani a társaságáról, úgy összemelegedtetek. Hogy értetted, hogy igazam van?

– Ugye, milyen csodálatos nő? Némelyik Vén nem ismeri úgy a történelmet, mint ő – főleg a Legendák Korát –, és... ó igen. Azt mondta, igazad van az Átjárókkal kapcsolatban. Néhány aes sedai tanulmányozta ezeket a világokat, és ezek alapján készültek az Átjárok is. Azt mondta, hogy vannak világok, ahol nem a távolság, hanem az idő változékony. Ha egy ilyenben eltöltesz egy napot, a valós világban lehet, hogy egy év telik el. Vagy akár húsz. De lehet fordítva is. Azt mondja, ezek a világok a valódi világ tükröződései. Ez azért olyan halovány, mert egy halvány tükörkép, egy olyan világ, ami eléggé valószínűtlen. Néhány másik majdnem olyan, mint a miénk. Szilárdak, és emberek lakják. Azt mondja, ugyanazok az emberek! Képzeld csak el! Elmész az egyikbe, és találkozol magaddal. A Mintának végtelen számú variációja van, és minden, ami lehetséges, meg is történik.

Rand a fejét ingatta. Rögtön megbánta, mert a táj előre-hátra hullámzott, amitől felkavarodott a gyomra.

– Honnan tudhatja mindezt? Te többet tudsz, mint bárki, akivel eddig találkoztam, és még te is csak szóbeszédeket hallottál ezekről a világokról.

– Ő cairhieni, Rand. Cairhien Királyi Könyvtára az egyik legnagyobb a világon. Talán a legnagyobb és legjobb, már a Tar Valon-i után. Tudod, az aielek szándékosan megkímélték, mikor felégették Cairhient. Nem akarták elpusztítani a könyveket. Tudtad, hogy...

– Nem érdekelnek az aielek – csattant fel Rand. – Ha Selene ennyit tud, remélem, azt is tudja, hogyan jussunk innen haza. Milyen jó lenne, ha Selene...

– Milyen jó lenne, ha Selene, micsoda? – csatlakozott hozzájuk nevetve a nő.

Rand úgy bámult rá, mintha hónapok óta nem látta volna. Úgy is érezte.

– Milyen jó lenne, ha Selene itt lovagolna mellettem – mondta.

Loial kuncogni kezdett, a fiú pedig érezte, hogy lángba borul az arca.

Selene mosolygott, és Loialra nézett.

– Ugye, megbocsátasz, alantin?

Az ogier meghajolt, és visszafogta lovát, de fülei kelletlenül konyultak le.

Rand egy darabig csendben lovagolt, élvezte a lány társaságát. Néha a szeme sarkából rápillantott. Bárcsak ki tudná fejezni az érzelmeit. Lehet, hogy tagadása ellenére, mégis aes sedai. Lehet, hogy Moiraine küldte, hogy ő vezesse végig, az aes sedai-ok által számára kijelölt ösvényen? Igaz, Moiraine nem tudhatta, hogy ebbe furcsa világba kerül, és egyetlen aes sedai sem próbálta volna egy bottal távol tartani magától azt a fenevadat, mikor a Hatalommal meg is ölhette, vagy elűzhette volna. Hát, ha már úgyis nemesnek hiszi, meghagyhatja ebben a hitében. Cairhienben úgysem ismeri senki. Ő a leggyönyörűbb nő, akit valaha is látott, amellett intelligens, tanult és bátor. Mit akarhat még egy férfi, ha feleséget keres? Ez őrültség. Ha feleségül is vennék valakit, az Egwene lenne. De hát egyetlen nőt sem kérhetek, hogy feleségül menjen valakihez, aki meg fog őrülni, és talán bántani fogja. De Selene olyan gyönyörű volt.

Észrevette, hogy a kardját figyeli. Előre eltervezte, mit fog mondani. Nem, nem kardmester, az apjától kapta a fegyvert. Tam. A Fényre, miért is nem vagy a valódi apám? Megpróbálta kiverni a fejéből a gondolatot.

– Csodálatos lövés volt – szólalt meg Selene.

– Nem, nem vagyok... – kezdte Rand, majd csodálkozva pislogni kezdett. – Lövés?

– Igen. Száz lépésről eltalálni egy ilyen kicsi, mozgó célpontot, mint az a szem. Nagyszerűen bánsz az íjjal.

Rand zavartan fészkelődött.

– Ööö... köszönöm. Az apámtól tanultam ezt a trükköt. – Mesélt neki az ürességről, és hogy hogyan tanította Tam felhasználni a célzásnál. Egyszer csak azon kapta magát, hogy Lanról és a vívóleckéiről beszél.

– Az Egybeolvadás – mondta elégedetten Selene. Észrevette a fiú kérdő tekintetét, és hozzátette: – Így nevezik... néhol. Az Egybeolvadás. Hogy tökéletesen megtanuld kihasználni, legjobb, ha tökéletesen beleburkolózol, és szinte folyamatosan benne élsz, legalábbis ezt hallottam.

Még csak arra sem kellett gondolnia, ami az ürességben les rá, hogy erre meglegyen a határozott válasza, de mégis inkább csak annyit mondott:

– Majd meggondolom.

– Viseld ezt a te űrödet folyamatosan, és egy idő után, olyasmikre fogod tudni használni, amikről nem is álmodtál volna.

– Mondom, hogy majd meggondolom. – Selene folytatni akarta, de félbeszakította. – Annyi mindent tudsz. Az űrről – az Egybeolvadásról, ahogy te nevezted. Erről a világról. Loial állandóan olvas, több könyvet olvasott, mint amennyit én valaha láttam, mégis alig tud valamit a Kövekről.

A lány kihúzta magát a nyeregben. Hirtelen nagyon emlékeztetett Moiraine-re és Morgase királynőre, mikor dühösek voltak.

– Egy könyvben olvastam ezekről a világokról – mondta szárazon. – A Kerék tükörképei. Talán az alantin mégsem olvasott minden könyvet.

– Miért hívod alantinnak? Még soha nem hallottam...

– A Kapukő, ami mellett felébredtem – Selene keletre, a hegyek felé mutatott. Rand nagyon szerette volna, ha megint olyan meleg és kedves lenne. – Ha oda tudtok vinni, hazavihetsz, ahogy ígérted. Egy óra alatt ott vagyunk.

Rand alig nézett a mutatott irányba. A Kő – a Kapukő, ahogy Selene nevezte – használatához megint szembe kéne néznie a Hatalommal, ha valaha is vissza akarja őt juttatni a valós világba.

– Hurin, milyen a nyom?

– Halványabb, mint valaha, uram, de még megvan. – A szaglász félénk mosolyt és meghajtást küldött a lány felé. – Azt hiszem, nyugat felé kanyarodik. Ha jól emlékszem cairhieni utamról, van arra néhány könnyebben járható hágó, a Tőr csúcsa felé.

Rand sóhajtott. Fain vagy az egyik árnybarát biztos tudja, hogyan lehet használni a Köveket a Hatalom nélkül. Hisz az árnybarátok nem tudják használni az Egyetlen Hatalmat.

– Követnem kell a Kürtöt, Selene.

– Honnan tudod, hogy a drágalátos Kürtöd egyáltalán ezen a világon van? Gyere velem, Rand. Ígérem, dicsőségre lelsz majd. Gyere velem.

– Minek? Hisz egyedül is használni tudod a Kapukövet – mondta dühösen. Abban a pillanatban megbánta a szavait, ahogy kiejtette őket. Miért beszél mindig a hírnévről? Csökönyösen tovább folytatta: – A Kapukő nem magától hozott ide. Te tetted, Selene. Ha ide tudtad hozatni vele magad, vissza is tudsz jutni. Nekünk a Kürt után kell mennünk.

– Semmit sem tudok a Kapukövek használatáról. Ha én is voltam, fogalmam sincs, hogyan tettem.

Rand végigmérte. A lány egyenes háttal ült a nyeregben, királyi tartásban, mint mindig, de most volt benne valami lágyság is. Büszkén, mégis sebezhetően és védelemre szorulóan. Eddig azt hitte, körülbelül annyi idős, mint Nynaeve – pár évvel idősebb nála –, de most rájött, hogy tévedett. Olyan idős volt, mint ő, gyönyörű volt, és szüksége volt rá. Átvillant az agyán az űr és a fény emléke. Saidin. A Kapukő használatához újra bele kell merülnie abba a mocsokba.

– Maradj velem, Selene – mondta. – Megtaláljuk a Kürtöt, Mat tőrét, és a hazavezető utat. Ígérem. Csak maradj velem.

– Mindig... – A lány mély levegőt vett, mintha nyugtatni akarná magát –, mindig olyan önfejű vagy. Nos, végül is van abban valami vonzó, ha egy férfi önfejű. Ha túl engedelmes, nem is érdekes.

Rand elvörösödött; ez úgy hangzott, ahogy néha Egwene beszélt. Márpedig őket már gyerekkorukban lényegében egymásnak ígérték. Ez a fajta beszéd Selene-től, és mellé ez a kihívó tekintet, valósággal sokkolta. Inkább Hurin felé fordult, szólt, hogy kövesse tovább a nyomot.

Hátuk mögül távoli, köhögésszerű mordulás hallatszott. Mielőtt megfordíthatta volna a lovát, hogy megnézze, mi az, újabb ugatás hangzott fel, majd három másik csatlakozott hozzá. Először semmit sem látott a hullámzó tájon, de végül észrevette őket egy domb tetején, egy fás ligetnél. Az öt árny, mintegy félmérföldnyire volt, de legfeljebb ezer lépésnyire, és gyorsan, tízlépésnyi ugrásokkal közeledett.

– Grolmok – jelentette ki nyugodtan Selene. – Egy kisebb falka, de úgy tűnik, ráálltak a szagunkra.

Tizenhetedik fejezet

Döntések

– Elmenekülünk előlük – mondta Rand. – Hurin, képes vagy vágtában követni a nyomot?

– Igen, Rand úr.

– Akkor gyerünk. Majd...

– Semmit sem érne – szólt Selene. Fehér kancája volt hátasaik közül az egyetlen, amely nem nyugtalankodott a grolmok rekedt ugatása miatt. – Soha nem adják fel. Ha egyszer szagot fogtak, éjjel-nappal követik, amíg utol nem érnek. Meg kell ölnünk őket, vagy meg kell találnunk a módját, hogy valahogy eltűnjünk innen. A Kapukővel elmehetnénk.

– Nem! Meg tudjuk ölni őket. Meg tudom. Egyet már megöltem. Csak öten vannak. Ha találnék... – Körülnézett, és meglelte, amit keresett. – Kövessetek! – Vágtába ugratta Vöröst. Biztos volt benne, hogy a többiek követni fogják. Hamarosan hallotta is maga mögött a patadobogást.

Egy alacsony, kerek, fátlan dombot nézett ki magának. Ezt nem lehet észrevétlenül megközelíteni. Leugrott a nyergéből, és elővette hosszú íját. Loial és Hurin csatlakozott hozzá. Az ogier hatalmas botjával a tenyerén dobolt, a szaglász pedig rövid kardját markolta. De sem a vívóbot, sem a kard nem ér sokat, ha közel engedik a grolmokat. Akkor majd nem engedem őket közel.

– Nem kell ekkora kockázatot vállalni – mondta Selene. A grolmok felé alig is nézett. Inkább Randre koncentrált, nyergéből lehajolva nézett a szemébe. – Kényelmesen eljuthatunk a Kapukőig, mielőtt utolérnének.

– Megállítom őket. – Rand sietősen megszámolta a nyílvesszőket a tegezében. Tizennyolc. Mindegyik olyan hosszú, mint a karja. Tíz közülük vésőszerű heggyel. Ezek trallok páncél átütésére szolgáltak. És ha trallokok ellen jók, megteszik a grolmok ellen is. Négyet maga elé szúrt a földbe, az ötödiket az íjra illesztette. – Loial, Hurin, itt nem tudom hasznotokat venni. Kapjatok lóra, és ha egy is feljut, vigyétek Selene-t a Kőhöz. – Eltűnődött, vajon a kardjával is meg tudna-e ölni egy ilyen rémséget, ha arra kerülne sor. Te megőrültél! Ennél még a Hatalom is jobb.

Loial mondott valamit, de nem hallotta; már az űrt kereste, legalább annyira azért, hogy megszabaduljon a kellemetlen gondolatoktól, mint a célzáshoz. Tudod, mi vár benne rád. De most nem kell megérintenem. A ragyogás ott várt rá, valahol a tudata peremén. Úgy tűnt, a fény elindul felé, de aztán körülvette a semmi. Az űr felszínén, a piszkos izzás által megvilágított gondolatok futottak végig. Saidin. A Hatalom. Őrület. Halál. Idegen gondolatok. Eggyé vált az íjjal, a nyílvesszővel, a szomszédos domb tetejére érő szörnyekkel.

A grolmok egymás elé ugrálva közeledtek. Öt hatalmas, csupasz, cserzett bőrű alak, három szemmel, és agyarszerű fogakkal teli, tátott pofával. Morgó-hörgő üvöltéseiket alig hallotta, visszaverődött az ürességről.

Észre sem vette, mikor emelte fel íját és feszítette ki az ideget. Eggyé vált a bestiákkal, a legelöl haladó középső szemével. A nyílvessző elröppent. Az első grolm elpusztult; a mögötte jövő nekiesett, és csőrszerű szájával nagy darabokat tépett ki a húsából. A többiekre vicsorgott, mire azok széles ívben kikerülték. De azért jöttek tovább, sőt, még a hátramaradott is otthagyta prédáját, mintha valami az üldözésre kényszerítené. Vértől csöpögő agyarakkal vetette utánuk magát.

Rand gyorsan, öntudatlanul mozgott. Feszít, elenged. Feszít, elenged. Mikor az ötödik nyílvessző elszállt, leengedte íját. Elméje még mindig az űrbe burkolózott. A negyedik grolm is összeesett, mintegy bábu, melynek elvágták a zsinórjait. Bár az utolsó vessző még nem ért célba, valahogy tudta, hogy nincsen szükség újabb lövésre. Az utolsó bestia úgy rogyott össze, mintha elolvadtak volna a csontjai, a tollas vessző a középső szeméből meredt elő. Mint mindegyiknél.

– Csodálatos, Rand úr – mondta Hurin. – Én... Én még senkit nem láttam így bánni az íjjal.

Az üresség fogva tartotta Randet. Hívta a fény, és ő... elindult... kinyúlt felé. A fény körülölelte, és megtöltötte.

– Rand úr? – Hurin megérintette a karját. Összerezzent. Az ürességet kezdte kitölteni a környezete. – Jól van, uram?

Rand az ujjai begyével végigsimított a homlokán.

– J... jól vagyok.

– Úgy hallottam, minden egyes alkalommal egyre könnyebb lesz – mondta Selene. – Minél több időt töltesz az Egybeolvadásban, annál könnyebbé válik.

Rand ránézett.

– Nos, egy ideig, remélem, nem lesz rá szükségem. – Mi történt? Használni akartam... Megdöbbenve jött rá, hogy még mindig vágyik rá. Vissza akart menni az ürességbe, újra érezni szerette volna, ahogy megtölti a fény. Úgy tűnt, hogy romlottság ide vagy oda, akkor élt csak igazán, és ez a mostani léte csupán gyenge pótlék. Nem, még ennél is rosszabb volt a helyzet. Most csak majdnem létezett, miközben már tudta, milyen tényleg élni. És csak ki kell nyúlnia a saidinért...

– Soha többé – mormolta. Ránézett a döglött grolmokra, a földön fekvő öt hatalmas testre. Többé már nem jelentenek veszélyt. – Akkor most elindulhatunk...

Ismerős, köhögésszerű ugatás hangzott fel a grolm mögül, a dombon túlról, és több másik is felelt rá. Majd még újabbak hangzottak fel, keletről és nyugatról.

Rand emelni kezdte az íját.

– Hány nyílvessződ maradt? – kérdezte Selene. – Meg tudsz ölni húsz grolmot? Harmincat? Százat? Muszáj eljutnunk a Kapukőhöz.

– Igaza van – mondta lassan Loial. – Nincs más választásunk.

Hurin idegesen figyelte Randet. A grolmok ugatása most már egybefolyt, és egyre erősödött.

– Akkor irány a Kő – egyezett bele vonakodva Rand. Haragosan nyeregbe pattant, és a hátára dobta az íjat. – Selene, vezess minket a Kőhöz.

A nő bólintott, majd megfordította lovát, és előreügetett. Rand a társaival követte. A többiek lelkesen, ő kelletlenül. A grolmok ugatása követte őket. Úgy hangzott, több százan lehetnek. És mintha félkört alkottak volna körülöttük. Minden irányból közeledtek, csak elölről nem.

Selene gyorsan és biztosan vezette őket a dombok között. A vidék egyre meredekebb lett, a lovak egyre többet botladoztak a kiálló kövekben, és az elszórt, kifakultnak tűnő bokrokban. Az út egyre meredekebbé vált.

Nem fog sikerülni – gondolta Rand, mikor Vörös már ötödször botlott meg és csúszott vissza, kavicseső közepette. Loial eldobta a botját; a grolmok ellen semmi hasznát nem vehette, és csak az útjában volt. Az ogier egy ideje már nem a nyeregben ült. Egyik kezével magát húzta felfelé, a másikkal pedig a lovát vonszolta maga mögött. A bozontos állat nehezen haladt, de még mindig könnyebben, mintha rajta ült volna. Megint grolm ugatást hallottak, ezúttal közelebbről.

Selene hirtelen megállította a lovát, és egy horpadásra mutatott a gránitban, valamivel alattuk. Minden ugyanolyan volt, a hét széles, színes lépcső a világos kőpadló körül, középen pedig a magas kőoszlop.

A nő leszállt, levezette kancáját a lépcsőkön. Az oszlop fölé magasodott. Visszafordult Rand és a többiek felé. Ismét felhangzott a grolmok hangja. Közelről.

– Nemsokára utolérnek – mondta. – Muszáj használnod a Követ, Rand. Vagy találj ki valamit, amivel az összes grolmot meg tudod ölni.

Rand sóhajtva leszállt nyergéből, és levezette Vöröst. Loial és Hurin gyorsan követték. Kényszeredetten bámulta a szimbólumokkal borított oszlopot. Biztosan tud fókuszálni, még ha nincs is tudatában a képességének. Különben nem kerülhetett volna ide. A Hatalom a nőkben nem tesz kárt.

– Ha ez hozott ide... – kezdte, de Selene félbeszakította.

– Pontosan tudom, mi ez – jelentette ki határozottan –, de nem tudom, hogyan kell használni. Neked kell megtenned. – Ujjával rámutatott az egyik szimbólumra. Csúcsán álló háromszög volt, körbe foglalva. – Ez jelenti a valódi világot, a mi világunkat. Szerintem ez segítene, ha erre gondolnál, miközben... – Széttárta a kezét, mint aki nem tudja, mit is kellene pontosan tennie.

– Ööö... uram? – szólalt meg félénken Hurin. – Nincs sok időnk. – Hátranézett a válla felett, a völgy pereme felé. Az ugatás egyre hangosabb lett. – Ezek a dögök perceken belül itt lesznek. – Loial bólintott.

Rand mély levegőt vett, és a szimbólumra tette a kezét, amit Selene mutatott. Ránézett, hogy jól csinálja-e, de a nő, egyszerűen csak figyelte. Fehér homlokát a leghalványabb aggodalom sem redőzte. Meg van győződve róla, hogy haza tudom vinni. Haza kell vinnem. A lány szaga megtöltötte az orrát.

– Ööö... uram?

Rand nyelt egyet, és az üresség után nyúlt. Könnyen rátalált, erőfeszítés nélkül hozta létre. Üresség. Üresség, kivéve a fényt, aminek pislákolásától felfordult a gyomra. Űr, és a saidin. De még az émelygés is távolinak tűnt. Eggyé vált a Kapukővel. Az oszlop sima és kissé olajosan síkos tapintású volt a keze alatt, de a háromszög és a kör, szinte égette a tenyerét. Biztonságba kell helyeznem őket. Haza kell juttatnom őket. A fény elindult felé, körülvette, ő... pedig... belemerült.

Eltöltötte a ragyogás. Hő áradt belé. Látta a Követ, látta, ahogy a többiek őt figyelik – Loial és Hurin aggódóan, Selene viszont a kétség legkisebb jelét sem mutatta, hogy meg fogja menteni –, de mintha ott sem lettek volna. A fény volt minden. A melegség és a fény úgy ivódott végtagjaiba, mint víz a száraz homokba. A szimbólum égette a húsát. Megpróbált mindent magába fogadni, az összes melegséget, az összes fényt. Mindent. A szimbólum...

A világ hirtelen villant egyet, mintha egy pillanatra kialudt volna a nap. Azután megint. A szimbólum lángolt a tenyerében, beitta a fényt. Megint villant a világ. És megint. Émelygett a fénytől, ugyanakkor olyan volt neki, mint szomjhalál szélén állónak a víz. Villanás. Vadul szívta magába. Hányingere támadt tőle. Mindet akarta. Villanás. A jel égette; érezte, ahogy elszenesíti a kezét. Villanás. Mindet akarta! Felüvöltött, ordítása fájdalommal és vággyal tele.

Villanás... villanás... villanásvillanásvillanás...

Kezek ragadták meg. Alig érzékelte őket. Hátratántorodott; az üresség, a fény és az émelygés távolodott tőle. A fény. Sajnálkozva nézte, ahogy eltűnik. A Fényre, ez őrültség, hogy vágyhattam rá? De annyira tele lettem vele! Annyira... Kábán bámult Selene-re. Ő tartotta a vállainál fogva, ő nézett kíváncsian a szemébe. Arca elé emelte a kezét. A gémjel ott volt, de semmi más. A kör és a háromszög nem égett a tenyerébe.

– Figyelemre méltó – csodálkozott Selene. Loialra és Hurinra nézett. Az ogier meg volt döbbenve, tágra nyílt szemekkel bámult. A szaglász egyik kezével a földön támaszkodott, mintha nem lenne biztos, anélkül is talpon tudna-e maradni. – Mind itt vagyunk, a lovainkkal együtt. És azt sem tudod, hogyan csináltad. Figyelemre méltó.

– Sikerült...? – kezdte rekedten Rand, de nyelnie kellett egyet.

– Nézz körül – mondta Selene. – Hazahoztál minket. – Hirtelen felnevetett. – Mindannyiunkat hazahoztál.

Rand csak most ébredt tudatára a környezetének. A mélyedést nem keretezte egyetlen lépcső sem, bár néhol hevert egy-egy gyanúsan sima, vörös vagy kék kő. Az oszlop a hegyoldalnak dőlt, félig eltemette egy kőomlás. A szimbólumok elmosódottak voltak; látszott rajtuk a szél és az eső munkája. Minden olyan valóságosnak nézett ki. A színek élénkek voltak. A gránit sötétszürke, a bozót zöld és barna.

– Otthon vagyunk – sóhajtott Rand, és nevetni kezdett. – Otthon vagyunk. – Loial nevetése olyan volt, mint a bikabőgés. Hurin örömtáncot járt.

– Megtetted – mondta Selene, és közelebb hajolt, míg arca egész közel nem került Randéhoz. – Tudtam, hogy képes vagy rá.

Rand abbahagyta a nevetést.

– Azt... azt hiszem, sikerült. – A kidőlt Kapukőre nézett, és félénken újra felnevetett. – Bárcsak tudnám, mit csináltam.

Selene mélyen a szemébe nézett.

– Talán egy nap megtudod – szólt halkan. – Az biztos, hogy a sorsod még nagy dolgokat tartogat számodra.

A szemei sötétek és mélyek voltak, mint az éjszaka, és lágyak, mint a bársony. A szája... Ha megcsókolnám... Pislogott, gyorsan hátralépett, és megköszörülte a torkát:

– Selene, kérlek, senkinek ne beszélj erről. Mármint a Kapukőről és rólam. Magam sem értem, mások még kevésbé fogják. Tudod, hogy vannak az emberek az olyasmikkel, amiket nem értenek.

A nő arcán semmiféle érzelem nem látszott. Hirtelen azt szerette volna, ha Mat és Perrin is ott lenne vele. Perrin tudja, hogyan kell bánni a lányokkal, Mat pedig rezzenéstelen arccal tud hazudni. Neki egyik sem ment valami jól.

Selene hirtelen elmosolyodott, és kissé gúnyosan meghajolt.

– Megőrzöm a titkodat, ó uram, Rand al'Thor.

Rand ránézett, és megint megköszörülte a torkát. Most haragszik rám? Hát, ha megpróbáltam volna megcsókolni, akkor aztán biztos haragudna. Gondolom. Legalább ne nézne rá így, mintha tudná, mire gondol.

– Hurin, mi az esélye annak, hogy az árnybarátok használták előttünk a Követ?

A szaglász szomorúan rázta meg a fejét.

– Innen nyugatra kanyarodtak, uram. Hacsak nem gyakoribbak a Kapukövek, mint gondolom, még mindig abban a másik világban vannak. De ezt hamar ki tudom deríteni. A vidék itt is olyan, mint ott. Ha itt is megtalálom azt a helyet, ahol ott elvesztettem a nyomukat, már ha érti, miről beszélek. Akkor meglátjuk, átjöttek-e már.

Rand felnézett az égre. A nap – nem a halvány, hanem a csodálatosan erős fényű nap – alacsonyan állt, nyugat felé. Árnyékuk hosszan nyúlt végig a völgyön. Egy óra múlva már teljes félhomály lesz.

– Majd reggel – szólt. – De attól félek, nyomukat vesztettük. – Nem veszthetjük el a tőrt! Azt nem! – Selene, ha ez a helyzet, reggel hazakísérünk. Magában Cairhienben laksz, vagy...?

– Lehet, hogy még nem vesztetted nyomát Valere Kürtjének – mondta elgondolkozva Selene. – Tudod, hogy tudok egy keveset ezekről a világokról.

– A Kerék tükörképei – jegyezte meg Loial.

A nő ránézett, majd bólintott.

– Igen. Pontosan. Azok a világok, egy bizonyos szempontból, valóban tükörképek, különösen a lakatlanok. Néhányuk csupán a való világ nagy eseményeit tükrözi vissza, sőt, néhányukban már megtörténtük előtt látszik az árnyékuk. Valere Kürtjének útja, minden bizonnyal, fontos esemény. Az eljövendő dolgok nyomai halványabbak, mint a jelen vagy múltbeli dolgoké, de Hurin is azt mondta, hogy egy halvány nyomot követett.

A szaglász hitetlenkedve pislogott.

– Azt akarja mondani, hölgyem, hogy azt szagoltam ki, merre fognak menni az árnybarátok? A Fény segítsen meg, ez nem tetszik nekem. Elég rossz a múltbéli erőszakot kiszagolni, a jövő ismerete nélkül is. Nem sok hely lehet, ahol valamikor ne követnének el valamilyen erőszakos cselekedetet. Ebbe beleőrülnék. Ott, ahonnan jöttünk, azt hittem, bele is fogok. Végig éreztem a vérengzést és erőszakot, és az elképzelhető leghitványabb gonoszságot. Még most is érzem magunkon a bűzt. Mindannyiunkon. Ha megbocsát nekem hölgyem, még önön is. Az a hely tehet róla, az orromat is pont úgy megzavarta, mint a szemünket. – Megrázkódott. – Örülök, hogy kikerültünk onnan. Még mindig nem tudok megszabadulni a szagától.

Rand szórakozottan dörzsölgette a bélyeget a tenyerén.

– Loial, mit gondolsz? Tényleg megelőzhettük Fain árnybarátait?

Az ogier megvonta a vállát.

– Nem tudom. Egy szót sem hallottam még erről az egészről. Azt hiszem, visszakerültünk a saját világunkba. Azt hiszem, a Rokonirtótőrénél vagyunk. De ezen kívül... – Újra vállat volt.

– Haza kéne kísérnünk téged, Selene – mondta Rand. – A tieid már biztos aggódnak érted.

– Egy pár napot még igazán várhatnak – felelte türelmetlenül a nő. – Hurin azt mondta, hogy képes újra megtalálni a nyomot. Megpróbálhatnánk. Valere Kürtje nem lehet messze. Valere Kürtje, Rand! Gondold csak végig. Aki megszólaltatja a Kürtöt, örök legendává válik.

– De én nem akarom, hogy bármi közöm legyen a legendákhoz – jött az éles válasz. Csakhogy mi van, ha az árnybarátok miattam ússzák meg... ha Ingtar elvesztette a nyomukat? Akkor örökre az övék lesz Valere Kürtje, és Mat is meghal. – Rendben, de csak egy pár napról lehet szó. Legfeljebb találkozunk Ingtarral és a többiekkel. Nem tudom elképzelni, hogy megálltak vagy visszafordultak volna, csak mert mi... eltűntünk.

– Bölcs döntés – mondta Selene –, és jól átgondolt. – Megfogta a kezét, és elmosolyodott. Rand azon kapta magát, hogy megint meg szeretné csókolni.

– Uh... közelebb kell jutnunk az útjukhoz. Ha egyáltalán erre fognak jönni. Hurin, tudnál találni nekünk sötétedés előtt egy táborhelyet, ahonnan szemmel tarthatjuk a környéket, ahol elvesztetted a nyomot? – A Kapukőre nézett, és eszébe jutott, amikor utoljára egy ugyanilyen mellett aludt, hogy lepte el magától, lopva, az elméjét az űr álmában, és a semmiben vibráló fényre. – Innen minél messzebb.

– Bízza csak rám, Rand úr – a szaglász felszállt a lovára. – Esküszöm, soha nem fekszem le ezentúl anélkül, hogy megnézném, miféle kövek vannak a környéken.

Ahogy Rand Vörös hátán kilovagolt a völgyből, rádöbbent, hogy jobban figyel Selene-re, mint Hurinra. Annyira higgadtnak, magabiztosnak tűnt. Legfeljebb annyi idős lehetett, mint ő, a fellépése mégis királynői. De amikor rámosolyog, ahogy épp most is... Egwene nem mondaná, hogy bölcs voltam. Ő kijelentette volna, hogy gyapjúagyú vagyok. Dühösen Vörös horpaszába vágta a sarkát.

Tizennyolcadik fejezet

A Fehér Torony felé

Egwene a Folyó Királynője imbolygó fedélzetén egyensúlyozott. A hajó sebesen száguldott lefelé a széles Erininen, a felhők borította, sötét ég alatt. Vitorlái széllel tele duzzadtak. A fehér lángnyelves zászló vadul csapkolódott a főárboc csúcsán. Amint az utolsó utas is a hajóra lépett, még Medoban, erős szél kerekedett, és azóta egy pillanatra sem gyengült. Mindig pontosan hátulról érte a hajót, éjjel-nappal. A folyó hamarosan áradni kezdett. Erős áramlatai most is ide-oda dobálták a hajókat, miközben a tenger felé száguldottak velük. Víz, szél, és a flotta, együtt vágtatott. A Folyó Királynője haladt elöl, ahogy illik, hiszen az Amyrlin Trónt szállította.

A kormányos szétvetett lábakkal állt, zordan markolta a kormányrudat. A matrózok mezítláb szaladgáltak a fedélzeten, elmerülten végezték a munkájukat. Ha néha az égre vagy a folyóra pillantottak, dünnyögve kapták el a tekintetüket. Hátul épp egy falu veszett lassan a messzeségbe. A parton egy fiú szaladt. Egy darabig lépést tartott a hajókkal, de kezdték egyre jobban lehagyni. Mikor eltűnt, Egwene lement a fedélközbe vezető lépcsőn.

Kis, közös kabinjukban, Nynaeve nézett fel, keskeny ágyáról.

– Azt mondják, még ma elérjük Tar Valont. A Fény óvjon meg, de az az igazság, hogy örülök neki. Végre szilárd talaj lesz a lábam alatt. – A hajó oldalra dőlt egy széllökéstől, vagy talán egy erősebb áramlat kapta oldalba. Nynaeve nagyot nyelt. – Soha többé nem teszem a lábam még egy csónakra sem – mondta elszorult torokkal.

Egwene kirázta a köpenyéből a folyóból felcsapódott vízcseppeket, majd az ajtó mellé akasztotta egy kampóra. A kabinjuk nem volt valami nagy. Az egész hajón nem volt egyetlen nagy kabin sem, még a kapitányé sem, amit az amyrlin foglalt el, pedig az azért tágasabb volt a többinél. Két, falba süllyesztett ágy, alattuk polcok, felettük szekrény. Minden karnyújtásnyi távolságon belül.

A hajó mozgása őt nem zavarta úgy, mint Nynaeve-et. Neki csak az egyensúlyára kellett odafigyelnie. A javasasszonynak viszont már nem is mert ételt kínálni, miután a harmadik alkalommal hozzávágta a tányért.

– Aggódom Rand miatt – mondta.

– Én mindőjük miatt aggódom – felelte tompán a szobatársa. Majd hozzátette: – Megint álmodtál róla az éjszaka? Amilyen merengve bámulsz a semmibe, amióta csak felébredtél...

Bólintott. Nynaeve elől mindig is nehezen tudott bármit is eltitkolni, az álmokat pedig nem is próbálta. Társnője eleinte kinevette, amíg meg nem tudta, hogy az egyik aes sedai-t érdekli a dolog. Azóta ő is elhitte.

– Olyan volt, mint a többi. Más, és mégis ugyanaz. Rand valamilyen veszélyben van. Biztos vagyok benne. És egyre rosszabb a helyzet. Csinált valamit, vagy csinálni fog valamit, ami miatt... – Az ágyára zöttyent, a másik nő felé hajolt. – Bár ki tudnék hámozni belőle valami értelmeset.

– Fókuszál? – kérdezte halkan Nynaeve.

Önkéntelenül is körbenézett. Egyedül voltak, az ajtó csukva, mégis szinte suttogásig halkította a hangját.

– Nem tudom. Lehet. – Sosem lehet tudni, mire képesek az aes sedai-ok. Épp eleget látott már, hogy bármilyen, a hatalmukról szóló mendemondát elhiggyen. Nem merte kockáztatni, hogy esetleg kihallgassák. Nem akarom Rand életét veszélyeztetni. Persze, az lenne helyes, ha elmondanám nekik, de Moiraine is tudja, mégsem árulta el senkinek. És mégiscsak Randről van szó! Nem tehetem. – Nem tudom, mit csináljak.

– Anaiya nem mondott valami újat az álmokról? – Nynaeve, úgy látszott, gondosan ügyelt, hogy sose tegye a nevek után a „Sedai” címet. Még ha maguk között voltak sem. Az túl tiszteletteljes lett volna neki. Az aes sedai-ok nagy részét, úgy tűnt, nem zavarja a dolog, de azért kapott már érte néhány különös pillantást. Meg jó pár szigorút is. Hisz végül is, a Fehér Toronyba megy, tanulni.

– „A Kerék sző, a Minta jő” – idézte Anaiyát Egwene. – „A legény messze jár, gyermekem, semmit nem tudunk tenni érte, amíg nem tudunk többet. Amint visszaérünk a Fehér Toronyba, magam foglak letesztelni.” Grrrrr! Szerintem tudja, hogy van valami ezekben az álmokban. Biztos vagyok benne. Látom rajta. Kedvelem azt a nőt. Tényleg. De egyszerűen nem hajlandó elmondani nekem, amit tudni szeretnék. És én sem árulhatok el neki mindent. Talán, ha megtehetném...

– Megint az álarcos ember?

Egwene bólintott. Valami azt súgta neki, hogy nem szabad beszélnie róla Anaiya előtt. El nem tudta képzelni, miért, mégis biztos volt benne. Háromszor bukkant föl az álmaiban a tűzszemű férfi, mindig olyankor, amikor a Randet fenyegető veszélyről álmodott. Mindig álarcot viselt. Néha látta a szemeit, máskor viszont, tűz volt a helyükön.

– Kinevetett. Olyan... megvetően. Mintha kölyökkutya lennék, akit kénytelen lesz odébb tolni az útjából, a lábával. Megrémít. Félelmetes.

– Biztos vagy benne, hogy bármi köze van a Randről szóló álmokhoz? Hisz az álmok, legtöbbször csak álmok, nem többek.

– Néha pont úgy beszélsz, mint Anaiya Sedai! – rázta az ég felé a karját Egwene. A „Sedai”-t jól kihangsúlyozta. Örömmel látta, hogy Nynaeve elhúzza a száját.

– Csak egyszer keljek ki az ágyból, Egwene...

Kopogás szakította félbe. Mielőtt Egwene megmozdulhatott, vagy akár megszólalhatott volna, maga az amyrlin lépett be, és becsukta maga mögött az ajtót. Csodák csodája, egyedül volt. Ritkán hagyta el a kabinját, de ha mégis, akkor mindig Leane, és gyakran még egy aes sedai kíséretében.

Egwene felpattant. Így, hogy hárman tartózkodtak benn, hirtelen meglehetősen zsúfolt lett a helyiség.

– Nos, ugye jól vagytok? – kérdezte vidáman az amyrlin. Nynaeve felé intett a fejével. – Remélem, esztek is rendesen? Jó a kedvetek?

Nynaeve nagy nehezen ülő helyzetbe küszködte magát. A falnak támasztotta a hátát.

– A kedvemmel minden rendben van, köszönöm kérdését.

– Megtiszteltetés számunkra, Anya – kezdte Egwene, de az amyrlin egy intéssel elhallgattatta.

– Jó újra vízen lenni, de a tétlenségtől egy idő után unalmas lesz, mint egy malomtó. – A hajó oldalra dőlt. Az aes sedai automatikusan áthelyezte az egyensúlyát, úgy tűnt, még csak észre sem vette a dolgot. – Ma én adok nektek leckét. – Egwene ágyára fészkelte magát. Maga alá húzta a lábát. – Ülj le, gyermekem.

Egwene leült, de Nynaeve megpróbált talpra kászálódni.

– Azt hiszem, kimegyek a fedélzetre.

– Azt mondtam, ülj le! – csattan fel az amyrlin. Hangja, mint az ostor. Nynaeve, ennek ellenére, tovább emelkedett ültéből, a tengeribetegségtől ingadozva. Még mindig két kézzel kapaszkodott az ágyba, de már majdnem állt. Egwene ugrásra készen várt, hogy elkaphassa, amikor elesik.

A javasasszony azonban lehunyta a szemét, és lassan visszaereszkedett a fekhelyére.

– Azt hiszem, inkább mégis maradok. Kint bizonyára nagyon szeles az idő.

Az amyrlin vakkantásszerű nevetést hallatott.

– Hallottam, hogy olyan a vérmérsékleted, mint egy halászmadárnak, aminek torkán akadt egy szálka. Sokan úgy vélik, jót tenne neked egy kis novíciaként eltöltött idő, bármennyire is túlkoros vagy hozzá. De én azt mondom, ha tényleg olyan tehetséges vagy, mint hallom, akkor megérdemled, hogy beavatott légy. – Megint nevetett. – Mindig is azon voltam, hogy megadjam az embereknek, amit megérdemelnek. Igen. Azt hiszem, rengeteget fogsz tanulni, amint a Fehér Toronyba érünk.

– Inkább tanulnám meg egy őrzőtől a kardforgatást – morogta Nynaeve. Nagyot, görcsöset nyelt. – Van valaki, akin szívesen kipróbálnék egy kardot.

Egwene szúrósan nézett rá. Vajon az amyrlinra gondolt – ami ostobaság lenne, amellett veszélyes is –, vagy Lanra? Ahányszor csak megemlítette előtte az őrzőt, mindig rádörrent.

– Kardot? – így az aes sedai. – A kardokat sosem tartottam sokra. Még ha képzett vívó is lennél, gyermekem, mindig akadnak férfiak, akik épp olyan jól képzettek, csak még sokkal erősebbek is nálad. De ha kardot akarsz... – Felemelte a kezét. Egwene felhördült. Még Nynaeve szeme is kiguvadt. Egyszer csak, a semmiből, egy kard jelent meg a nő markában. Mind a pengéje, mind a markolata furcsa, kékesfehér színű volt, és valahogy hidegnek tűnt. – A levegőből teremtettem, a Levegő segítségével. Van olyan jó, mint a legtöbb acélpenge, sőt, a többségüknél még jobb is. Mégsincs sok haszna. – A fegyver darabolókéssé változott. Nem zsugorodott: egyik pillanatról a másikra vált azzá. – Na, ez például már jó valamire. – A kés köddé vált, a köd pedig lassan eloszlott. Az amyrlin üres kezét az ölébe fektette. – De mindkettő megformálása több energiát emészt, mint amennyit ér. Sokkal egyszerűbb, ha magaddal hordasz egy jó kést. Meg kell tanulnod, mikor használd a képességed, mint ahogy azt is, hogy hogyan. És hogy mikor jobb valamit úgy elintézni, ahogy bármelyik hétköznapi nő tenné. Halbelezésre hadd gyártsanak késeket a kovácsok. Ha túl gyakran, túl szabadon használod az Egyetlen Hatalmat, könnyen előfordulhat, hogy túlságosan is megszereted. Az pedig nem vezet jóra. Kezdesz egyre többre vágyni belőle, és egyre nagyobb lesz a veszély, hogy egyszer túl sokat szívsz magadba belőle. Annyit, amennyit már nem tudsz uralni. Az pedig kiégethet, mint egy kibelezett gyertyát, vagy...

– Ha már muszáj elsajátítanom ezt az egészet – vágott közbe hűvösen Nynaeve –, akkor szívesebben tanulnék legalább valami hasznosat. Ezek mind... mind... „Kavard meg a levegőt, Nynaeve. Gyújtsd meg a gyertyát, Nynaeve. Most oltsd el. Gyújtsd meg újra.” Piha!

Egwene behunyta a szemét. Nynaeve. Kérlek. Könyörgöm, fogd már vissza magad egy kicsit. Ajkába harapott, nehogy hangosan is kimondja.

Az amyrlin egy ideig hallgatott.

– Hasznosat – mondta végül. – Valami hasznosat. Az előbb kardra vágytál. Tegyük fel, hogy egy férfi karddal támad rám. Mit tennék? Valami hasznosat, abban biztos lehetsz. Azt hiszem, ezt.

Egwene egy pillanatra, mintha különös izzást látott volna az ágya túlsó végén ülő nő körül. Aztán sűrűsödni kezdett körülötte a levegő. Semmi különöset nem látott a környezetében, érezni viszont nagyon is érzett. Próbálta felemelni a karját. Épp csak megmoccant. Mintha nyakig kemény zselében ülne. Csak a fejét tudta mozgatni.

– Engedjen el! – csikorogta Nynaeve. Dühösen villogott a szeme, jobbra-balra csapkodott a fejével, a teste többi része azonban szobormerev maradt. Ezek szerint nem egyedül őt kötötték gúzsba. – Engedjen el!

– Hasznos, nem igaz? És az egész csak egy kis levegő – csevegett az amyrlin, mintha egy tál teasütemény fölött beszélgetnének. – Jó nagydarab férfi, izmos, és kardja van, de annyit sem ér vele, mint a szőrrel a mellén.

– Mondom, engedjen el!

– És ha úgy gondolom, hogy nem jó helyen van, akár fel is emelhetem.

Nynaeve dühödten rikoltozva próbált szabadulni, de lassan a levegőbe emelkedett, továbbra is ülő helyzetben. Végül már a plafont érte a feje. Az amyrlin elmosolyodott.

– Sokszor eltűnődtem, nem lehetne ezt valahogy repülésre használni. A feljegyzések szerint, valamikor tudtak repülni az aes sedai-ok, a Legendák Korában, de az sajnos nem derül ki, hogy pontosan hogyan. Mindenesetre biztos nem így. Ezzel a módszerrel nem működik a dolog. Ha két kézzel, jól megragadsz egy ládát, ami annyit nyom, mint te magad, talán fel tudod emelni. Erősnek tűnsz. De magadat, akárhogy fogod is meg, nem tudod felemelni.

Nynaeve vadul tekergette a fejét, de nyaktól lefelé egy porcikája sem mozdult.

– A Fény égessen el, engedj már el!

Egwene nagyot nyelt. Remélte, őt nem emelik fel.

– Na szóval – folytatta az amyrlin. – Ott a nagy, szőrös férfi, satöbbi. Mégsem árthat nekem. Én viszont azt teszek vele, amit akarok. Miért is ne? Ha olyan kedvem van – előrehajolt, Nynaeve-re szegezte a pillantását; már nem tűnt túl barátságosnak a mosolya –, akár fejjel lefelé is fordíthatom, és elfenekelhetem. Így...

Az amyrlin hirtelen hátrarepült. Olyan erővel csapódott a falnak, hogy jó arasznyit pattant vissza róla a feje. Aztán úgy maradt, mintha odaszegezték volna.

Egwene döbbenten bámult. Kiszáradt a szája. Ez nem igaz. Csak képzelődöm.

– Igazuk volt – mondta az aes sedai kissé erőlködve. Mintha nehezére esett volna lélegezni. – Mondták, hogy gyorsan tanulsz. És azt is, hogy csak úgy lángol benned a harag, hajt, hogy minél gyorsabban kibontakoztathasd a valódi képességeidet. – Küszködve vett levegőt. – Nos, elengedjük egymást, gyermekem?

Nynaeve a plafonnál lebegett. A tekintete lángolt.

– Most rögtön elenged – csattant föl –, vagy különben... – Ekkor hirtelen döbbenet ült ki az arcára. És kétségbeesés, mintha valami nagyon fontosat veszített volna el. Hangtalanul tátogott. Az amyrlin felült, a vállát masszírozta.

– Nem tudsz még mindent, nem igaz, gyermekem? A minden századrészét sem. Nem is gyanítottad volna, hogy elvághatlak az Igazi Forrástól. Továbbra is érzed, de annyi esélyed sincs megérinteni, mint halnak a holdat. Ha eleget tanultál, hogy teljes jogú nővérré emeljünk, egyetlen nő többé nem lesz képes ezt tenni veled. Minél erősebb leszel, annál több aes sedai kell majd, hogy akaratod ellenére, pajzsot vonjon köréd. Nos, van már kedved tanulni?

Nynaeve becsukta a száját, vékony vonallá préselte az ajkait. Zord tekintettel állta a másik nő pillantását. Az amyrlin sóhajtott.

– Ha csak egy hajszányival is kevesebb lehetőség rejlene benned, gyermekem, a novícia asszonyhoz irányítanálak, és megparancsolnám neki, hogy életed végéig tartson magánál. De megkapod, amit érdemelsz.

Nynaeve szemei elkerekedtek. Kiáltásra nyílt a szája, de alig hagyta el a hang a torkát, már az ágyára is huppant, nagy puffanás kíséretében. Egwene összerezzent. Igencsak vékony matracuk volt, alatta pedig kemény fa. A javasasszonynak azonban, épp csak megfeszült az arca. Úgy maradt, ahogy volt, ülve, mindössze áthelyezte egy kicsit a testsúlyát.

– És most, hacsak nem kívánsz még némi bemutatót, elkezdhetjük a leckét. Vagyis, inkább folytathatjuk.

– Anya? – szólalt meg Egwene elhaló hangon. Ő nyaktól lefelé még mindig moccanni sem tudott.

Az amyrlin kérdően nézett rá, majd elmosolyodott.

– Ó, bocsáss meg, gyermekem. A barátnőd túlságosan is lekötötte a figyelmem.

Hirtelen újra tudott mozogni. Felemelte a karját, csak hogy lássa, tényleg képes rá.

– Nos, készen álltok? Hajlandóak vagytok tanulni? Mindketten?

– Igen, Anya – vágta rá gyorsan Egwene.

Az aes sedai Nynaeve felé fordult. Felhúzta a szemöldökét.

– Igen, Anya – mondta pillanatnyi habozás után, összeszorított fogakkal a javasasszony.

Egwene megkönnyebbülten sóhajtott.

– Nagyszerű. Akkor most ürítsétek ki az elméteket. Ne gondoljatok semmire, csak egy virágbimbóra.

Mire az amyrlin elment, Egwene úszott az izzadságban. Eddig azt hitte, az eddigi oktatóik közül némelyik nagyon kemény volt. Ez a mosolygó, átlagos arcú nő, azonban az utolsó csepp erőt is kifacsarta belőle. És amikor látszólag nem maradt már benne semmi, mintha a lelke mélyére nyúlt volna, hogy rejtett tartalékokat húzzon elő. De azért jól ment. Amint a kilépő aes sedai mögött becsukódott az ajtó, felemelte a kezét. Apró lángocska született, hajszálnyival a mutatóujja begye fölött egyensúlyozott. Majd sorban végigugrált az ujjain. Ezt elvileg nem lett volna szabad oktató jelenléte nélkül csinálnia – legalább egy beavatott felügyeletére lett volna szüksége hozzá –, de annyira fellelkesítette az előrehaladása, hogy nem törődött vele.

Nynaeve felpattant, a párnáját a csukódó ajtóhoz vágta.

– Hát ez... ez az elvetemült, hitvány, nyomorult... banya! A Fény égesse meg! Legszívesebben én etetném meg őt a halakkal. Legszívesebben olyan főzeteket itatnék vele, hogy élete végéig elzöldüljön! Nem érdekel, hogy az anyám lehetne, ha Emondmezőn a kezeim közé kerülne, hát nem tudna ülni, legalább... – olyan hangosan kezdte csikorgatni a fogát, hogy Egwene összerezzent.

Hagyta kihunyni a lángocskát. Leszegte a fejét, az ölét bámulta. Bár ki tudna valahogy osonni a szobából, anélkül, hogy felhívná magára Nynaeve figyelmét.

A javasasszonynak nem ment valami jól a gyakorlás, ugyanis túlságosan uralkodott magán, amíg az amyrlin el nem ment. Ha pedig nem volt mérges, nem igen tudott mit kezdeni az Egyetlen Hatalommal. Viszont amikor feldühödött, valósággal kirobbant belőle. A lecke alatt azonban, sehogy sem tudta elérni az Igazi Forrást. Kudarcot kudarcra halmozott. Az amyrlin végül már mindent megtett, hogy újra felbosszantsa. Ő viszont a maga részéről jobban örült volna, ha nem lett volna tanúja Nynaeve megaláztatásának.

A javasasszony merev mozdulatokkal az ágyához sétált. Ott megállt. A falat bámulta. Kezét ökölbe szorította. Egwene vágyakozva nézte az ajtót.

– Nem a te hibád volt – mondta Nynaeve.

Egwene ijedten rándult össze.

– Nynaeve, én...

Szobatársa megfordult, lenézett rá.

– Nem a te hibád volt – ismételte. A hangja alapján, erről maga sem volt igazán meggyőződve. – De ha csak egy szót is kiejtesz a szádon arról, ami ma történt, ha valaha is eljár a szád, én... én...

– Hallgatok, mint a sír – ígérte meg gyorsan. – Már nem is emlékszem semmire. Történt valami egyáltalán, amiről beszélhetnék?

Nynaeve egy darabig még fürkészően méregette, majd bólintott. Aztán hirtelen elfintorodott.

– Fény, nem hiszem, hogy létezne rosszabb ízű dolog a világon, mint a nyers birkanyelvgyökér. Jobb, ha vigyázol; ha legközelebb úgy viselkedsz, mint egy buta liba, emlékezni fogok rá.

Egwene összerezzent. Ezzel próbálta az amyrlin először felbosszantani Nynaeve-et. Hirtelen megjelent egy sötét színű golyó, ami valami zsírosan csillogó, rendkívül büdös anyagból állt. Az aes sedai az Egyetlen Hatalom segítségével, megint mozdulatlanná dermesztette, és a szájába tömte. Még az orrát is befogta, hogy nyeljen. Nynaeve pedig mindent megjegyzett, amit egyszer látott. Legközelebb már valószínűleg ő is képes lesz rá. Márpedig ha a fejébe veszi, hogy megteszi vele ugyanezt, nemigen tartotta valószínűnek, hogy meg tudná akadályozni, bármilyen jól tudott is már táncoltatni egy kis lángnyelvet, ő sosem lett volna képes a falhoz szorítani az amyrlint.

– De most már legalább nem vagy tengeribeteg.

Nynaeve felhorkant, majd rövid, éles nevetést hallatott.

– Olyan mérges vagyok, hogy a tengeribetegségről meg is feledkeztem. – Újabb, örömtelen nevetés után, megrázta a fejét. – Túl pocsékul érzem magam, hogy beteg legyek. Fény, olyan, mintha visszafelé rángattak volna át egy tű fokán. Ha ilyen a novícia képzés, hát biztos nem kell majd nógatniuk téged, hogy gyorsan tanulj.

Egwene lesütötte a szemét, összehúzott szemöldökkel meredt a térdére. Az amyrlin, ahhoz képest, ahogy Nynaeve-vel bánt, őt valósággal dédelgette. Ha sikerült teljesítenie egy feladatot, mosolygott, ha nem, együttérző volt, és barátságosan unszolta újabb kísérletre. De minden aes sedai-tól azt hallotta, hogy a Toronyban másképp mennek majd a dolgok. Az már keményebb lesz, állították, de nem árulták el, ez miben nyilvánul majd meg. Ha minden nap azon kellene keresztül mennie, amit Nynaeve volt kénytelen elviselni... Biztos nem bírná sokáig.

Valahogy megváltozott a hajó mozgása. Már nem dülöngélt annyira. A fejük fölött lábak dobogtak a fedélzeten. Egy férfi kiáltott valamit. Nem hallotta jól, nem értette, mit mondott.

Felnézett Nynaeve-re.

– Gondolod, hogy... Tar Valon?

– Csak egy módon bizonyosodhatunk meg róla – felelte szobatársnője, azzal máris levette a köpenyét a fogasról, és határozott mozdulattal magára kanyarította.

Mire a fedélzetre értek, mindenfelé tengerészek szaladgáltak a hajón, köteleket rángattak, vitorlákat vontak be, előkészítették a hosszú evezőket. A szél időközben fuvallattá gyengült. A felhők is oszladozni kezdtek.

Egwene a korláthoz szaladt.

– Igen, megjöttünk! Ez már Tar Valon!

Nynaeve kifejezéstelen arccal csatlakozott hozzá.

A sziget oly nagy területű volt, hogy nem is úgy nézett ki, mintha a folyó közepén lenne, hanem sokkal inkább, mintha kettészakadt volna a folyam, hogy a két ág, jókora kerülő után találkozzon újra. Mindkét parttal hidak kötötték össze. Nemcsak a folyón, de az azt övező, mocsaras területeken is átnyúltak. Légies íveiket, akár ha csipkéből szőtték volna. A város falai, Tar Valon Ragyogó Falai, fehéren csillogtak a kibukkanó nap fényében. A nyugati parton, pedig a Sárkánybérc tornyosult sötéten az ég felé. Egy hatalmas kiterjedésű sík, legfeljebb szelíd lankás, dombokkal tarkított terület közepén meredezett magányosan. Törött csúcsán füst szivárgott. A Sárkánybérc, ahol a Sárkány végzett magával. Sárkánybérc, amit a Sárkány halála hívott létre.

Bárcsak ne Randet juttatná eszembe, gondolta Egwene. Férfi, és fókuszál. A Fény segítsen rajta.

A Folyó Királynője átúszott egy, a folyóba nyúló, félkör alakú fal széles nyílásán. Belül egyetlen hosszú rakpart vette körül a kör alakú kikötőt. A hajósok az utolsó vitorlákat is felgöngyölték. Ettől kezdve csak evezőkkel hajtották előre a hajót. Tattal előre lavírozták a part mellé. A hosszú rakpart mellett, sorra siklott a horgonyzóhelyére a többi, Shienarból visszatért gálya. A fehér lángnyelves zászló láttán, valósággal nyüzsögni kezdtek a dokkmunkások. Pedig addig is pezsgett az élet a forgalmas kikötőben.

Még ki sem kötötték a rögzítő köteleket, az amyrlin már a fedélzeten volt. Ennek ellenére, amint meglátták a rakodómunkások, pallót döntöttek a hajónak. Az aes sedai-ok uralkodója, Leane-vel az oldalán sétált a partra. A krónikák őre most is kezében tartotta lángnyelv végű botját. Sorban követte őket a hajón tartózkodó többi varázslónő. Egwene-re és Nynaeve-ra még csak rá sem néztek. Egyikük sem. A parton az amyrlint fogadóbizottság üdvözölte – vállkendős aes sedai-ok. Szertartásosan meghajoltak, majd sorban megcsókolták uralkodónőjük gyűrűjét.

Mindenfelé óriási volt a sürgés-forgás. A hajókat kirakodták; az amyrlin mellé felfejlődött a kísérete; a leszálló katonák nyomban alakzatot vettek fel; máshol rakodó rudakat szereltek fel a kirakodáshoz. A falakról cikornyás harsonafutamok zengtek. A kürtszót időnként elnyomta a bámészkodók éljenzése.

Nynaeve megvető torokhangot hallatott.

– Úgy látszik, rólunk megfeledkeztek. Na gyere. Majd gondoskodunk magunkról.

Egwene nem szívesen vált meg Tar Valon csodálatos látványától, de azért követte Nynaeve-ot a fedélközbe, hogy összeszedjék a holmijaikat. Mire újra feljöttek, kezükben a batyuikkal, a katonáknak és a harsonásoknak már nyoma sem volt – mint ahogy az aes sedai-oknak sem. A matrózok éppen a raktér nyílásfedeleit szedték fel, majd köteleket eresztettek a hajó belsejébe.

Nynaeve elkapta egy rakodómunkás karját. Testes fickó volt, durva szövésű, ujjatlan ingben.

– A lovaink – kezdte.

– Dolgom van – morogta a férfi. Kiszabadította a karját. – A lovakat mind a Fehér Toronyba viszik. – Tetőtől talpig végignézett rajtuk. – Ha a Toronyban van dolguk, jobb, ha elindulnak. Az aes sedai-ok nem tűrik, hogy az újoncaik elkéssenek. – Egy másik rakodó, aki éppen egy, a raktérből kötélen kiemelkedő bálával küszködött, odakiáltott neki, mire rögtön faképnél hagyta a két nőt.

Egwene és Nynaeve összenéztek. Úgy látszik, tényleg maguknak kell gondoskodniuk magukról.

A javasasszony arcán zord elszántsággal masírozott le hajóról, Egwene azonban csüggedten követte, le a palánkon, majd végig a kátrányszagú rakparton. Na tessék. Miután annyit bizonygatták, hogy szeretnék, ha idejönnénk, most, hogy itt vagyunk, úgy látszik, már nem is érdekeljük őket.

A kikötőből széles lépcsősor vezetett fel egy hatalmas, boltíves, vörös kőkapuhoz. Amint felértek, mindketten elhűlten torpantak meg.

Mintha minden épület palota lett volna, annak ellenére, hogy a kapuhoz legközelebbiekben nagyrész fogadók és boltok lehettek, a cégérek alapján. Mindenfelé díszes, cikornyás kőművesmunka. Ráadásul minden egyes ház vonalait, kinézetét, stílusát, mintha szándékosan úgy tervezték volna, hogy még jobban kiemelje a szomszédjait, de egyben harmonizáljon is azokkal. Az egyik épület a másikra terelte az ember szemét, az a következőre, és így tovább, mintha mindegyik egyetlen, hatalmas minta része lett volna. Némelyik épület nem is háznak nézett ki, hanem inkább gigantikus hullámtörésnek, vagy óriási kagylónak, netán érdekes, szél formálta sziklacsoportnak. Közvetlenül a kőívvel szemközt, széles tér nyílt, szökőkúttal és fákkal. Egwene egy kicsit távolabb, nem sokkal az előttük lévő mögött, egy második hasonló teret is látott. És mindezek fölé magasodtak a tornyok, sudáran, kecsesen. Némelyiket karcsú hidak kötötték össze a szomszédaival fent, a magasban. De egy torony még a többinél is messze magasabbra tört az égbe. Ez volt egyben a legvastagabb is. És fehér, mint a Ragyogó Falak.

– Igencsak lélegzetelállító, mikor először látja az ember – szólalt meg a hátuk mögött egy női hang. – Igaz, tizedszerre is. És századszorra is!

Egwene megfordult. Egy aes sedai. Biztos volt benne, hogy az, noha nem viselt vállkendőt. Senki másnak nincs ilyen kortalan kinézete. Magabiztos tartása, fellépése is ezt látszott igazolni. Aztán a kezére pillantva meglátta az aranygyűrűt is, a saját farkába harapó kígyót. A kissé molett nő, barátságosan mosolygott. Amellett, a legfurcsább arcfelépítése volt, amit valaha látott. Magas pofacsontjait, egyébként kerek vonalai, sem tudták elrejteni. A szeme kissé ferde vágású, és a legtisztább, legvilágosabb zöld. A haja szinte tűzszínű. Alig bírta megállni, hogy ne bámulja tátott szájjal különös hajszínét és ferde szemeit.

– Persze ogierek műve – folytatta az aes sedai. – Egyesek szerint, ez a város a legszebb, amit valaha is építettek. A legjobban sikerült ogier munka. Az elsők között épült, közvetlenül a Világtörés után. Akkor összesen nem élt itt még félezer ember sem, és nem több, mint húsz nővér, de ők előre akkorára tervezték és alkották a várost, amekkora idővel lesz, lett.

– Csodaszép város – így Nynaeve. – A Fehér Toronyba kell mennünk. Azért jöttünk, hogy kiképezzenek, de úgy látszik, senkit nem érdekel, megyünk-e, vagy maradunk.

– De, érdekli őket – mosolygott a nő. – Én például, kifejezetten azért jöttem ide, hogy benneteket fogadjalak, de kissé elkéstem, mert beszélnem kellett az amyrlinnel. Sheriam vagyok, a novícia asszony.

– Én nem novícia leszek – jelentette ki Nynaeve határozottan, de kissé túl gyorsan. – Maga az amyrlin mondta, hogy beavatottá emelnek.

– Én is így tudom – mulatott Sheriam. – Nem tudok róla, hogy valaha is előfordult volna ilyesmi, de azt mondják, te... különleges vagy. De azért jobb, ha tudod, hogy a beavatottakat is a dolgozószobámba küldik néha. Több, vagy komolyabb szabálysértés kell hozzá, mint egy novícia esetén, de nem egyszer előfordult már.

Nynaeve felhúzta az orrát, a novícia asszony azonban tudomást sem vett róla. Egwene felé fordult.

– Te pedig az új novíciánk vagy. Mindig öröm látni, ha új tanítvány érkezik. Manapság nagyon is kevés növendékünk van, sajnos. Veled együtt lesznek negyvenen. Bizony, csak negyvenen. És ezek közül legfeljebb nyolcból vagy kilencből lesz beavatott. Bár, szerintem, neked emiatt nem kell nagyon aggódnod, ha keményen dolgozol és jól viseled magad. Mert kemény munka vár rád, és még egy olyan tehetséges növendékkel sem teszünk kivételt, mint amilyen állítólag te vagy. Ha nem teljesíted a feladataidat, bármilyen nehezek legyenek is, vagy nem bírod a megterhelést, és megtörsz, jobb, ha már most kiderül, és hagyunk, hadd menj utadra, mint ha akkor lenne baj belőle, amikor már teljes jogú nővér vagy, és mások sorsa is függ tőled. Az aes sedai-ok élete nem könnyű. Mi felkészítünk rá, ha megvan benned, amire ehhez szükség van.

Egwene nagyot nyelt. Nem bírom a megterhelést, és megtörök?

– Megteszem, ami tőlem telik, Sheriam Sedai – nyögte ki erőtlenül.

Nynaeve aggodalmasan nézett rá.

– Sheriam... – megállt, mély levegőt vett. – Sheriam Sedai – láthatóan nehezére esett ilyen tiszteletteljesen megszólítania a nőt –, muszáj olyan keményen bánni vele? Az emberi test esendő, nem bír el sokat. Tudom... vagyis inkább van elképzelésem... min kell keresztülmenniük a novíciáknak. Szerintem nincs szükség megpróbálni megtörni a lányt, csak hogy kiderüljön, milyen erős.

– Arra gondolsz, amit az amyrlin csinált ma veled? – Nynaeve megint felhúzta az orrát. Sheriam láthatóan küszködött, hogy ne látsszon az arcán, milyen jól mulat magában. – Mondtam, hogy beszéltem vele. A barátnőd miatt ne aggódj. A novícia képzés kemény, de annyira azért nem. Ilyesmiket csak a friss beavatottaknak kell kiállniuk az első néhány héten. – Nynaeve szája leesett. Úgy nézett ki, mindjárt kiugrik a szeme.

– Azért, hogy kiszűrjük azokat, akik esetleg átcsúsztak valahogy a novícia képzésen, noha ki kellett volna esniük – magyarázta a nő. – Nem kockáztatjuk, hogy egy nővérünk, egy teljes jogú aes sedai, megtörjön, amikor szembesül a külvilág nehézségeivel.

Mindkettejüket átkarolta, megindult velük a Torony felé. Nynaeve úgy meg volt döbbenve, hogy láthatóan azt sem figyelte, hova lép.

– Gyertek – így Sheriam. – Megmutatom a szobáitokat. Vár rátok a Fehér Torony.

Tizenkilencedik fejezet

A Tőr alatt

A Rokonirtótőre lábainál hideg volt. De hát a hegyekben mindig hidegek az éjszakák. A süvöltő szél, a magas csúcsok hósapkáinak fagyos üzenetét hozta magával. Rand kényelmetlenül fészkelődött a kemény földön, a köpenyét és a pokrócát igazgatta, félálomban. A keze a kardjára tévedt. A fegyver mellette hevert. Csak még egy nap, gondolta álomittasan. Még egy utolsó. Aztán elmegyünk innen. Ha holnap sem jön senki, se Ingtar, se az árnybarátok, elviszem Selene-t Cairhienbe.

Igaz, ezt már korábban is ígérte magának. Minden nap, amit a hegyoldalban töltöttek, és figyelték a helyet, ahol Hurin szerint a nyom a másik világba áthaladt – ahol, Selene szerint, az árnybarátoknak előbb-utóbb mindenképpen meg kell jelenniük ezen a világon is –, mindig, újra és újra azon tépelődött magában, hogy ideje lenne már menniük. De Selene mindig Valere Kürtjéről kezdett áradozni; megérintette a karját, a szemébe nézett; és mielőtt kettőt pislantott volna, már bele is egyezett megint, hogy még egy napot várjanak, mielőtt továbbmennek.

Megremegett a csípős szélben. Selene-ről álmodozott, ahogy megérinti a karját, és a szemébe néz. Ha Egwene látta volna, megnyírt volna, mint egy birkát. És Selene-t is. Mostanra már biztos Tar Valonba ért, és aes sedai-nak tanul. Mikor legközelebb találkozunk, valószínűleg már meg akar majd szelídíteni.

Forgolódás közben túlcsúszott a keze a kardon, a Thom Merrilin hárfáját és furulyáját tartalmazó batyuhoz ért. Ösztönösen megmarkolta a mutatványos köpenyét. Azt hiszem, akkor még boldog voltam, annak ellenére, hogy menekülnöm kellett. Amikor vacsoráért és szállásért furulyáztam, Mat pedig zsonglőrködött. Akkor még nem tudtam, mi folyik. De most már nincs visszaút.

Remegve nyitotta ki a szemét. A fogyó, még majdnem teli hold halvány fénye volt az egyetlen megvilágítás. Az ég alján járt. Tüzet nem rakhattak, azt észrevehette volna a csapat, amire vártak. Loial dünnyögött valamit álmában; hangja mély dörmögés. Valamelyik ló dobbantott egyet. Huriné volt az első őrség, egy sziklapárkányon, kissé feljebb, a hegyoldalban. Hamarosan jönni fog, hogy felébressze. Ő lesz a következő.

A másik oldalára fordult... és mozdulatlanná dermedt. A holdfényben Selene alakját pillantotta meg, amint a nyeregtáskája fölé hajol. Keze a csaton. Fehér ruhája szinte világított a sötétben.

– Szükséged van valamire? – szólalt meg.

A lány ijedten rándult össze. Felé fordult.

– Meg... megijesztettél.

Rand talpra tornázta magát. A takarót ledobta, a köpenyét maga köré kanyarította. Odament a lányhoz. Biztosan emlékezett, hogy mikor lefeküdt, még közvetlenül mellette volt a nyeregtáskája. Mindig maga mellett tartotta. Lehajolt, felvette. Minden csat a helyén, meghúzva, azok is, amik azt az átkozott zászlót rejtették. Hogy függhet tőle az életem? Miért lenne baj, ha nem tartanám meg? Ha valaki meglátja, és tudja, mit jelent, a fejembe kerülhet. Gyanakvóan meredt a lányra.

Selene csak állt, és nyugodtan nézett föl rá. Barna szemében megcsillant a hold.

– Arra gondoltam – mondta –, hogy régóta hordom már ezt a ruhát. Legalább kikefélhetném, ha lenne valami, amit addig is fel tudnék venni. Például, esetleg a te egyik ingedet.

Rand megkönnyebbülten bólintott. Neki ugyan most is épp olyan tisztának tűnt Selene ruhája, mint amikor először látta, de hát tudta, Egwene is úgy van vele, hogy ha a legkisebb piszokfoltot is észreveszi az öltözékén, nem bírja ki, muszáj rögtön letakarítania.

– Hát persze. Semmi akadálya. – Kinyitotta a tágas zsebet, amibe a zászlón kívül minden mást zsúfolt, és előhúzott egy fehér selyeminget.

– Köszönöm. – Selene a háta mögé tekerte a karját. A ruháját gombolja ki, döbbent rá Rand.

Elkerekedett a szeme. Gyorsan hátat fordított a lánynak.

– Ha esetleg segítenél, sokkal könnyebben menne.

Rand megköszörülte a torkát.

– Nem lenne illendő. Nem vagyunk jegyesek, sem... – Arra jobb, ha nem is gondolok! Soha nem vehetek feleségül senkit. – Egyszerűen nem illendő.

A lány lágy kacajától végigborzongott a háta, mintha végigsimította volna a gerincét. Próbált nem odafigyelni a mögüle hallatszó ruhasuhogásra.

– Ööö – szólalt meg –, holnap... holnap elindulunk Cairhienbe.

– És Valere Kürtjével mi lesz?

– Lehet, hogy tévedtünk. Talán egyáltalán nem is jönnek erre. Hurin azt mondja, több hágón is át lehet kelni a Rokonirtótőrén. És ha csak egy kicsit is nyugatabbra kanyarodtak, egyáltalán nem is kell érinteniük a hegységet.

– De a nyom, amit követtünk, ide vezetett. Erre fognak jönni. Itt lesz a Kürt. Visszafordulhatsz.

– Te azt mondod, de nem tudjuk... – Közben megfordult, és elakadt a szava. A lány ruhája a karján feküdt. Az ő inge volt rajta. Bő ráncokat vetve lógott rajta. Hosszú ing volt, az ő magasságára szabva, de Selene magas nő volt. Épp csak combközépig ért neki. Nem mintha soha nem látta volna még lányok lábait. A folyóközben a lányok mindig felkötötték a szoknyájukat, mielőtt a Vizierdő tavacskáiba gázoltak. Csakhogy ezzel a szokással jóval azelőtt felhagytak, hogy elérték volna a kort, amikor már befonhatják a hajukat. Ráadásul most sötét volt. A holdfényben szinte világított a bőre.

– Mit nem tudsz, Rand?

Selene hangja hallatán, kiolvadtak dermedt ízületei. Hangosan köhögni kezdett, majd megpördült, hátat fordított neki.

– Ööö... azt hiszem... ööö... én... ööö...

– Gondolj a dicsőségre, Rand – érintette meg a hátát a lány. Rand ijedtében majdnem hangosan felnyikkant. Szerencsére, az utolsó pillanatban sikerült visszafognia magát, így megmenekült a szégyentől.

– Gondolj a dicsőségre, amiben a Valere Kürtjének megtalálója részesül. Milyen büszke leszek majd, hogy a Kürt birtokosa mellett lehetek. Fogalmad sincs, micsoda magasságokba juthatunk még együtt, te és én. Valere Kürtjével a kezedben, akár király is lehetsz. Második Sasszárny Arturrá válhatsz. Akár...

– Rand úr! – rontott lihegve a táborba Hurin. – Méltóságos uram, a... – csúszva fékezett le, gurgulázó hang tört elő a torkából. Lesütötte a szemét, a kezét tördelte. – Bocsásson meg, hölgyem. Nem akartam... én... bocsásson meg.

Loial is felült, pokróca és köpenye lecsúszott róla.

– Mi az? Máris én jövök őrségre?

A két fiatalra nézett. Még a holdfényben is jól látszott, hogy elkerekednek a szemei.

Rand hallotta, hogy Selene sóhajt a háta mögött. Ellépett a lánytól. Továbbra sem nézett rá. Olyan fehér a lába. Olyan sima.

– Mi az, Hurin? – csattant fel, de aztán gyorsan visszafogta magát. Most a szaglászra mérges, magára, vagy Selene-re? Mi okom lenne, hogy Selene-re haragudjak? – Láttál valamit?

A shienari lesütött szemmel felelt.

– Egy tüzet, uram, lent, a dombok közt. Először észre sem vettem. Kicsi, amellett jól álcázták, de szerencsére olyan valaki elől szándékoztak elrejteni, aki esetleg követi őket, nem számítottak egy elöl, a magasból figyelő felderítőre. Két mérföldre lehet, Rand úr. Háromnál biztos kevesebbre.

– Fain – jelentette ki ő. – Ingtar nem tartana tőle, hogy követheti valaki. Csak Fain lehet. – Hirtelen nem tudta, hogy mit tegyen. Napok óta vártak az árnybarátra, de most, hogy itt volt a közelben, elbizonytalanodott. – Reggel... Reggel utánuk megyünk. Mikor Ingtar és a többiek utolérnek, már meg tudjuk majd mondani nekik, hol vannak.

– Szóval engednéd, hogy ez az Ingtar szerezze meg Valere Kürtjét – így Selene. – És a dicsőséget.

– Én nem vágyom... – gondolkozás nélkül hátrafordult, és újra meglátta a lányt, ahogy ott áll, a holdfényben csillogó fehér lábaival. Hiányos öltözéke láthatóan a legkevésbé sem zavarta. Mintha egyedül lett volna. Mintha kettesben lennénk, merült fel benne a gondolat. Az a férfi kell neki, aki megszerzi a Kürtöt. – Hárman nem tudjuk elvenni tőlük. Ingtarral viszont húsz kopjás jön.

– Nem tudhatod biztosan, hogy nem tudod elvenni tőlük. Hány embere van ennek az illetőnek egyáltalán? Arról sincs fogalmad. – Halkan, de elszántan beszélt. – Még abban sem lehetsz biztos, hogy ők azok; hogy náluk van a Kürt. Csak egyféleképpen győződhetsz meg róla: ha lemész és megnézed. Vidd az alantint is. Az ő fajtájának éles a szeme, még holdfénynél is. És erős, egymaga is elbírja a Kürt ládáját, ha a helyes utat választod.

Igaza van. Nem tudhatom biztosan, hogy Fain az. Szép lenne, ha Hurin egy még nem létező nyomot keresgélne, és mind kinn lennének a nyílt terepen, amikor megérkeznének az igazi árnybarátok.

– Egyedül megyek – mondta végül. – Hurin és Loial addig majd vigyáz rád.

Selene nevetve jött oda hozzá. Olyan kecsesen mozgott, szinte táncolni látszott. A holdfény vetette árnyékok rejtélyessé tették az arcát, ahogy felnézett rá. A rejtélyességtől csak még szebb lett.

– Tudok én vigyázni magamra, amíg visszatérsz, hogy te védhess tovább. Vidd az alantint.

– Igaza van, Rand – állt föl Loial. – Jobban látok a sötétben, mint te. Ha elkísérlek, valószínűleg nem kell olyan közel mennünk hozzájuk, mint neked kellene, nélkülem.

– Hát jó. – A kardjáért sétált, felcsatolta a derekára. Az íját és a tegezét otthagyta. A sötétben nem sok hasznukat venné. És amúgy is csak felderíteni megy, nem harcolni. – Hurin, mutasd meg, merre van az a tűz.

A szaglász gyorsan felszaladt a lejtőn a sziklapárkányra. Utóbbi leginkább egy, a hegyoldalból előmeredő óriási mutatóujj hegyére emlékeztetett. A tűz apró fénypont volt csupán. Először nem is találta, noha Hurin megmutatta, merre keresse. Akárki rakta, azt akarta, ne lássa meg senki. Gondosan megjegyezte a helyét.

Mire visszaértek a táborba, Loial felnyergelte Vöröst és a saját lovát. Felült a pejre. Selene odalépett hozzá, megfogta a kezét.

– Ne feledkezz meg a dicsőségről – mondta halkan. – Gondolj rá. – Az ing most mintha jobban illett volna rá, mint korábban. Egészen a testére simult.

Nagy levegőt vett, elhúzta a kezét.

– Az életed árán is védd meg, Hurin. Loial? – Gyengéden megsarkantyúzta Vöröst. Az ogier hatalmas lova, súlyos léptekkel baktatott utána.

Nem is próbáltak sietni. A hegyoldal az éjszaka sötétjébe burkolózott. A holdfény vetette árnyékokban a lovaik nem látták jól, hová lépnek. A tűz már nem látszott. Kétség kívül vigyáztak, hogy oldalirányba ne szűrődjön ki a fénye. De jól megjegyezte a helyét. Aki a Nyugati-erdő sűrűjében tanult vadászni, a Folyóközben, annak ezek után nem okozhat nehézséget megtalálni a tábort. És azután? Lelki szemei előtt Selene arca jelent meg. Milyen büszke leszek majd, hogy a Kürt birtokosa mellett lehetek.

– Loial – szólalt meg hirtelen. Próbálta más irányba terelni a gondolatait. – Mi ez az alantin, aminek folyton hív?

– Az Ősi Nyelven van. – A termetes ló bizonytalanul, óvatosan lépkedett, de az ogier magabiztosan irányította, mintha fényes nappal lett volna. – Azt jelenti, fivér. A tia avende alantin rövidebb változata. A Fák Fivére. Fafivér. Nagyon ünnepélyes megszólítás, de hát úgy hallottam, a cairhieniek szeretnek ünnepélyeskedni. Legalábbis a nemesi házak. A közemberek, akikkel találkoztam, míg ott voltam, nagyon is közvetlenül viselkedtek.

Rand elkomorult. Egy ünnepélyes, cairhieni nemesi ház valószínűtlen, hogy túlzottan szívesen fogadna egy juhászt. Fény, mégiscsak Matnek volt igaza. Tényleg nincs ki minden kerekem. A fejem pedig lassan kinő minden sapkát. De ha esetleg mégis megházasodhatnék...

Legszívesebben megállította volna az agyát, hogy egyáltalán semmire ne tudjon gondolni. Egyszer csak azon kapta magát, hogy létrejött az elméjében az űr. A gondolatok távoliak, lényegtelenek lettek, mintha valaki máshoz tartoznának. A saidin fényesen ragyogott, hívogatta. Összeszorította a fogát, tudomást sem vett a csábításról. Mintha egy, a fejében égő széndarabról akart volna megfeledkezni. De azért valahogy sikerült távol tartania magát tőle. Éppen csak. Majdnem eloszlatta inkább az űrt, de hát az árnybarátok ott rejtőzködtek valahol az éjszakában. Mégpedig most már egész közel. A trallokokról nem is beszélve. Szüksége volt az ürességre. Még az űr, mostanában kellemetlenné vált nyugalma is jobb volt, mint a semmi. Nem muszáj megérintenem. Nem muszáj.

Egy idő után meghúzta Vörös kantárszárát. Egy domb tövében álltak meg. Az emelkedőt itt-ott fák tarkították, ritkásan. Feketén meredeztek az éjszakában.

– Szerintem, most már a közelükben lehetünk – mondta halkan. – Jobb, ha innen gyalog megyünk. – Lecsúszott a nyeregből. Egy faághoz kötötte a pej gyeplőjét.

– Csak nincs valami bajod? – suttogta Loial, miközben a földre ereszkedett. – Olyan furcsa a hangod.

– Jól vagyok. – Most már ő is észrevette, milyen merev a hangja. Feszült. A saidin szólongatta. Nem! – Légy óvatos. Nem tudom pontosan, milyen messze vannak még, de valahol erre kell lenniük, előttünk. Gondolom, a dombtetőn lesz.

Az ogier bólintott.

Lassan lopakodott, fától fáig. Gondosan vigyázott, hová teszi a lábát. Kardját magához szorította, nehogy egy fatörzsnek ütközzön. Szerencsére aljnövényzet nem volt. Loial nagy árnyékként követte. Annál többet nemigen látott belőle. Minden csupa holdárnyék és sötétség volt.

Hirtelen mintha átrendeződtek volna előtte a holdfényes és az árnyékos foltok. Mozdulatlanná dermedt, egy örökzöld egyenetlen törzsébe kapaszkodva. A földön domborodó homályos halmokból, takarókba burkolózott emberek lettek. Kicsit távolabb, nagyobb halmok. Alvó trallokok. A tüzet már kioltották. Egy faág odébb hajolt a szélben, holdsugár vetődött a tisztásra. Arany és ezüst csillant meg benne. A földön, félúton a két csoport között. Mintha megerősödött volna a fény, egy pillanatra tisztán látott. Alvó emberi alak hevert a csillogás közelében. De a pillantását nem a fekvő férfi tartotta fogva. A láda. A Kürt. És a tetején valami más. Piros villanás. A tőr! Miért tenné Fain...

Loial hatalmas keze takarta el a száját, az arca nagyobb részével együtt. Megfordult, az ogierre nézett. Loial jobbra mutatott, lassan, mintha attól tartana, a mozdulat elárulhatja őket.

Rand egy darabig semmit nem látott. Aztán, az egyik árnyék megmoccant. Alig tíz lépésnyire. Magas, testes árnyék, állatpofával. Elállt a lélegzete. Egy trallok. Felemelte az orrát, mintha szaglászna. Némelyik állatember szag alapján vadászik.

Egy pillanatra megremegett az űr. Aztán valaki mocorogni kezdett a táborban, és a trallok arra fordult.

Mozdulatlanná dermedt. Hagyta, hadd burkolja be az üresség nyugalma. Keze a kardján nyugodott. De nem is gondolt a fegyverre. Az űr volt minden. Lesz, ami lesz. Pislogás nélkül figyelte az őrt.

Az állatpofájú árny, egy ideig még figyelte az árnybarát tábort, majd, mint aki elégedett a látvánnyal, egy fa mellé gömbölyödött, a földre. Szinte azonnal durva, hasadó vászonéhoz hasonló hang hallatszott felőle. Ütemesen ismétlődött.

Loial a füléhez hajolt.

– Elaludt – suttogta hitetlenkedve.

Bólintott. Tam mondta, hogy a trallokok lusták. A gyilkolás kivételével minden tennivalójukat hajlamosak hamar abbahagyni, ha nem hajtja őket a félelem. Visszafordult a tábor felé.

A tisztáson minden újra mozdulatlan és csöndes volt. A ládára már nem sütött rá a holdsugár, de most már tudta, melyik árnyék az. Ott látta a lelki szemei előtt is. Az űrön túl lebegett, aranyosan, ezüstösen csillogva a saidin izzásában. Valere Kürtje, és a tőr, amire Matnek oly égető szüksége van. Mindkettő szinte karnyújtásnyira. Selene arca úszott a láda mellé. Reggel követni kezdhetnék Fain csapatát. Megvárhatnák, amíg Ingtar utoléri őket. Már ha a nemes az árnybarátok nyomában van még egyáltalán, a szaglásza nélkül. Nem, ennél nem lesz jobb alkalom. Mindkettő itt van a keze ügyében. Selene pedig a hegyen várja.

Intett Loialnak, hogy kövesse, majd hasra vágta magát, és kúszva a láda felé indult. Hallotta az ogier fojtott nyögését, de le nem vette volna a szemét a célját jelző, sötét halomról.

Balra árnybarátok, jobbra trallokok feküdtek a közelében, de nem zavartatta magát. Tam egyszer olyan közel lopózott egy őzhöz, hogy az állat oldalára tudta tenni a kezét, mielőtt az ijedten elugrott volna. Saját szemével látta. És igyekezett tanulni tőle. Ez őrültség! A gondolat tompán, szinte elérhetetlenül suhant át az elméjén. Ez őrültség! Úgy látszik, kezdek megőrülni! De ez a belső hang erőtlen, fakó maradt. Mintha valaki más gondolatai lettek volna.

Lassan, csendesen, ahhoz a bizonyos árnyhoz kúszott. Kinyújtotta a kezét. Cikornyás arany díszítést érintett. Igen, ez bizony a Valere Kürtjét rejtő láda. De valami mást is érzett a tetején. A tőrt érintette meg. A tokjából kivonva, meztelen pengével hevert. Rémülten nyíltak tágra a szemei a sötétben. Eszébe jutott, mit tett Mattel. Gyorsan visszarántotta a kezét. Ijedtében még az űr is kavarogni kezdett benne.

A közelben alvó férfi felnyögött álmában, a pokrócát rángatta. Alig két lépésnyire feküdt. Mindenki más viszont, több hossznyira volt a ládától.

Hagyta, hogy az űr elnyelje a gondolatait, a félelmeit. A férfi nyugtalanul dünnyögött álmában, majd elcsendesedett.

Rand lassan újra a tőr felé közelítette a kezét. De meg nem érintette. Kezdetben még nem ártott Matnek. Legalábbis nem sokat, nem egyből.

Gyorsan felkapta, a derékszíja alá tűzte, majd elengedte. Mintha az, hogy minél rövidebb ideig ér hozzá a meztelen bőrével, segítene valamit. De lehet, hogy segít is. Mat pedig meghalna a tőr nélkül. Kellemetlenül tudatában volt, hogy ott feszül az öve alatt. Szinte lehúzta a súlya. De az űrben ez az érzés is épp olyan távoli maradt, mint a gondolatok. Hamarosan hozzá is szokott.

Most már csak még egy pillanatot vesztegetett arra, hogy az árnyborította ládára meredjen – a Kürt ott kell legyen, benne, de nem tudta, hogyan nyílik, felemelni pedig, egymaga nem volt képes – majd körbenézett. Loialt kereste. Az ogier nem messze mögötte guggolt. Súlyos feje ide-oda forgott. Próbálta egyszerre szemmel tartani az árnybarátokat és trallokokat. Még így, a sötétben is látszott, hogy a szemei akkorára nyíltak, amekkorára egyáltalán lehetséges. A holdfényben teáscsésze nagyságúnak tűntek. Rand odanyúlt, megfogta a kezét.

Az ogier összerezzent, levegőért kapott. Rand az ajka elé tett ujjal intette csendre, majd a ládára húzta Loial kezét, és mutogatva jelezte, emelje fel. Loial egy ideig csak nézte. Ott, az éjszaka kellős közepén, árnybarátokkal és trallokokkal körbevéve, egy örökkévalóságnak tűnt. Pedig nem lehetett több, mint néhány szívdobbanás. Majd lassan, az arany láda köré fonta a karját, és felállt. Úgy látszott, mintha a legkisebb erőfeszítésébe sem kerülne a dolog.

Rand lassan elindult kifelé a táborból, az ogier mögött, végtelenül óvatosan. Még óvatosabban, mint ahogy bejött. Mindkét kezét a kardján tartotta. Éberen figyelte az alvó árnybarátokat, a trallokok mozdulatlan alakját. A földön heverő árnyékfoltok lassan kezdtek beleolvadni a sötétségbe, ahogy távolodtak. Már majdnem kiértünk. Sikerült!

A férfi, aki a láda közelében feküdt, hirtelen fojtott kiáltást hallatott, és felült. Aztán gyorsan talpra ugrott.

– Eltűnt! Ébresztő, ti piszkok! Eltűűűűűűnt!

Fain hangja. Rand még az űrben is megismerte. A többiek is feltápászkodtak. Árnybarátok és trallokok, egyaránt kiáltozva kérdezték, mi történt. Utóbbiak morogtak és acsarogtak is. Fain hangja bömböléssé erősödött.

– Tudom, hogy ott vagy, al'Thor! Elrejtőzöl előlem, de tudom, hogy itt vagy valahol! Keressétek meg! Keressétek meg! Al'Thooooor!

Mind az emberek, mind a trallokok szétszóródtak, a szélrózsa minden irányába.

Rand az űrbe burkolózva, nyugodtan távolodott tovább. A saidin, amiről a táborba hatolás közben szinte teljesen megfeledkezett, lüktetve hívogatta.

– Nem lát minket – suttogta halkan Loial. – Amint elérjük a lovakat...

Ekkor egy trallok ugrott eléjük a sötétből. Emberi arcán az orr és a száj helyén félelmetes sascsőr. Kaszaszerű kardja már suhogott is a levegőben.

Rand gondolkodás nélkül reagált. Eggyé olvadt a kard pengéjével. „A macska a falon táncol”. Az állatember üvöltve zuhant a földre, majd egy újabb üvöltés kíséretében meghalt.

– Fuss, Loial! – parancsolta. A saidin hívogatta. – Fuss! – Félig-meddig tudatában volt, hogy az ogier kissé nehézkesen, dülöngélve, vágtázni kezd. De igazából az előtte tornyosuló, újabb trallokra koncentrált. Ez vaddisznópofájú volt, agyaras. Fémtüskével kiegyensúlyozott fejű fejszéjét ütésre emelte.

Gyors, gördülékeny, szinte folyékony mozdulatokkal siklott a szörnyeteg és az ogier közé. A Kürtnek biztonságba kell jutnia. A közel két fejjel magasabb, és nála másfélszer szélesebb trallok, hangtalanul vicsorogva rontott rá. „Az udvaronc legyezi magát”. Ezúttal üvöltés sem volt. Hátrálva követte Loialt, az éjszakát fürkészve. A saidin énekelt neki. Oly édes volt a dala. A Hatalommal mindet el tudnám égetni. Hamuvá égethetném Faint, a csapatával együtt. Nem!

Két újabb trallok, farkas és kos, csillogó fogak és csavart szarvak. „Gyík a tüskebokorban”. A másodikkal fél térdre ereszkedve végzett. Ahogy elzuhant, majdnem súrolták a szarvai a vállát.

Könnyed mozdulattal állt talpra. A saidin dala csábítóan simogatta. Ezer selyemfonállal húzta. Mindet elhamvaszthatnám a Hatalommal. Nem. Nem! Akkor már inkább a halál. Ha meghalnék, legalább vége lenne.

Kisebb trallokcsoport tűnt föl előtte. Tétován keresgélték az ellenséget. Hárman voltak. Nem, négyen. Az egyik hirtelen rámutatott, majd felüvöltött. A többiek követték a példáját. Kórusban ordítva rontottak felé.

– Hát legyen vége – kiáltotta Rand, és feléjük rohant.

Egy pillanatra meglepetten lassítottak, de aztán mély, örömteli, vérszomjas torokhangon üvöltve gyorsítottak fel újra. Kardjukat, fejszéjüket sújtásra emelték. A saidin dalára táncolt közöttük. „A kolibri megcsókolja a mézrózsát”. Oly ravasz volt ez a dal, mindenét átjárta. „Macska a forró homokon”. A kard szinte saját életet élt a kezében, olyan sebesen és pontosan forgatta, mint eddig még soha. Vadul küzdött, mintha a gémes karddal a saidint is távol tarthatná magától. „A gém kitárja szárnyát”.

Meredten bámulta a körülötte heverő, mozdulatlan testeket.

– Akkor már inkább a halál – dünnyögte. Felnézett, vissza, a dombtető, a tábor felé. Ott van Fain, és a többi trallok. Túl sok, hogy megküzdhetne velük. Ha megpróbálná, nem élné túl. Tett egy lépést arrafelé. Majd még egyet.

– Rand, gyere már! – úszott felé az űrön át Loial hangos, aggodalmas suttogása. – Az élet és a Fény szerelmére, gyere már!

Lassan lehajolt, és gondosan letörölte a pengéjét az egyik trallok zekéjén. Majd szertartásos mozdulattal, mintha Lan figyelné, jól csinálja-e, a helyére tette a fegyvert.

– Rand!

Mint akinek semmi oka a sietségre, komótosan Loial után sétált, a lovakhoz. Az ogier a nyeregtáskájából előszedett zsinórokkal kötözte az arany ládát a nyergébe. A köpenyét alágyömöszölte, hogy ne billegjen annyira az ívelt felületen.

A saidin már nem énekelt. Most is ott volt az a gyomorfordító vibrálás, de visszább húzódott, mintha tényleg sikerült volna legyőznie. Meglepetten, tűnődve hagyta megszűnni az űrt.

– Azt hiszem, kezdek megőrülni – mondta. Hirtelen ráébredt, hol is vannak tulajdonképpen, visszanézett az árnybarátok tábora felé. Fél tucat irányból hallatszottak kiáltások és állati üvöltések. A kutatás hangjai, nem az üldözésé. Most még. Vörös hátára pattant.

– Néha a felét sem értem annak, amit mondasz – így Loial. – Ha mindenképpen meg akarsz őrülni, nem várhatnál legalább addig, amíg visszaérünk Selene úrhölgyhöz és Hurinhoz?

– Hogy lovagolsz így, ha azt a nyergedbe rakod?

– Majd futok! – Az ogier nyomban állta is a szavát, gyors kocogásba kezdett. Lovát a gyeplőjénél fogva húzta maga után. Rand követte.

Loial olyan gyors iramot diktált, amit a lovak még épp a leggyorsabb ügetésben tudtak tartani. Ha csak egy kicsit is gyorsít, már vágtába kellett volna ugraniuk. Biztos volt benne, hogy az ogier nem fogja sokáig bírni, de az nem lassított. Ahogy így elnézte, talán mégsem csak hencegés volt, amikor azt mondta, hogy egyszer lefutott egy lovat. Loial időnként hátranézett, nem követik-e őket, de az árnybarátok kiáltásai és a trallokok üvöltései egyre halkultak.

Még amikor meredekebb emelkedőre értek is, alig lassított valamit. Futva érkezett meg hegyoldalbeli táborhelyükre is. Épp csak lihegett egy kicsit.

– Megszerezted – ujjongta Selene, mikor meglátta a díszes ládát Loial nyergében. Újra a saját ruháját viselte. Randnek hófehérnek tűnt. – Tudtam, hogy helyesen fogsz dönteni. – Meg... megnézhetném?

– Nem követték, méltóságos uram? – kérdezte idegesen Hurin. Egy darabig áhítatosan bámulta a ládát, de aztán az éjszakára siklott a tekintete, lefelé nézett a hegyoldalon. – Ha igen, gyorsan el kell indulnunk.

– Szerintem nem jöttek utánunk. Menj a sziklapárkányra, nézd meg, látsz-e valamit – mondta, azzal leszállt a lováról. A szaglász sietve kaptatott föl a megfigyelőhelyük felé. – Nem tudom, hogyan kell kinyitni a ládát – fordult Selene felé. – És te, Loial?

Az ogier megrázta a fejét.

– Hadd nézzem csak... – Loial nyerge még egy Selene-hez hasonlóan nyúlánk nőnek is nagyon magasan volt. Kinyújtotta a kezét, végigfuttatta az ujjait a láda finoman kimunkált díszítésén. Egy nyomás, egy kattanás, és már fel is nyitotta a tetejét, majd meglökte, hogy kitáruljon.

Lábujjhegyre állt, hogy be tudja dugni a kezét a ládába, de Rand a válla fölött átnyúlva, kiemelte Valere Kürtjét. Látta már egyszer, de még nem érintette. Bár nagyon szép, nemes vonalú hangszer volt, nem látszott sem ősöregnek, sem nagy hatalmúnak. A csavart aranykürt csillogott a halvány fényben. Szája körül folyóírást formázó, ezüstberakás. A mutatóujjával megérintette a különös betűket. Szinte mintha magukba gyűjtötték volna a holdsugarakat.

– Tia mi aven Moridin isainde vadin – mondta Selene. – „A sír sem gátja hívásomnak.” Igen, még Sasszárny Arturnál is híresebb leszel. Ez már biztos.

– Shienarba viszem, Agelmar nagyúrnak. – Tar Valonba kellene juttatni, gondolta, de elegem van az aes sedai-okból. Majd Agelmar vagy Ingtar elviszi hozzájuk. Visszatette a Kürtöt a helyére. Ragyogott a holdfényben, szinte vonzotta az ember szemét.

– Ez őrültség – jelentette ki Selene.

Ettől a szótól összerezzent.

– Őrültség vagy sem, ezt fogom tenni. Mondtam már, hogy nem vágyom hírnévre. Az árnybarátok táborában egy pillanatig azt hittem, hogy igen. Egy ideig úgy gondoltam, olyasmikre vágyom... – Fény, olyan gyönyörű ez a lány. Egwene. Selene. Egyikükhöz sem vagyok méltó. – Mintha rámjött volna valami. – A saidin jött el értem, de elűztem egy karddal. Vagy talán ez is őrültség? Mély levegőt vett. – Valere Kürtjének Shienarban a helye. Vagy ha mégsem, Agelmar nagyúr tudni fogja, mit tegyünk vele.

Hurin visszatért a hegyről.

– Megint ott a tűz, Rand úr. Nagyobb, mint valaha. És mintha kiabálást hallottam volna. De mind lenn, a dombok közt. Nem hiszem, hogy a hegyekhez értek volna. Egyelőre.

– Félreértesz – így Selene. – Most már nem fordulhatsz vissza. Már elkötelezted magad. Az Árny barátai nem fognak egyszerűen elmenni, csak mert elvetted tőlük a Kürtöt. Eszük ágában sem lesz. Hacsak nem tudsz valamilyen módszert, amivel mindegyiket megölhetnéd, mostantól ők vadásznak majd rád, ahogy eddig ti rájuk.

– Nem!

Loialt és Hurint láthatóan meglepte Rand vehemens kitörése. Türelmesebb hangon folytatta:

– Nem tudok semmi ilyen módszert. Tőlem aztán akár örökké is élhetnének.

A lány haja hullámokat vetve táncolt, ahogy megrázta a fejét.

– Akkor viszont nem fordulhatsz vissza. Előre kell menned. Cairhien falai mögött biztonságban lennél, és sokkal hamarabb odaérhetsz, mint Shienarba. Hát ennyire taszít a gondolat, hogy még néhány napot a társaságomban kelljen töltened?

Rand elgondolkozva nézte a ládát. Selene társasága messze nem volt kellemetlen, de ha a közelében volt, mindig olyasmiken járt az esze, amiken nem lett volna szabad. Mindenesetre tény, hogy ha északra indulnak, fennáll a veszély, hogy Fainbe és követőibe ütköznek. És ha Ingtar továbbra is délre tart, márpedig miért ne tartana, akkor előbb-utóbb ő is Cairhienbe fog érni.

– Legyen Cairhien – egyezett bele. – De meg kell mutassad, merre laksz, Selene. Sosem jártam még Cairhienben. – Nyúlt, hogy becsukja a ládát.

– Hoztál valami mást is az Árny barátaitól? – kérdezte a lány. – Korábban valami tőrről is beszéltél.

Hogy mehetett ki a fejemből? Nyitva hagyta a ládát, kihúzta a tőrt az övéből. A meztelen penge ívelt volt, mint egy szarv. A keresztvasak arany kígyók. A markolatban akkora rubinkő villogott gonosz szemként a holdfényben, mint a hüvelykujja körme. Lett légyen bármilyen díszes, üljön rajta bármekkora rontás – márpedig ült, volt alkalma saját szemével látni a hatását –, látszólag semmiben nem különbözött egy közönséges késtől.

– Óvatosan – figyelmeztette Selene. – Meg ne vágd magad.

Rand belül megremegett. Ha már pusztán az veszélyes, ha magánál hordja az ember, nem akarta megtudni, mit tesz egy vágása.

– Shadar Logothból származik – mondta a többieknek. – Ha valaki sokáig magánál tartja, azt lassan eltorzítja. Velejéig megrontja. A tulajdonosán erőt vesz Shadar Logoth átka. És az, hacsak nem kap az illető aes sedai segítséget, végül megöli.

– Tehát ez Mat baja – mondta halkan Loial. – Még csak nem is sejtettem.

Hurin a tőrre meredt, és a zekéje elejébe törölte a kezeit. Nem tűnt túl boldognak.

– Egyikünknél sem lehet többet, mint feltétlenül muszáj – folytatta Rand. – Majd kitalálok valamit, hogyan vihetnénk...

– Veszélyes. – Selene úgy nézett a fegyverre, mintha valódiak lennének rajta a kígyók, és halálos mérgűek. – Dobd el. Hagyd itt. Vagy ásd el, ha nem szeretnéd, hogy megtalálja valaki. De szabadulj meg tőle.

– Matnek szüksége van rá – szögezte le határozottan ő.

– Túl veszélyes. Te magad mondtad.

– De neki szüksége van rá. Az am... az aes sedai azt mondta, meg fog halni nélküle. Kell ahhoz, hogy meggyógyíthassák. – Még van egy zsinór, amin rángathatják, de ez a tőr azt is elmetszi. Amíg meg nem szabadulok tőle, és a Kürttől, rajtam is van egy zsinórjuk. De én nem táncolok, akárhogy rángatják.

A ládába tette a fegyvert, a Kürt csavarulatába. Pont volt neki elég hely. Lecsukta a láda tetejét. Hangos kattanással zárult be.

– Ez majd megvéd minket tőle. – Remélte, hogy így lesz. Lan azt mondta, akkor kell a legmagabiztosabbnak látszani, amikor a legkevésbé az az ember.

– Igen, a láda biztosan leárnyékolja – mondta fagyosan Selene. – És most kihasználnám, ami még az éjszakából maradt, hogy végre aludjak valamit.

Rand megrázta a fejét.

– Túl közel vagyunk. Fain, sajnos, néha tudja, merre vagyok, úgy tűnik.

– Keresd az Egybeolvadást, ha félsz.

– Reggelre olyan messze akarok lenni az árnybarátoktól, amilyen messze csak el tudunk addigra jutni. Felnyergelem a kancád.

– Makacs! – Selene hangja dühös volt. Ennek ellenére, mikor ránézett, rögtön mosolyra görbült a szája. De a szeme hideg maradt. – Igaz, a makacs férfi a legjobb, amint... – Elhallgatott. Ez aggasztotta. A nők, úgy látszik, gyakran hagynak kimondatlanul dolgokat. És korlátozott tapasztalata alapján, általában abból lesz a legnagyobb baj, amit nem mondtak ki. A lány szótlanul nézte, ahogy fehér kancája hátára veti a nyerget, majd lehajol befűzni a hevedert.

– Gyűjtsd be őket! Jöjjön vissza mind! – vicsorgott Fain. A kecskepofájú trallok hátrahőkölt. A tűz, illetve most már jókora máglya, bevilágította a dombtetőt, vibráló árnyakat vetve. Emberi követői a lángok közelében kuporogtak, féltek kimenni a sötétbe, a trallokok közé. – Gyűjtsétek be őket, mindegyiket, amelyik még él, és ha valamelyik netán szökésen törné a fejét, tudja meg, hogy úgy fog járni, mint az. – A trallokra mutatott, amelyik először jött vissza a hírrel, hogy nem találják al'Thort. Még időnként beleharapott a saját vérétől lucskos földbe. Rángatódzó patái árkokat vájtak. – Induljatok – suttogta Fain. A kecskepofájú állatember futva tűnt el az éjszakában.

Megvetően nézett a többi emberre – Még hasznomra lehetnek azért – majd megfordult, és az éjszakába bámult, Rokonirtótőre felé. Ott van al'Thor, valahol a hegyek között. És nála van a Kürt. Ettől hangosan csikorgatta a fogát. Nem tudta, pontosan hol, de valami a hegyek felé vonzotta. Al'Thor felé. Ennyi még maradt a Sötét Úr... ajándékából. Mostanában nem is igen gondolt már rá, legalábbis próbált. Aztán, egyszer csak, miután eltűnt a Kürt – eltűnt! –, al'Thor újra ott volt, újra vonzotta, mint éhező kutyát a húsdarab.

– Nem. Nem vagyok többé kutya. Nem vagyok többé kutya! – Hallotta, ahogy a többiek nyugtalanul fészkelődnek a tűz körül, de nem törődött velük. – Megfizetsz azért, amit velem tettek, al'Thor! Az egész világ fizetni fog! – Őrülten kacagott bele az éjszakába. – Az egész világ fizetni fog!

Huszadik fejezet

Saidin

Rand egész éjszaka folyamatosan mozgásban tartotta a csapatot. Csak hajnalban álltak meg egy rövid időre, hogy pihentessék a lovakat. És hogy Loial is kifújhassa magát egy kicsit. Minthogy a nyergét a Valere Kürtjét rejtő láda foglalta el, az ogier végig hatalmas lova előtt sétált vagy kocogott. Egyszer sem panaszkodott, és nem lassította le őket. Valamikor az éjszaka folyamán, átlépték Cairhien határát.

– Szeretném újra látni – mondta Selene, mikor megálltak. Leszállt, majd Loial lovához sietett. Hosszú, vékony árnyékaik nyugat felé mutattak. A nap épp csak előbújt a láthatár mögül. – Vedd le nekem, alantin.

Loial nekiállt kikapcsolni a csatokat.

– Ne! – szólt rá Rand. Ő is lemászott Vörös nyergéből. – Loial, ne. – Az ogier hol rá nézett, hol Selene-re. Füle bizonytalanul rezgett, de elvette a kezét.

– Látni akarom a Kürtöt – mondta ellentmondást nem tűrő hangon Selene. Rand biztos volt benne, hogy nem idősebb nála, a lány azonban ebben a pillanatban, a hegyeknél is öregebbnek és hidegebbnek tűnt. Fellépése uralkodóibb volt, mint Morgase királynőé, legdölyfösebb hangulatában.

– Szerintem legjobb, ha a tőr leárnyékolva marad. Ki tudja, lehet, hogy nézni épp olyan veszélyes, mint megfogni. Maradjon csak ott, ahol van, amíg Mat kezébe nem tudom adni. Ő... ő majd elviszi az aes sedai-oknak. – És vajon milyen árat követelnek majd a meggyógyításáért? De hát nincs más választása. Némi bűntudata volt, amiért olyan felszabadultnak érezte magát, hogy legalább ő már végzett az aes sedai-okkal. Nekem nincs többé dolgom velük. Így vagy úgy, de végeztem velük.

– A tőr! Folyton csak azzal a tőrrel törődsz. Mondtam, hogy szabadulj meg tőle. Valere Kürtjére gondolj!

– Nem.

A lány odament hozzá. Csípője olyan lágyan, csábítóan ringott, hogy hirtelen, mintha a torkán akadt volna valami.

– Csak szeretném napfényben is látni. Még csak hozzá sem érek. Majd te tartod. Olyan látvány lenne, amit örökre az emlékezetembe véshetnék, ahogy ott állsz, a Kürttel a kezedben – mondta, és közben megfogta a kezét. Az érintésétől bizseregni kezdett a bőre, kiszáradt a szája.

Valami, amit az emlékezetébe véshetne... miután elváltak az útjaik... Rögtön visszacsukhatná a ládát, amint kivette a Kürtöt. Jó lenne a kezébe fogni nappal is, amikor jól láthatja.

Bár többet tudna a Sárkány Próféciáiról. Az egyetlen alkalommal, amikor egy részletet hallott belőlük, egy kereskedő testőrétől, még Emondmezőn, Nynaeve úgy a vállára vágott a férfinak egy partvisnyéllel, hogy az kettétört. Amit az alatt a rövid idő alatt hallott, abban nem esett szó a Kürtről.

Csak arról, hogy az aes sedai-ok majd megpróbálják elérni, hogy azt tegyem, amit ők akarnak. Selene még mindig várakozásteljesen csüggött a tekintetén. Olyan fiatal és gyönyörű volt az arca, hogy legszívesebben megcsókolta volna, annak ellenére, hogy éppen gyanakodni kezdett rá. Igaz, sosem látott még aes sedai-t úgy viselkedni, mint ő. Amellett, kifejezetten fiatalnak nézett ki, nem kortalannak. Egy korombeli lány nem lehet aes sedai. De...

– Selene – kérdezte halkan –, mondd, aes sedai vagy?

– Aes sedai! – tört ki undorodva a lány. Ellökte magától a kezét. – Aes sedai! Folyton ezt vágod hozzám! – Mély levegőt vett, megigazította a ruháját, mintha próbálná összeszedni magát. – Csak az vagyok, aki vagyok. És nem aes sedai! – azzal hűvös hallgatásba burkolózott, amitől még a reggeli napfény is dermesztőnek hatott.

Loial és Hurin igyekezett minél illedelmesebben viselni a helyzetet. Megkíséreltek beszélgetést kezdeményezni, és amikor Selene fagyos pillantással akasztotta a torkukon a szót, próbálták leplezni a zavarukat. Tovább lovagoltak.

Mire aznap este tábort vertek egy hegyi patak mellett, ami még hallal is ellátta őket vacsorára, Selene mintha valamelyest felengedett volna. Az ogierrel könyvekről csevegett, Hurinnal is újra barátságosan viselkedett.

Randhez viszont alig szólt, kivéve, ha a fiú szólította meg. Sem akkor este, sem másnap, amikor egyre magasabbra kapaszkodtak a hegyek között, amelyek csipkés tetejű, szürke kőfalakként magasodtak az út mindkét oldalán. De amikor csak a lányra nézett, az mindig őt figyelte, és mosolygott. Néha olyan mosollyal, amit, muszáj volt viszonoznia, néha viszont olyannal, aminek láttán megköszörülte a torkát, és olyasmik jutottak az eszébe, hogy elpirult. Máskor olyan rejtélyesen, mindent tudóan, ahogy Egwene is szokott néha. Ez az utóbbi fajta, mindig is bosszantotta – de legalább mosoly volt.

Egyszerűen kizárt, hogy aes sedai legyen.

Lassan lejteni kezdett az útjuk. Végül, amikor már a szürkület ígérete színezte vörösre az eget, a Rokonirtótőre éles meredélyei, végre egy dombság ívelt, lágy hajlatainak adták át a helyüket. A dombokon több volt a bozót, mint a fa, több a liget, mint az erdő. Út nem volt, csak egy keréknyom. Néha járhatott erre csak egy-egy szekér. Egyik-másik dombba teraszokat mélyítettek. A teraszokon dús gabonamezők. Ezen a késői órán már egyiken sem dolgozott senki. Az elszórtan álló tanyaházak egyike sem volt elég közel a dűlőhöz, hogy sok mindent meg lehetett volna állapítani róluk, azon kívül, hogy mind kőből épültek. Mire meglátták a falut, némelyik ablak már világított a közeledő éjszakára készülve.

– Ma éjszaka ágyban alszunk – jelentette ki Rand.

– Hát az bizony jól esne, Rand úr – nevetett Hurin. Loial egyetértően bólintott.

– Falusi fogadó – húzta fel az orrát Selene. – Kétségkívül jó piszkos, tele mosdatlan, sört vedelő férfiakkal. Miért ne alhatnánk most is a szabadban? Egész megszerettem a csillagos ég alatt éjszakázni.

– Ha Fain álmunkban törne ránk, mindjárt nem szeretnéd annyira – felelte Rand. – Ha lecsapna ránk a trallokjaival. A nyomomban van. A Kürtöt is vissza akarja kapni persze, de én vagyok az, akit meg tud találni. Mit gondolsz, miért őrködtünk olyan éberen az utóbbi éjszakákon?

– Ha Fain utolérne minket, majd elbánsz vele – felelte a lány hűvös, magabiztos hangon. – Különben is, a faluban is lehetnek árnybarátok.

– De még ha tudnák is, kik vagyunk, nem sokat tehetnek ellenünk ott, a többi falusi szeme láttára. Kivéve, ha úgy gondolod, hogy az egész falu árnybarát.

– És ha rájönnek, hogy nálad a Kürt? Ha te netán tényleg nem is vágynál a hírnévre, attól mások, még az utolsó paraszt is, mind szívesen álmodnak róla.

– Igaza van, Rand – vélte az ogier. – Attól félek, még akár egyszerű tanyasi gazdák is megpróbálhatnák elvenni.

– Akkor tekerd ki a pokrócodat, és burkold be vele a ládát. Tartsd letakarva. – Loial úgy is tett. Rand bólintott. Egyértelműen látszott, hogy a csíkos takaró alatt, valamilyen doboz vagy láda rejtőzik, de semmi nem utalt rá, hogy több lenne egyszerű utazóládánál. – Hölgyem, íme az ön ruhásládája – hajolt meg vigyorogva.

Selene hallgatással és kifürkészhetetlen arckifejezéssel fogadta az apró kis tréfát. Továbbindultak.

Alig tettek meg pár lépést, amikor balra megcsillantak valamin a lenyugvó nap sugarai. Valami nagyon. Valami hatalmas nagyon, a visszavert fény alapján. Kíváncsian fordította arrafelé a lovát.

– Uram? A falu? – jegyezte meg Hurin.

– Csak előbb megnézem ezt. – Fényesebb, mint a vízről visszaverődő napfény. Mi lehet az?

Annyira csak a csillogásra figyelt, hogy egész meglepődött, amikor Vörös hirtelen megállt. Már épp tovább akarta nógatni a pejt, amikor észrevette, hogy egy agyagos meredély peremén állnak, egy óriási gödör szélén. A domb nagy részét elhordták, legalább száz lépés mélységig. Sőt, bizonyára nem is csak egy domb tűnt el, amellett kétség kívül, jó pár szántóföld is az ásatás áldozatává vált. Ugyanis a mélyedés, legalább tízszer olyan széles és hosszú volt, mint amilyen mély. Az alján emberek mozogtak, úgy egy tucatnyi. Éppen tábortüzet raktak. Ott lent már erősen sötétedett. Itt-ott páncélon csillant meg köztük a fény, és mindannyian kardot viseltek. De ő alig pillantott rájuk.

A verem agyagfenekéből gigantikus, kristálygömböt tartó kéz állt ki ferdén. A gömb volt az, ami olyan erővel verte vissza a lenyugvó nap fényét. Tátott szájjal bámult, mekkora. A sima golyó – valahogy biztos volt benne, hogy még csak egy karcolás sem csúfítja a felületét – legalább húsz lépés átmérőjű volt.

Kicsit távolabb egy, a kézzel arányban álló méretű kőarcot is szabaddá tettek. Egy szakállas férfi arcát. Karját, a mögötte álló hosszú évezredek méltóságával nyújtotta az ég felé. Óriási arcvonásai bölcsességet és tudást sugároztak.

Elméjében létrejött az űr, kéretlenül. Mégis, egyetlen pillanat alatt ott volt, teljes nagyságában. Közepén a saidin világított hívogatóan. Olyannyira lekötötte az arc és a kéz, hogy mindezt még csak észre sem vette. Egyszer hallott egy hajóskapitányt, egy óriási, kristálygömböt fogó kézről beszélni. Bayle Domon azt állította, Tremalking szigetén mered elő, egy dombból.

– Ez veszélyes – mondta Selene. – Gyere innen, Rand.

– Biztos találok egy utat, amin le lehet jutni – felelte szórakozottan. A saidin énekelt neki. A gömb fehéren világított a lenyugvó nap sugaraiban. Úgy tűnt, mintha a kristály mélyén a saidin dalának ritmusára kavarogna és táncolna a fény. Nem is értette, hogy a gödör mélyén lévők, ezt hogy nem vehetik észre.

Selene mellé lovagolt, megfogta a karját.

– Légy szíves, Rand, el kell innen jönnöd.

Csodálkozva nézett a lány kezére, majd végigfutott a pillantása a karján. Végül eljutott az arcáig. Úgy látszott, őszintén aggódik, talán még fél is.

– Ha nem is szakad be a lovaink alatt a meredély, és nem törjük ki a nyakunkat, azok az emberek ott őrök, márpedig ritkán őriztetnek fegyveresekkel olyasmit, amit aztán hagynának, hogy minden arra járó megnézzen. Ha valami nemesúr őrei börtönbe dugnak, hiába menekültél meg Fain elől. Gyere innen.

Hirtelen rájött, hogy körbevette az űr. Távoli gondolat volt, valahol az elméje szélén siklott át. A saidin énekelt, a gömb lüktetett. Oda sem nézve is érezte, hogy ott van. Ha ő is énekelné a saidin dalát, az az óriási kőarc kinyitná a száját, és vele énekelne, gondolta. Vele és a saidinnal. Eggyé válnának.

– Rand, kérlek. Veled megyek a faluba. Nem is említem többé a Kürtöt. Csak gyere már innen!

Elengedte az űrt... csakhogy az nem tűnt el. A saidin szerelmesen dudorászott, a gömbben szívdobogásszerűen lüktetett a fény. A saját szíve ritmusára. Loial, Hurin és Selene mind őt nézték. A kristályból áradó fenséges ragyogást mintha észre sem vették volna. Megpróbált erővel kiszakadni az űrből. De mintha grániton át akarta volna kiásni magát. Az űrben lebegett, de ez az üresség valahogy kemény volt, mint a kő. A saidin dala, a gömb dala a csontjaiban zümmögött. Elszántan ellenállt. Nem volt hajlandó megadni magát. Tudata legmélyére nyúlt erőtartalékokért... nem fogok...

– Rand. – Már nem is tudta, kinek a hangját hallja.

...elérte lénye középpontját, személyiségének magját...

...nem és nem...

– Rand.

A dal megtöltötte, elöntötte az űrt.

...követ ért, amit egy könyörtelen nap hevített, egy kegyetlen éjszaka fagya dermesztett...

...nem...

Fény töltötte csordultig, vakította meg.

– Míg eltűnik az árnyék – dünnyögte –, míg elfogy a víz...

Hatalom áradt belé. Eggyé vált a gömbbel.

– ...vicsorogva megyünk az Árnyékba...

Övé volt a hatalom. Övé volt a Hatalom.

– ...hogy a Szemfényvesztő szemébe köphessünk...

Ennyi Hatalommal szétzúzhatná a világot.

– ...a Végső Napon! – Ezt már kiáltotta. Egy csapásra eltűnt az űr. Vöröst megijesztette az ordítása, megpördült. Csakhogy ettől megindult a lába alatt az agyag, földdarabok záporoztak a gödörbe. A nagydarab hátas térdre esett. Rand előrehajolt, rövidre fogta a kantárt. Vörösnek így sikerült biztonságos talajra kapaszkodnia.

Mind őt nézték. Selene, Hurin, Loial. Mindhárman.

– Mi történt? – kérdezte Rand. Az űr... Megfogta a homlokát. Az űr nem akart eloszlani, amikor elengedte, a saidin izzása egyre erősebb lett, és... többre nem emlékezett. Saidin. – Hideg futkározott a hátán. – Csináltam... csináltam valamit? – Összeráncolta a szemöldökét, próbált visszaemlékezni, mi történt. – Mondtam valamit?

– Csak ültél itt mozdulatlanul, mint egy kőszobor – felelte Loial. – És csak dünnyögtél, akármit mondtunk neked. Egy szót sem értettem belőle, amíg azt nem kiáltottad, hogy „napon!”, de olyan hangosan, hogy a halottak is felébredtek volna tőle. A lovad majdnem le is vetette magát miatta a mélybe. Beteg vagy? Minden nappal egyre furcsábban viselkedsz.

– Nem vagyok beteg – csattant fel, majd barátságosabb hangon folytatta. – Jól vagyok. – Selene bizalmatlanul figyelte.

A gödörből kiáltások hallatszottak, de nem értette, mit mondanak.

– Rand úr – szólalt meg Hurin –, attól félek, azok az őrök ott lent végül csak észrevettek bennünket. Ha tudnak felfelé vezető utat, bármelyik percben itt lehetnek.

– Igen – értett egyet Selene is –, menjünk már innen, minél gyorsabban.

Rand még egyszer az ásatásra pillantott, majd gyorsan elfordult. Az óriási kristályban most már csak a lenyugvó nap fénye tükröződött, de nem mert ránézni. Szinte emlékezni vélt... valamire a gömbbel kapcsolatban.

– Hát, nem látom okát, miért kellene bevárnunk őket. Végül is nem csináltunk semmit. Menjünk, keressünk egy fogadót. – A falu felé fordította Vöröst. Hamarosan maguk mögött hagyták a gödröt és a kiabáló őröket.

Tremonsien, mint oly sok település, egy dombtetőre épült. Ebbe a dombba azonban, a többihez hasonlóan, amelyek között az utóbbi órában haladtak, teraszokat mélyítettek. Utóbbiak szélén kőfalak tartották a helyén a termőföldet. Szögletes házak álltak a precízen kijelölt földdarabokon. Mindegyik mögött mértani pontossággal tervezett kert. Egyenes utcák keresztezték egymást pontosan derékszögben. Persze némelyik útnak, muszáj volt követnie a domb görbületét, de a falu építői mintha ilyenkor is csak kelletlenül engedtek volna a szükségszerűségnek.

A lakosok, ennek ellenére eléggé nyíltnak és barátságosnak tűntek. Akik utolsó, napi elintéznivalóik után siettek az utcán, mind megálltak, és bólintottak, mikor egymás közelébe értek. Kis termetű emberek voltak – a legmagasabb is csak Rand válláig ért, de legtöbbjük még Hurinnál is alacsonyabb volt –, barna szeműek, fakó bőrűek. Arcuk keskeny. Mind sötét ruhákat viselt, egy-kettő kivételével, akiknek színes csíkok húzódtak keresztbe a mellükön. Fövő étel szaga – és az ő orrának különös fűszereké – terjengett a levegőben, bár jó néhány gazdasszony még a háza ajtajában állva beszélgetett a szomszédaival. Az ajtók középen ketté voltak osztva, így a felső felük nyitva állhatott, míg az alsó csukva. Az újonnan érkezetteket kíváncsian méregették, nem mutatták jelét, hogy ellenségesek lennének. Némelyikük kicsit tovább meredt Loialra – egy ogier, amint egy akkora ló mellett sétál, mint egy dhurran csődör –, de egyikük sem többel, mint egy szívdobbanásnyival.

A fogadó a domb legtetején állt. Kőből épült, mint az összes többi ház. Könnyű volt felismerni a széles bejárata fölött lógó, festett cégérről. A Kilenc Gyűrű. Rand mosolyogva lendült ki a nyeregből, majd az egyik lókikötő oszlopra hurkolta Vörös kantárját. A „Kilenc Gyűrű” gyerekkorában egyik kedvenc kalandos története volt. Jobban belegondolva, még mindig.

Selene továbbra is idegesnek tűnt, mikor lesegítette a nyeregből.

– Jól vagy? – kérdezte a lányt. – Ugye, nem ijesztettelek meg, ott a gödörnél? Ne félj, Vörös és én sosem esünk csak úgy bele egy szakadékba. – Megint eltöprengett, mi történhetett valójában.

– Megrémítettél – felelte a lány elszorult torokkal. – Pedig engem nem könnyű megijeszteni. Meg is ölhetted volna magad, megölhetted volna a... – Megigazgatta a ruháját. – Menjünk el innen, együtt, most rögtön. Hozd a Kürtöt, és én örökre melletted maradok. Gondold meg. Én melletted leszek, a Kürt pedig a kezedben. És ez még csak a kezdet lesz. Megígérem. Mit kívánhatnál még?

Rand megrázta a fejét.

– Nem lehet, Selene. A Kürt... – Körülnézett. Az utca túloldalán egy ember nézett ki a háza ablakán. Majd behúzta a függönyt. Az utcát lassan sötétbe borította az este. Most már senkit nem látott a szabad ég alatt, csak Loialt és Hurint. – A Kürt nem az enyém. Hisz már mondtam.

A lány hátat fordított neki, fehér köpenye falként választotta el őket.

Huszonegyedik fejezet

A kilenc gyűrű

Rand arra számított, a nagyterem üres lesz, minthogy csaknem vacsoraidő volt már. Ennek ellenére az egyik asztal köré féltucatnyian is zsúfolódtak, sörrel teli, fedeles bőrkupáik között kockáztak. Egy másiknál egyetlen vendég ült, előtte étel. A kockázóknál nem volt fegyver, és páncél sem volt rajtuk, csak egyszerű sötétkék zeke és nadrág, de volt valami a testtartásukban, mozgásukban, ami elárulta, hogy katonák. A magányos férfira tévedt a pillantása. Tiszt. Hosszú csizmája szára visszahajtva, kardja az asztalnak támasztva, a széke mellett. Kék zekéje mellrészét egyetlen, hosszú piros csík szelte át, és egy sárga. A feje elülső része kopaszra borotválva. Hátul viszont hosszúra növesztette fekete haját. A katonáké ezzel szemben rövidre volt vágva, és mintha mindegyik nyírásánál ugyanazt a tálat használták volna. Mind a heten feléjük fordultak, amikor beléptek.

A fogadós hosszú orrú, szikár nő volt. A haja őszült, de mintha még a ráncai is a mosolya részét képezték volna. Rögtön serényen eléjük sietett, kezét makulátlan fehér kötényébe törölgette.

– Jó estét kívánok – kezdte a nő; közben gyorsan felmérte Rand aranyhímzésű, piros zekéjét, és Selene elegáns fehér ruháját –, méltóságos uram, nagyságos asszonyom. Maglin Madwen a nevem, uram. Legyenek üdvözölve a Kilenc Gyűrűben. És egy ogier. Nem sokan járnak erre a fajtádból, ogier barátom. Stedding Tsofuból jöttél?

Loialnak, bár tele volt a keze a ládával, sikerült kissé nehézkes félmeghajlást produkálnia.

– Nem, jó fogadós asszonyság. A másik irányból jövök, a Határvidékről.

– A Határvidékről, azt mondod. Hát jó. És ön, méltóságos uram? Bocsásson meg, amiért megkérdezem, de nem úgy néz ki, mint egy határvidéki, ha megbocsát.

– Én a Folyóközből származom, Madwen asszonyság. Andorból. – Selene-re lesett. A lány tudomást sem vett a létezéséről. Mereven előre szegezett pillantása alapján, tőle még a fogadó és a benne lévők is, akár mintha ott sem lettek volna. – Selene úrhölgy cairhieni, a fővárosból. Én pedig andori.

– Ha ön mondja, uram – Madwen asszonyság szeme a kardja felé villant. A markolaton és a hüvelyen jól látszottak a bronz gémek. Egy pillanatra elkomorult, de rögtön újra mosolyogni kezdett. – Bizonyára vacsorát kíván magának és gyönyörű hölgyének, meg persze a kíséretének. És szobákat, teszem fel. Intézkedem, hogy a lovász gondoskodjon a lovaikról. Hadd ajánljak egy jó asztalt. Erre tessék. Épp fő a finom sertéspörkölt édes paprikával. Gondolom, Valere Kürtjére vadásznak, uram, ön és a hölgye?

Rand, aki eddig türelmesen hallgatta, és követte az általa választott asztal felé, erre megbotlott.

– Nem! Ezt meg honnan vette?

– Nem akartam én megsérteni, uram. Az utóbbi hónapban két kürtvadász is járt már nálunk, mindkettő szépen kifényesítve-cicomázva, hogy hősöknek látsszanak. Természetesen, eszemben sincs önről is bármi ilyesmit állítani, uram. Egyébként nemigen jönnek erre idegenek, csak kereskedők a fővárosból, tölgyfát és árpát venni. Persze nem hinném, hogy elindult volna már a Vadászat Illianból, de néhányan talán úgy gondolják, nincs szükségük az áldásra, úgyhogy kihagyják, ezzel megelőzve a többieket.

– Nem a Kürtöt keressük, asszonyság – Rand vigyázott, hogy még csak ne is nézzen a Loial cipelte ládára. Szerencsére, a színes csíkos takaró és az ogier vastag karjai mögül nem látszott ki az arany. – Mi aztán nem. Mi a főváros felé tartunk.

– Ha ön mondja, uram. Bocsásson meg, hogy megkérdezem, de biztos, hogy jól van a hölgye?

Selene ránézett, és először szólalt meg.

– Nagyon is jól vagyok. – A hangjától olyan fagyos lett a légkör, hogy egy darabig senki sem tudott megszólalni.

– Maga nem cairhieni, Madwen asszonyság – jelentette ki hirtelen Hurin. Rand batyujával és mindhármuk nyeregtáskáival megpakolva, úgy nézett ki, mint egy két lábon járó poggyászkocsi. – Már meg ne sértődjön, de nem olyan a kiejtése.

A fogadósnő felvonta a szemöldökét, Randre pillantott, majd elvigyorodott.

– Gondolhattam volna, hogy ön hagyja szabadon beszélni az emberét. De már úgy megszoktam... – Most a tiszt felé vágott a tekintete. Utóbbi, időközben újra csak az ételére figyelt. – Fény, dehogy vagyok én cairhieni. De azzal vert meg a sors, hogy hozzámentem egyhez. Huszonhárom évig éltem vele, aztán, amikor meghalt nekem – a Fény ragyogjon rá –, már készültem volna visszamenni Lugardba. De ő nevetett utoljára, az ám! Rám hagyta a fogadót, a pénzét viszont a bátyjára, pedig biztos voltam benne, hogy fordítva fogja. Fondorlatos volt és ravasz, az én Barinom, mint minden férfi, akit valaha ismertem. Persze a cairhieniek a legfondorlatosabbak. Foglaljanak helyet, uram. Hölgyem?

Mikor Hurin is az asztalukhoz ült, a fogadósnő meglepetten pislogott – úgy látszik, az ogier, az egy dolog, de Hurin egyértelműen szolga volt a szemében. Újabb gyors pillantást vetett Randre, majd gyorsan a konyhába sietett. Hamarosan felszolgálólányok érkeztek az ételükkel. Folyamatosan kuncogtak, és jól megbámulták a nemesurat, a nemeshölgyet, és az ogiert, amíg Madwen asszonyság vissza nem zavarta őket a konyhába.

Rand eleinte kétkedőn bámulta az ételt. A sertéshúst apró darabkákra vágták, hosszú, sárga paprikacsíkokkal és borsóval keverték össze, no meg még egy pár fajta zöldséggel és egyéb valamivel, amiket nem ismert. Mindez valamiféle átlátszó, sűrű szószban. Illata egyszerre volt édes és csípős. Selene csak kotorászott a tányérján, Loial viszont jóízűen falt.

Hurin Randre vigyorgott a villája fölött.

– Furcsán fűszerezik az ételüket ezek a cairhieniek, de azért nem rossz.

– Ne félj, nem harap – tette hozzá Loial.

Rand némi habozás után bekapott egy falatot. Majdnem elállt a lélegzete. Az íze épp olyan volt, mint a szaga, egyszerre édes és csípős. A sertéshús kívül ropogós volt, belül omlós. Vagy tucatnyi íz, fűszer harmonizált és alkotott kontrasztot az ételben. Semmihez nem volt hasonlító, amit életében a szájába vett. Egyszerűen csodálatos volt. Kitakarította a tányérját, és amikor Madwen asszonyság visszatért a felszolgálólányokkal, hogy leszedje az asztalt, majdnem ő is kért még, mint Loial. Selene tányérja még félig sem ürült ki, a lány ennek ellenére intett az egyik felszolgálónak, hogy vigye el.

– Örömmel, ogier barátom – mosolygott a fogadósnő. – A te fajtádnak bizony jó sok étel kell, míg megtelik a gyomra. Catrine, hozz még egy adagot. De szedd a lábad. – Az egyik lány eliszkolt. Madwen asszonyság most Rand felé irányította a mosolyát. – Uram, volt egy emberem, aki bitternen játszott, de feleségül vette az egyik tanyasi lányt, úgyhogy, most már csak a gyeplőt pengetheti az eke mögött. Nem tudtam nem észrevenni azt a leginkább furulyatoknak kinéző valamit, ami az embere batyujából áll ki. Minthogy a saját zenészem itt hagyott, megengedné, hogy az embere egy kis zenével ajándékozzon meg bennünket?

Hurin láthatóan zavarba jött.

– Ő nem tud játszani, – magyarázta Rand. – Csak én.

A nő megint pislogott. Ezek szerint a nemesurak nem szoktak furulyázni tudni, legalábbis Cairhienben nem.

– Visszavonom a kérésem, uram. Fény lássa lelkem, biztosíthatom, hogy nem akartam megsérteni. Sosem kérném egy ilyen tiszteletre méltó személytől, mint ön, hogy a nagytermemben játsszon.

Rand csak egy pillanatig habozott. Olyan régen gyakorolt már egy kicsit a furulyával, a kard helyett. És a zsebében lapuló pénzérmék nem tartanak örökké. Amint megszabadul agyoncicomázott ruháitól – azaz, amint átadta Ingtarnak a Kürtöt, Matnek pedig a tőrt –, újra szüksége lesz a furulyára, hogy megkeresse a vacsorára valót, amíg olyan hely után kutat, ahol biztonságban elrejtőzhet az aes sedai-ok elől. És magam elől? Valami igenis történt ott a gödör szélén. De mi?

– Ugyan, én nem bánom – mondta. – Hurin, add ide a tokot. Csak húzd ki. – A mutatványos köpenyt jobb, ha nem teszi közszemlére. Már így is épp elég, ki nem mondott kérdés csillogott Madwen asszonyság szemében.

Az ezüsttel kivert arany hangszer éppenséggel elment egy nemesúr kedvenc játékszerének. Már ha van egyáltalán olyan vidék, ahol nemesek is szoktak furulyázni. A jobb tenyerébe égett gém nem zavarta a játékban. Selene gyógykenőcse olyan hatékonynak bizonyult, hogy már nem is igen gondolt a bélyegre, ha nem látta. Most viszont igen, ezért önkéntelenül is a „Száll a gém”-et kezdte játszani.

Hurin ütemesen bólogatott a zenére, Loial pedig az asztalon dobolt vaskos mutatóujjával. Selene úgy nézett Randre, mintha azon tűnődne, ki is ő valójában. Nem vagyok nemes, hölgyem. Csak egyszerű juhász. De néha fogadókban furulyázom. A katonák viszont abbahagyták a beszélgetést, a dalt hallgatták. A tiszt, aki időközben olvasni kezdett, becsukta a könyve fa borítóját. Selene rezzenéstelen tekintete makacs szikrát csiholt Randben. Szándékosan került minden dalt, ami esetleg egy palotában vagy egy nemes uradalmi házában is odaillő lenne. Eljátszotta a „Csak egy vödör víz”-et, „A hervadt folyóközi levél”-t, az „Öreg Jak felmászott a fára”-t, és a „Priket gazda pipája”-t. Utóbbit, a hat katona harsány énekléssel kísérte, bár a szöveg más volt, mint ahogy ő ismerte.

Az Iralellhez lovagolánk

Hogy lássuk, mily erőt küld Tear.

Felálltunk a folyó partján

Hátunkban a hajnalpír

Lovasaik: sötét tenger,

Zászlóik: vad áradat.

De mi megvédtünk, Iralell

Tartottuk a partodat.

Úgy ám, tartottuk

Biza, tartottuk

Tartottuk a partodat

És megtört az áradat.

Nem ez volt az első alkalom, mikor rá kellett jönnie, hogy ugyanahhoz a dalhoz egy másik vidéken más szöveg, más cím tartozik. Gyakran még ugyanazon vidék két falujában is teljesen eltérő lehet a vers. Kísérte őket, amíg abba nem hagyták. Akkor egymás hátát csapkodták, és durva megjegyzéseket tettek egymás énekhangjára.

Mikor leengedte a furulyát, a tiszt felállt, és heves kézmozdulatot tett. A katonák azonnal elhallgattak, torkukon akadt a nevetés. Hátralökték a széküket, mellükhöz szorított kézzel hajoltak meg a tiszt – és Rand – felé, majd távoztak. Hátra sem néztek többé.

A tiszt Rand asztalához jött, és szívére tett kézzel meghajolt. Úgy tűnt, feje borotvált elülső felét fehér porral szórta be.

– Kegyelem önnel, uram. Remélem, nem zavarták az énekükkel. Közönséges fajta, de biztosíthatom, nem akarták megsérteni. Aldrin Caldevwin vagyok, uram. Százados, Őfelsége szolgálatában, a Fény ragyogjon rá. – Rand kardjára tévedt a szeme. Rand valamiért úgy érezte, Caldevwin már akkor észrevehette rajta a gémeket, mikor beléptek.

– Nem sértettek meg.

A tiszt kiejtése Moiraine-ére emlékeztette. Precíz, tökéletesen formált szavak. Vajon tényleg egyszerűen hagyta, hadd menjek az utamra? Vagy most is követ? Vagy ha nem, hát vár rám valahol.

– Foglaljon helyet, százados. Kérem.

Caldevwin odahúzott egy széket egy másik asztaltól.

– Ha megenged egy kérdést, százados, nem látott errefelé más idegeneket az utóbbi időben? Például egy alacsony és karcsú hölgyet, meg egy kék szemű harcost. Magas, és néha a hátán hordja a kardját.

– Egyáltalán nem láttam idegeneket – felelte a katonatiszt. Merev, kihúzott háttal ereszkedett a székére. – Már ön és a hölgye kivételével, uram. Errefelé ritkán járnak nemesek. – Loialra villant a szeme, egy pillanatra összébb húzta a szemöldökét. Hurinnal nem is törődött, szolgának vette.

– Csak kérdeztem.

– A Fényre, uram, nem akarom megsérteni, de hallhatnám a nevét? Olyan ritkák nálunk az idegenek, hogy mostanában azon veszem észre magam, mindet szeretném megismerni.

Rand megmondta – nemesi címet nem vallott a magáénak, de a tisztnek ez, úgy látszott, nem tűnt föl –, majd, mint a fogadósnőnek is, hozzátette:

– Az andori Folyóközből.

– Hát az egy csodálatos vidék, úgy hallottam, Rand úr – szólíthatom így? –, és igen jófajta emberek lehetnek az andoriak. Egyetlen cairhieni sem viselt még ilyen fiatalon kardmester pengét, mint ön. Egyszer találkoztam már néhány andorival, köztük a Királynő Gárdája kapitány-tábornokával is. De a nevére nem emlékszem, micsoda szégyen. Talán ha lenne olyan kedves, és kisegítene?

Randet idegesítették a háttérben tevékenykedő cselédek, akik söprögetni kezdtek, az asztalokat törölgették. Caldevwin látszólag csak beszélgetni akart, de volt a tekintetében valami vizslató.

– Gareth Bryne – felelte.

– Hát persze. Meglepő, hogy egy ilyen fiatalemberre, mint ő, ekkora felelősséget bízzanak.

– Amennyi ősz szál Gareth Bryne hajában van, akár az ön apja is lehetne, százados – mondta türelmesen.

– Bocsásson meg, Rand úr. Azt akartam mondani, hogy fiatalon kapta ezt a megbízást. – Caldevwin Selene felé fordult. Egy darabig csak bámult. Végül megrázta magát, mintha transzból szakadna ki. – Bocsásson meg, amiért így néztem önre, hölgyem, de hát a Kegyelem bizony igencsak bőkezűen osztott önnek a szépségből. Elárulná, milyen néven emlékezhetek az ön csodaszép ábrázatára?

Selene már épp nyitotta volna a száját, mikor az egyik felszolgálólány felsikoltott, és eldobta a lámpát, amit épp egy polcról vett le. Kifröccsent belőle az olaj, és a tócsa lángra kapott. Rand felugrott, akárcsak mindenki más, aki az asztalánál ült, de mielőtt bármelyikük elindulhatott volna, előkerült Madwen asszonyság. A lánnyal vállvetve eloltották a tüzet, a kötényükkel.

– Mondtam már, hogy legyél óvatosabb – csattant fel az asszony, most már koromfoltos kötényét a lány orra alatt rázva. – Még leégeted a fogadót, aztán bennégsz magad is.

A lány láthatólag közel állt hozzá, hogy elbőgje magát.

– De hát én óvatos voltam, asszonyom, de úgy megfájdult a karom.

Madwen asszony égnek rázta a kezét.

– Mindig találsz valami kifogást, de azért mégiscsak több tányért törsz, mint akárki más. Ááá, na mindegy. Takarítsd föl. De meg ne égesd magad. – Rand és társai felé fordult. – Remélem, nem bántja önöket a dolog. Igazából persze nem gyújtaná ő föl a fogadót. A tányérokkal kicsit rosszul bánik, mikor valamelyik fiatal fickóról álmodozik éppen, de eddig a lámpákkal még sosem ügyetlenkedett.

– Szeretném, ha megmutatnák a szobámat. Mégsem érzem jól magam – Selene lassan, akadozva beszélt, mintha attól félne, bármelyik pillanatban felfordulhat a gyomra, ennek ellenére most is olyan nyugodt és magabiztos volt a hangja, mint mindig. – Az út, aztán meg ez a tűz.

– Hát persze, hát persze, hölgyem – kotkodácsolt a fogadósnő, mint egy tyúkanyó. – Van egy nagyon szép szobám önnek és az urának. Ne hívassam Caredwain anyát? Nagyszerűen ért a nyugtató füvekhez.

– Nem – csattant fel Selene. – És külön szobát szeretnék.

Madwen asszonyság Randre pillantott, de a következő pillanatban máris előzékenyen hajlongva vezette Selene-t a lépcső felé.

– Ahogy kívánja, hölgyem. Lidan, légy oly jó, hozzad a hölgy holmiját. Most rögtön.

Az egyik cselédlány Hurinhoz szaladt, átvette Selene nyeregtáskáját. A három nő hamarosan eltűnt a lépcsőforduló mögött; Selene egyenes háttal, felhúzott orral, szó nélkül tartott a másik kettővel.

Caldevwin, amíg látszottak, csak nézte őket. Aztán megint megrázta magát. Megvárta, amíg Rand helyet foglal, mielőtt maga is visszaült.

– Bocsásson meg, Rand uram, amiért úgy megbámultam a hölgyét, de hát bizony a Kegyelem igencsak kegyes volt önnel, amikor megáldotta vele. Nem akartam megsérteni.

– Semmi baj – így Rand. Vajon minden férfi úgy érzi magát, mint ő, mikor Selene-re néz? – Miközben a falu felé lovagoltunk, egy hatalmas gömböt láttam. Úgy nézett ki, kristályból van. Mi az?

A cairhieni összehúzta a szemét.

– Az a szobor része, uram – felelte elgondolkozva. Loial felé villant a szeme; egy pillanatra úgy látszott, mintha valami új tényezőt mérlegelne, ami eddig nem jutott eszébe.

– Szobor? Igaz, láttam egy kezet, meg egy arcot. De akkor óriásinak kell lennie.

– Az is, uram. És öreg. – Szünetet tartott. – A Legendák Korából. Legalábbis én úgy hallottam.

Rand megborzongott. A Legendák Korából, mikor az Egyetlen Hatalom használata széles körben elterjedt volt, ha a történeteknek hinni lehet. Mi történt a gödörnél? Valami történt, tudom.

– A Legendák Kora – így Loial. – Igen, csak abból lehet. Soha azóta nem alkottak semmi ilyen gigantikusat. De bizony szép munka lesz kiásni, százados.

Hurin szótlanul üldögélt, mintha nemcsak nem figyelne, de még ott sem lenne.

Caldevwin kelletlenül bólintott.

– Ötszáz munkásom van egy táborban az ásatáson túl, de még így is ősz lesz, mire az egész a felszínre kerül. Mind Kapuntúlból vannak. A munkám felerészt abból áll, hogy ne engedjem nekik ellustálkodni a napot, a másik fele meg, hogy távol tartsam őket a falutól. Tudja, a kapuntúliak szeretnek inni és mulatozni, ezek az emberek viszont csendes életet élnek. – A hangjából világosan kitűnt, hogy ő a falusiakkal szimpatizál.

Rand bólintott. A legkevésbé sem érdekelték a kapuntúliak, akárkik legyenek is.

– Na és mit kezdenek vele?

A százados habozott, de Rand addig nézte, amíg meg nem szólalt.

– Maga Galldrian adta ki az utasítást, hogy vigyük a fővárosba.

Loial döbbenten pislogott.

– Hát az bizony igen nagy munka lesz. Nem is tudom, hogy lehet egyáltalán olyan messzire vinni valamit, ami ilyen nagy.

– Őfelsége parancsa – szögezte le Caldevwin élesen. – A város mellett állítják majd föl. Cairhien nagyságának és a Riatin háznak állít majd emlékművet. Nem csak az ogierek tudják, hogyan kell követ szállítani.

Loial értetlenül, zavartan nézett rá. A százados, szemmel láthatóan nagy erőfeszítéssel, erőt vett magán.

– Bocsáss meg, ogier barátom. Elhamarkodottan szóltam, és nyersen. – Azért kissé még mindig sértett volt a hangja. – Sokáig marad Tremonsienben, Rand uram?

– Reggel továbbmegyünk. Cairhienbe tartunk.

– Történetesen, néhány emberemet épp holnap küldöm a városba. Rendszeresen váltanom kell őket. Ha túl sokáig csak nézik, ahogy mások reggeltől estig a csákányt meg az ásót lengetik, elunják magukat. Nem bánná, ha önnel tartanának? – Kérdésként adta elő, de látszott rajta, csakis beleegyező választ tud elképzelni. Ekkor Madwin asszonyság jelent meg a lépcsőn, mire fölállt. – Ha megbocsát, uram, korán kell kelnem. Hát akkor, viszontlátásra, holnap reggel. A kegyelem áldja meg.

Rand felé meghajolt, Loialnak biccentett, majd távozott.

Amint becsukódott mögötte az ajtó, a fogadósné az asztalhoz lépett.

– Gondoskodtam róla, hogy a hölgye kényelembe helyezze magát, uram. És előkészítettem a legjobb szobáimat önnek és az emberének, meg neked is, ogier barátom. – Elhallgatott, Randet fürkészte. – Bocsásson meg, ha alkalmatlankodom, uram, de gondolom, egy olyan nemesúrral, aki hagyja, hogy az embere megjegyzéseket tegyen a jelenlétében, talán én is szabadabban beszélhetek. Ha tévednék... nos, nem sértésnek szánom. Barin Madwen és én huszonhárom éven át veszekedtünk, amikor éppen nem csókolóztunk, hogy úgy mondjam. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy van egy kis tapasztalatom. Most bizonyára azt gondolja, hogy a hölgy látni sem akarja többé, de én bizony úgy gondolom, hogy ha megkocogtatja az ajtaját ma éjszaka, be fogja engedni. Csak mosolyogjon, és mondja azt, hogy az ön hibája volt. Akár az volt, akár nem.

Rand megköszörülte a torkát. Csak remélni merte, hogy nem vörösödött el. Fény, ha Egwene rájönne, hogy akár csak elgondolkoztam rajta, megölne. Ha meg is tenném, akkor Selene ölne meg. Vagy mégsem? Ettől aztán tényleg égni kezdett az arca.

– Én... Köszönöm a tanácsát, Madwen asszonyság. A szobák... – megállta a kísértést, hogy a Loial széke mellett álló, pokróc borította ládára nézzen. Nem kockáztathatják, hogy állandó őrzés nélkül hagyják. Valakinek mindig ébren kell lennie mellette. – Mindhárman egy szobában alszunk.

A nő döbbentnek tűnt, de hamar összeszedte magát.

– Ahogy kívánja, uram. Erre tessék.

Követték az emeletre. Loial hozta a pokrócba burkolt ládát – a lépcső hangosan nyikorgott együttes tömegük alatt, de a fogadósnő, úgy látszott, pusztán az ogier súlyának tulajdonította –, Hurin pedig továbbra is egyedül cipelte mindnyájuk nyeregtáskáit, és a batyuvá kötött köpenyt a hárfával és a furulyával.

Madwen asszonyság behozatott egy harmadik ágyat a közös szobájukba, majd gyorsan be is vetette. Az egyik, már eleve a szobában álló ágy majdnem faltól falig húzódott. Nyilvánvalóan, kifejezetten Loialnak szánták. A három fekhely között alig maradt hely. Amint maguk maradtak, Rand a többiek felé fordult. Loial a továbbra is beburkolt ládát az ágya alá tolta, majd kipróbálta a matracot. Hurin leterítette a nyeregtáskákat.

– Nem tudja valamelyikőtök, miért gyanakodott ránk annyira a százados? Mert gyanakodott, abban biztos vagyok. – A fejét ingatta. – Ahogy viselkedett, mintha legalábbis ellophatnánk a szobrot.

– Csak a Daes Dae'mar, uram – így Hurin. – A Nagy Játék. Néhányan a Házak Játékának is hívják. Ez a Caldevwin meg van győződve róla, hogy uramnak valami jó oka van, hogy idejött, valami olyasmi, amiből komoly előnye származik, mert különben itt sem lenne. És hogy bármit is tervez, abból neki valószínűleg hátránya származhat. Ezért úgy érzi, óvatosnak kell lennie.

Rand értetlenül rázta a fejét.

– A Nagy Játék? Miféle játék?

– Igazából egyáltalán nem is játék. – Szólalt meg Loial az ágyából. Időközben elővett egy könyvet a zsebéből, de a kötet kinyitatlanul hevert a mellén. – Nem sokat tudok róla – az ogierektől távol áll az ilyesmi –, de azért hallottam róla. A nemesek és a nemesi házak folyamatosan manővereznek, hogy előnyt szerezzenek. Folyton fondorlatoskodnak, olyan húzásokon törik a fejüket, amiből nekik hasznuk, vagy egy ellenségüknek kára származik, netán mindkettő. Általában titokban űzik a dolgot, vagy ha mégsem, igyekeznek úgy beállítani, mintha valami egész mást csinálnának, mint igazából. – Tűnődve vakarta meg egyik bojtos fülét. – De, bár tudom, mi ez, mégsem értem. Vén Haman azt szokta mondani, élesebb elme szükségeltetik, mint az övé, hogy megértse, mit miért tesznek az emberek, márpedig nem sok olyan intelligens Vént ismerik, mint ő. Ti, emberek, olyan furcsák vagytok.

Hurin ferde szemmel nézett az ogierre, de így szólt:

– Azért jól mondta el, mi a Daes Dae'mar, uram. A cairhieniek többet játsszák, mint mások, de egyébként minden déli űzi.

– Ezek a katonák, akik reggel jönnek majd, ezek is Caldevwin játékához tartoznak? Nem engedhetjük meg, hogy bármi ilyesmibe keveredjünk. – Említenie sem kellett a Kürtöt. Mindannyian nagyon is tudatában voltak a jelenlétének.

Loial a fejét rázta.

– Nem tudom. Ő is ember, úgyhogy bármit is jelenthet.

– Hurin?

– Én sem tudom. – Hurin hangja épp olyan aggodalmas volt, mint az ogier ábrázata. – Az is lehet, hogy csak az a szándéka, amit mondott. Vagy... Hát, ilyen a Házak Játéka. Egyszerűen sosem lehet tudni. A cairhieni tartózkodásom nagy részét Kapuntúlban töltöttem, és nem tudok túl sokat a cairhieni nemesekről, de... nos, a Daes Dae'mar bárhol veszélyes lehet, de Cairhienben különösen, úgy hallottam. – Hirtelen felragyogott az arca. – Selene úrhölgy. Ő biztos többet tud róla, mint én vagy az Építő. Reggel megkérdezheti tőle.

Csakhogy Selene reggelre eltűnt. Mikor Rand a nagyterembe ért, Madwen asszonyság lepecsételt pergament nyújtott át neki.

– Ha megbocsát, uram, hallgatnia kellett volna rám. Kopognia kellett volna a hölgye ajtaján.

Rand megvárta, amíg elmegy, mielőtt feltörte a pecsétet. A fehér viaszba félhold alak és csillagok mélyedtek.

El kell mennem egy időre.

Túl sok ember van itt, és Caldevwin idegesít.

Cairhienben várok majd rád.

Sose hidd, hogy túl messze vagyok tőled.

Mindig gondolni fogok rád, ahogy tudom, hogy te is rám.

Aláírás nem volt, de az elegáns folyóírás illett Selene-hez.

Gondosan összehajtogatta a levelet, és a zsebébe tette, mielőtt kiment. Kint már várta Hurin és a lovak. Caldevwin százados is ott volt, egy másik, fiatalabb tiszt kíséretében. Mögöttük ötven lovaskatonával volt tele az utca. A két tiszt hajadonfőtt volt, de acélhátú kesztyűt viselt. Kék zekéjük fölé, aranyozott mellvértet csatoltak. Mindkettőjük hátára rövid rúd volt szíjazva. A fejük fölött, a rúd végén, kis merev zászlócska állt. Caldevwinén egyetlen fehér csillag látszott, míg a fiatalabb férfiét két fehér csík keresztezte. Kinézetük éles kontrasztban állt a katonákéval, akik dísztelen páncélt és sisakot viseltek. Sisakjuk olyan volt, mint egy harang, amit az arcuknál kivágtak.

Caldevwin meghajolt, amikor Rand kilépett a fogadóból.

– Jó reggelt, Rand uram. Ez itt Elricain Tavolin, aki a kíséretét irányítja majd, ha megengedi, hogy annak nevezzem.

A másik tiszt meghajolt. A fejét ugyanúgy borotválta, mint Caldevwin. Nem szólt.

– Hát, a kíséret jól jön – mondta Rand. Sikerült könnyedre venni a hangját. Fain ötven katona ellen semmivel nem merne próbálkozni, de azért jobban örült volna, ha biztos lehetett volna benne, hogy tényleg csak kíséret lesznek.

A százados Loialt méregette, aki éppen a lova felé igyekezett, kezében a pokróc borította ládával.

– Nehéz teher lehet, ogier barátom.

Loial majdnem elbotlott.

– Egy lépést sem szeretek tenni a könyveim nélkül – felelte. Széles száján erőltetett vigyorban villantak elő a fogai, majd sietve a nyergébe csatolta a ládát.

Caldevwin összehúzott szemmel nézett körbe.

– A hölgye még nem jött le. És azt a szép hátasát sem látom.

– Ő már elment – közölte Rand. – Sürgősen Cairhienbe kellett mennie, még az éjszaka.

Caldevwin szemöldöke magasba szökött.

– Az éjszaka? De hát az embereim... Bocsásson meg, uram – azzal odébb vonta a másik tisztet. Hevesen sugdolóztak.

– Figyeltette a fogadót – suttogta Hurin. – Selene úrhölgynek ezek szerint valahogy sikerült észrevétlenül kijutnia közöttük.

Rand fintorogva kapaszkodott Vörös nyergébe. Ha volt is valami esély, hogy Caldevwin ne gyanakodjon rájuk, azt Selene miatt, úgy tűnik, végképp elvesztették.

– Azt mondja, túl sokan vannak itt – dünnyögte. – De hát Cairhienben még sokkal többen lesznek.

– Mondott valamit, uram?

Rand felnézett. Tavolin időközben csatlakozott hozzájuk. Magas, homokszín herélten ült. Hurin is nyeregben volt már, Loial pedig nagy lova feje mellett ácsorgott. A katonák felsorakoztak mögöttük. Caldevwinnek nyoma sem volt.

– Semmi nem úgy alakul, ahogy szeretném – sóhajtotta.

Tavolin apró mosolyt villantott rá. Épp csak megrezzent a szája sarka.

– Indulhatunk, uram?

A különös menet, a Cairhien városa felé vezető, keményre döngölt útra fordult.

Huszonkettedik fejezet

Figyelők

– Semmi nem úgy alakul, ahogy szeretném – dünnyögte Moiraine. Persze nem is várta, hogy Lan válaszoljon. A hosszú, fényezett asztalon könyvek, papírlapok, tekercsek és kéziratok hevertek. Legtöbbjük a hosszú tárolástól poros, kortól gyűrött, megviselt. Némelyikből csak töredékek maradtak. A szoba szinte úgy nézett ki, mintha könyvekből és kéziratokból állna. Az ajtó, az ablakok és a kandalló kivételével, mindenütt könyvespolcok takarták a falakat. A karosszékek magas támlájúak és jól párnázottak voltak, de felükön, akárcsak a legtöbb kis asztalkán, könyvek hevertek. Némelyik alól is könyvek és tekercsek kandikáltak ki. De mindezek közül csak az a néhány volt Moiraine-é, ami előtte hevert.

Felállt, az ablakhoz sétált. Kinézett az éjszakába, a közeli falu fényei felé. Itt nem kell üldözőktől tartania. Senki nem gondolná, hogy idejön. Ki kell tisztítanom a fejem, és újra kezdeni, gondolta. Csak ezt tehetem.

A falusiak nem is gyanították, hogy a takaros házban élő két idős nővér aes sedai. Ilyen kis településeken, mint Tifankútja – egy földművelő község Arafel füves síkságainak mélyén – eszébe sem jut az embernek ilyesmi. A falu lakói rendszeresen a nővérekhez fordultak a problémáikkal tanácsért, gyógyfüveket kértek tőlük a bajaikra, és tisztelték őket, mint Fényáldotta nőket, de fel sem merült bennük, hogy bármi többek lehetnének. Adeleas és Vandene olyan rég éltek már önkéntes visszavonultságukban, hogy már a Fehér Toronyban is kevesen emlékeztek a létezésükre.

Az egyetlen, hozzájuk hasonlóan öreg őrző – akijük még maradt – társaságában éldegéltek. Továbbra is feltett szándékuk volt megírni a világ történetét, a Világtörés óta, és amennyire csak lehetséges, előtte is. Majd, egy napon. Addig is, rengeteg adatot kell még összegyűjteniük, annyi rejtélyt kell megoldaniuk. Az ő házuk volt a legjobb hely, hogy Moiraine megtalálja az információt, amit keres. Csak éppen mégsem volt ott.

A szeme sarkából mozgást pillantott meg. Megfordult. Lan a sárga téglakandallónak dőlt. Rendíthetetlennek tűnt, mint egy szikla.

– Emlékszel, mikor először találkoztunk, Lan?

Gondosan figyelte a reakcióját. Anélkül nem is vette volna észre az apró, gyors szemöldökrándulást. Ritkán tudta meglepni a férfit. Ez olyan téma volt, amit soha nem említett egyikük sem. Húsz évvel ezelőtt, ugyanis éppen ő mondta neki – egy még fiatalnak mondható aes sedai merev büszkeségével telve, emlékezett –, hogy soha nem fog beszélni róla, és a férfitól is elvárja, hogy hallgasson.

Őrzője csak ennyit felelt:

– Emlékszem.

– De ezek szerint még most sem kérsz bocsánatot? Egy tavacskába dobtál. – Nem mosolygott, pedig most már mulatott a dolgon. – Minden porcikám vizes lett, ráadásul a farkasordító hidegben, amit ti, határvidékiek, fiatal tavasznak hívtok. Csaknem megfagytam.

– Úgy emlékszem, utána tüzet raktam, és még lepedőket is kifeszítettem, hogy szégyenkezés nélkül, nyugodtan megszárítkozhass. – Megpiszkálta a lángoló fahasábokat, majd visszaakasztotta a piszkavasat a helyére. A Határvidéken még nyáron is hidegek voltak az éjszakák. – És mintha az is rémlene, hogy éjszaka, mikor aludtam, nyakamba öntötted a fél tavat. Mindketten sok vacogást megúsztunk volna, ha egyszerűen megmondod, hogy aes sedai vagy, ahelyett, hogy bemutatót tartasz. Ha nem próbálod meg elvenni a kardom. Nem túl bölcs dolog, egy határvidékinek így bemutatkozni, még egy fiatal nőtől sem.

– Egyedül voltam, és tényleg fiatal még, te meg pont olyan nagy voltál, mint most, csak akkor még jobban látszott rajtad a vadságod. És nem akartam az orrodra kötni, hogy aes sedai vagyok. Akkor úgy gondoltam, talán nyíltabban válaszolsz a kérdéseimre, ha nem tudod. – Elhallgatott, az azóta eltelt évekre gondolt. Jó, hogy talált egy társat, aki segített a küldetésében. – Az utána jövő hetekben sejtetted, hogy meg foglak kérni, hadd kösselek magamhoz? Már az első napon eldöntöttem, hogy te vagy a legmegfelelőbb.

– Fel sem merült bennem – mondta fanyarul Lan. – Túlságosan lekötött, hogy hogyan kísérjelek el Chachinig úgy, hogy az irhám is ép maradjon. Minden este más meglepetéssel kedveskedtél. A hangyákra még most is különösen jól emlékszem. Egész úton nem volt egy nyugodt éjszakám.

Moiraine apró mosolyt engedélyezett magának.

– Fiatal voltam – ismételte. – Na és nem dörzsöl a köteléked, ennyi év után? Nem az a fajta férfi vagy, aki könnyen elviseli a láncokat, még az olyan könnyűt sem, mint az enyém. – Csípős megjegyzés volt. Annak is szánta.

– Nem – felelte a férfi. A hangja higgadt volt, de felkapta a piszkavasat, és teljesen fölöslegesen, vadul belekotort a parázsba. Szikrák záporoztak a kémény felé. – Szabadon, saját akaratomból döntöttem. Tudtam, mivel jár. – A vaspálca csörögve hullott vissza a kampójára. Az őrző szertartásosan meghajolt. – Megtiszteltetés, hogy szolgálhatom, Moiraine Aes Sedai. Mindig az volt, és az is lesz.

Moiraine felhorkant.

– Az alázatodban, mint mindig, több önteltség van, mint amit a legtöbb király, akár a hadseregével a háta mögött is, produkálni tudna. Így volt ez attól a naptól kezdve, hogy először találkoztunk.

– Miért az elmúlt napoknak ez a boncolgatása, Moiraine?

Legalább századszor – neki mindenesetre úgy tűnt –, megint alaposan átgondolta, hogyan fogalmazza meg.

– Mielőtt elhagytuk Tar Valont, tettem bizonyos előkészületeket, hogy ha történne velem valami, valaki másra szálljon át a köteléked.

Lan szótlanul nézte.

– Mikor megérzed a halálom, azonnal kényszerítő vágyat fogsz érezni, hogy megkeresd. Nem szeretném, ha meglepetésként érne a dolog.

– Kényszerítő vágyat – suttogta dühösen a férfi. – Soha nem használtad még a kötelékemet, hogy kényszeríts valamire. Azt hittem, több, mint elítéled az ilyesmit.

– Ha nem tettem volna ezt, a halálom után megszabadulnál a köteléktől, és még a legszigorúbb parancsomnak sem maradna semmi hatása. Nem hagyom, hogy a megbosszulásomra tett, értelmetlen kísérlet közben halj meg. De azt sem, hogy visszatérj a Fertő elleni, éppoly értelmetlen magánháborúdhoz. De hát rájöhetnél végre, hogy ugyanazt a háborút vívjuk. És én gondoskodni akartam, hogy akkor már legyen valami értelme a harcodnak. Sem a bosszúnak, sem a Fertőben heverő temetetlen hulládnak nem lenne sok haszna.

– És úgy érzed, közeleg a halálod? – Lan halkan beszélt, arca kifejezéstelen volt. Szikla a hóviharban. Számos alkalommal látta már ilyennek. Általában olyankor, amikor közel állt hozzá, hogy megtámadjon valakit. – Tervbe vettél valamit, a tudtom nélkül, amibe belehalsz?

– Valahogy úgy örülök hirtelen, hogy nincs tó a közelben – dünnyögte, majd, amikor a férfi, élcelődő hangnemétől sértve, kihúzta magát, gyorsan felemelte a kezét. – Minden napban ott látom a lehetséges halálom, ahogy te is. Hogy is lehetne másképp, amikor ilyen küldetésünk van, mint amin oly sok éve dolgozunk? Most pedig, hogy kezdenek felgyorsulni az események, tisztában kell lennem vele, mennyire megnőtt a valószínűsége.

A férfi lesütötte a szemét, nagy, szögletes kezét bámulta.

– Soha fel sem merült bennem – kezdte lassan, elgondolkozva –, hogy ne én lennék kettőnk közül az első, aki odavész. Valahogy, még a legnehezebb helyzetekben is úgy tűnt... – hirtelen összedörzsölte a kezeit. – Ha már fennáll az esély, hogy elajándékozzanak, mint egy ölebet, legalább szeretném tudni, ki kap.

– Soha nem tekintettem rád úgy, mint egy ölebre – szögezte le Moiraine élesen. – Sem Myrelle.

– Myrelle – húzta el a száját az őrző. – Igen, csak Zöld lehetett, vagy esetleg egy fruska, akit épp csak nővérré emeltek.

– Myrelle-nek, ha három gaidint is kordában tud tartani, talán van esélye, hogy veled is bánni tudjon. Bár szívesen megtartana, tudom; megígérte, hogy továbbadja a köteléked, amint talál valakit, aki jobban illik hozzád.

– Á. Szóval nem öleb vagyok, hanem csomag. Myrelle pedig a... gondozóm lesz! Moiraine, még a Zöldek sem bánnak így az őrzőikkel. Négyszáz éve nem fordult elő, hogy egy aes sedai másnak adja a kötelékét, te pedig nem hogy egyszer akarod ezt tenni velem, de rögtön kétszer!

– Már megtörtént, és nem áll szándékomban visszacsinálni.

– A Fény vakítson engem meg, ha már kézről kézre fognak adni, van legalább valami elképzelésed, végül kinek a kezében fogok kikötni?

– Amit teszek, a te érdekedben teszem, és talán másvalakinek is hasznára lesz a dolog. Lehet, hogy Myrelle talál majd egy épp csak nővérré emelt fruskát – ugye, így mondtad? –, akinek jól jön egy harcedzett, sokat tapasztalt, bölcs őrző, egy fruska, akinek szüksége lehet valakire, aki egy tóba dobja. Oly sokat tudsz adni, Lan; ha hagynám, hogy mindaz a lehetőség, ami benned van, egy jeltelen sírban végezze, vagy a hollóknak jusson, amikor egy olyan nő hasznára is lehetne, akinek szüksége van rá; az rosszabb lenne, mint azok a bűnök, amikről a fehérköpenyek papolnak. Igen, úgy gondolom, szüksége lesz rád.

Lan szemei elkerekedtek egy kissé. Ez nála akkora megdöbbenéssel volt egyenértékű, amekkorától más férfi levegőért kapkodott volna. Ritkán látta ennyire kizökkeni az önuralmából. Kétszer is kinyitotta a száját, mielőtt megszólalt.

– És mit tervezel, ki lesz ez a...

A szavába vágott.

– Biztos vagy benne, hogy nem dörzsöl a kötelék, Lan gaidin? Most jössz csak rá igazán, milyen erős, mi mindenre képes? Hisz kiköthetsz valami bimbódzó Fehér mellett is, aki csupa ész, és semmi szív, vagy egy Barnánál, akinek nem vagy több, mint egy inas, aki csak arra jó, hogy a könyveit és a feljegyzéseit cipelje. Annak adhatlak, akinek akarlak, mint egy csomagot – vagy egy ölebet –, és te semmit nem tehetsz ellene, engedelmeskedned kell. Nos, biztos vagy benne, hogy nem dörzsöl?

– Ezért csináltad? – csikorogta a férfi. Szeme kék lángként égett, elhúzta a száját. Düh. Amióta csak ismerte, most először látott nyílt dühöt az arcára rajzolódni. – Ez az egész kis színjáték csak egy kísérlet volt – egy kísérlet! – hogy kipróbálhasd, el tudod-e érni, hogy „dörzsöljön a kötelékem”? Ennyi idő után? Attól a naptól kezdve, hogy esküt tettem neked, mindig arra mentem, amerre mondtad, még ha úgy gondoltam is, hogy ostobaság, még amikor jó okom volt is másmerre menni. Soha nem kellett a kötelékemmel kényszerítened. Az utasításodra még arra is hajlandó voltam, hogy tétlenül nézzem, amint a veszélybe sétálsz, amikor semmire nem vágytam jobban, mint hogy előkapjam a kardom, és utat vágjak neked a biztonságba. Mindezek után még vizsgáztatsz?

– Ez nem kísérlet, Lan; nem is vizsga. Nyíltan beszéltem, nem kerülgettem a forró kását. És tényleg úgy tettem, ahogy mondtam. De Fal Darában kezdtem kételkedni, hogy teljesen mellettem állsz-e még. – A férfi pillantása óvatossá vált. Bocsáss meg, Lan. Nem örülök, hogy repedéseket kell ütnöm a falakon, amiket oly vastagra építettél magad köré. De muszáj biztosnak lennem. – Miért viselkedtél úgy, Randdel kapcsolatban? – A férfi pislogott. Nyilvánvalóan nem erre a kérdésre várt. Tudta, mire számított Lan, és nem állt szándékában hagyni, hogy levegőhöz jusson, most, amikor sikerült kimozdítania az egyensúlyából. – Mikor az amyrlin elé hoztad, úgy beszélt és viselkedett, mint egy határvidéki nemes, mint egy született katona. Éppenséggel, valamelyest még illett is, a vele kapcsolatos terveimbe, de nem beszéltünk meg semmi olyasmit, hogy ilyeneket tanítasz neki. Miért tetted?

– Ez látszott... helyesnek. Minden fiatal farkasölő kutya találkozik előbb-utóbb élete első farkasával, de ha a farkas kölyöknek nézi, ha kölyökként is viselkedik, az biztos megöli. A farkaskutyának a farkas szemében is farkaskutyának kell lennie, még jobban, mint a sajátjában, ha életben akar maradni.

– Hát ilyen véleménnyel vagy az aes sedai-okról? Az amyrlinról? És rólam? Farkasok lennénk, akik szét akarják tépni a te fiatal farkaskutyádat? – Az őrző a fejét rázta. – Nagyon jól tudod, kicsoda ő, Lan. Tudod, kivé kell válnia. Muszáj neki. Tudod, min dolgozom, amióta csak találkoztunk, min dolgoztam már azelőtt is. Most kezdtél el benne kételkedni?

– Nem. Nem, de... – kezdte összeszedni magát, újra felhúzni a falait. De még nem épültek újjá egészen. – Hányszor mondtad te magad is, hogy a ta'verenek úgy felborítják mások életét maguk körül, megpörgetik, mint örvény a gallyat? Talán engem is beszívott az örvény. Csak azt tudom, hogy ez tűnt helyesnek. Kellett valaki, aki az oldalára áll ezeknek a falusi legényeknek. Legalább Randnek. Moiraine, én hiszek abban, amit csinálsz, még akkor is, amikor, mint most is, felével sem vagyok tisztában. Éppúgy hiszek benne, mint benned. Sosem kértem, hogy engedj el a kötelékemből, és nem is fogom. Akárhogy tervezgeted is, hogy meghalsz, engem meg biztonságba helyezel – vagyis megszabadulsz tőlem –, ennek ellenére nagy örömömre szolgál, hogy életben tarthatlak, és gondoskodhatom róla, hogy legalább az ilyen irányú terveidből ne legyen semmi.

– Ta'verenek – sóhajtotta Moiraine. – Talán amiatt volt. Csakhogy én nem egy patakban úszó gallyat próbálok irányítani, hanem egy fatörzset, zúgóról zúgóra. Ahányszor meglököm, visszalök, és ahogy haladunk előre, egyre vaskosabb lesz a rönk. Ennek ellenére, végig kell csinálnom. – Nevetett. – Nem leszek éppen boldogtalan, ha sikerül elérned, hogy a kötelékeddel kapcsolatos terveim fölöslegesnek bizonyuljanak. De most légy szíves, hagyj magamra. Szükségem van egy kis magányra, hogy gondolkodni tudjak.

Az őrző egyetlen pillanatnyi habozás után, az ajtó felé indult. Moiraine azonban végül nem tudta megállni, hogy az utolsó pillanatban fel ne tegyen neki még egy kérdést.

– Sosem álmodsz valami másról, Lan?

– Minden férfi álmodik. De az álmokról tudom, hogy csak álmok. Ez – érintette meg kardja markolatát –, ez a valóság. – Újjáépültek a falak, magasabbak és erősebbek voltak, mint valaha.

Miután távozott, Moiraine hátradőlt a karosszékben, és egy ideig csak nézett, bámulta a kandalló lángjait. Nynaeve-ra gondolt, és repedésekre a falban. Az a fiatal nő, a legkisebb erőfeszítés nélkül, anélkül, hogy tudta volna, mit csinál, réseket nyitott Lan falain, és futónövényeket ültetett beléjük. Lan azt hitte, biztonságban van az erődjébe zárva, a sors és saját döntése által, de a kúszónövények lassan, türelmesen, lerombolták a falat, láthatóvá tették a mögöttük rejtőző férfit. Részben máris osztozik az érdekeiben, szimpátiáiban. Kezdetben még cseppet sem érdekelték az emondmezeiek, csak annyiban, amennyiben neki, az aes sedai-ának dolga volt velük. Nynaeve változtatott ezen, mint ahogy Lant egészében is megváltoztatta.

Moiraine, meglepetésére, villanásnyi féltékenységet érzett. Ez soha nem fordult még elő egyik nővel kapcsolatban sem, akik a férfi lába elé tették a szívüket, sem azokkal, akik az ágyán osztoztak. Egyszerűen soha nem gondolt úgy Lanra, mint aki a féltékenysége tárgya lehet. Soha, egy férfira sem gondolt úgy. Ő a küldetésével, a harcával házasodott össze, ahogy a férfi is a magáéval. De oly sokáig voltak bajtársak a harcban. A férfi egyszer halálba hajszolt miatta egy lovat, aztán majdnem magát is; a karjában tartotta, úgy futott vele Anaiyához, gyógyításért. De Lan is jó párszor megsebesült, ilyenkor ő látta el. A Hatalom segítségével tartotta meg az életet, amit a férfi kész volt eldobni, hogy az övét védje. Gyakran mondta is neki, hogy a halál a hitvese. Most azonban új menyasszonyon akadt meg a szeme, bár ezzel még maga sincs tisztában. Azt hiszi, továbbra is erős falai biztonságában van, de Nynaeve már menyegzői virágokat font a hajába. Képes lesz ezek után is olyan vidáman udvarolni a halálnak? Ki tudja, mikor kéri majd, hogy bontsa fel a köteléküket. Moiraine nem tudta, mit tenne erre.

Elhúzta a száját, felállt. Vannak fontosabb dolgai is. Sokkal fontosabbak. Végigfutott a szeme a szobában zsúfolódó rengeteg könyvön, feljegyzésen. Annyi utalás, de sehol egy válasz.

Vandene lépett be, kezében tálcán teáskanna és csészék. Karcsú volt és kecses, háta egyenes. Nyakszirtjénél összefogott haja majdnem fehér. Sima arcának kortalansága, évek hosszú, hosszú sorát rejtette.

– Szívesebben behozattam volna Jaemmel, nem zavartalak volna én magam, csakhogy ő most kinn van az istállóban, a kardjával gyakorol. – Helytelenítőleg csettegett a nyelvével. Közben odébb tolt az asztalon egy gyűrött kéziratot, majd a helyére tette a tálcát. – Most, hogy Lan itt van, eszébe jutott, hogy több, mint kertész és ezermester. A gaidinok olyan nyakasak tudnak lenni. Azt hittem, Lan még itt lesz, azért hoztam eggyel több csészét. Megtaláltad már, amit keresel?

– Magam sem tudom biztosan, mit keresek egyáltalán – ráncolta a homlokát Moiraine. A másik nőt fürkészte. Vandene a Zöld ajahhoz tartozott, nem a Barnához, mint a nővére, de olyan régen kutattak már együtt, hogy ő is tudott már annyit a történelemről, mint Adeleas.

– Akármi is az, láthatóan még azt sem tudod, hol keresd. – Vandene maga felé fordított néhány, az asztalon heverő könyvet és kéziratot. A fejét csóválta. – Ennyi témát! A Trallok háborúk. A Hullámok Figyelői. A Visszatérés legendája. Két értekezés Valere Kürtjéről. Három a sötét próféciákról, és... Fény, ez itt meg Santhra könyve a Kitaszítottakról. Na, az csúnya egy olvasmány. Legalább olyan ronda, mint ez a másik, Shadar Logoth-ról. Na és persze a Sárkány Próféciái, három fordításban és eredetiben. Moiraine, mégis, mit keresel? A Próféciákat még csak értem – akármilyen eldugott helyen is élünk, azért hallunk néha híreket. Hallottuk, mi folyik Illianban. Még azt is rebesgetik a faluban, hogy valaki már meg is találta a Kürtöt. – Egy, a Kürtről szóló értekezéssel gesztikulált, aztán köhögni kezdett az abból szállongó portól. – Persze nem veszem komolyan. Annak azért jobban híre menne. De mi...? Nem. Titoktartást kértél, és hogy ne zavarjunk kérdésekkel. Megígértem, úgyhogy akkor be is tartom.

– Várj egy kicsit – mondta Moiraine, mielőtt a másik aes sedai kiléphetett volna az ajtón. – Talán válaszolni tudnál néhány kérdésemre.

– Megpróbálok – mosolyodott el Vandene. – Adeleas azt állítja, a Barnákat kellett volna választanom. Kérdezz nyugodtan. – Kitöltött két csésze teát, az egyiket Moiraine-nek nyújtotta, majd egy, a kandalló mellett álló székre ült.

A csészékből gőz gomolygott. Moiraine elgondolkodott, a kérdéseit fogalmazta magában. Hogy a válaszokat is megkapjam, mégse áruljak el túl sokat.

– A Próféciák nem említik Valere Kürtjét. Lehetséges, hogy ennek ellenére kapcsolatba hozzák valahol a Sárkánnyal?

– Nem. Attól eltekintve, hogy a Kürtöt mindenképpen megtalálják, még a Tarmon Gai'don előtt, és ugye az Utolsó Csatát a Sárkánynak kell megvívnia, nincs kapcsolat a kettő között. – A fehér hajú nő a teájába kortyolt, majd várta a következő kérdést.

– Van valami, ami Tomafőhöz fűzné a Sárkányt?

Vandene habozott.

– Igen és nem. Ezen a csonton sokat marakodtunk, Adeleas és én. – Hangja olyan színezetet kapott, mintha előadást tartana, és egy ideig tényleg valósággal Barnának tűnt. – Van az eredetiben egy versszak, ami szó szerint így fordítható: „Öten lovagolnak oda, és négyen térnek vissza. A figyelők fölött hirdeti majd ki érkezését, zászlója lobog már, mikor lángok közt kel át az égen...” és így tovább. A lényeg egy szó, a ma'vron. Én azt állítom, nem egyszerűen „figyelők”-nek kellene fordítani, ami igazából a'vron. A ma'vron nagyobb jelentőségre utal. Én azt mondom, a Hullámok Figyelőit jelenti, bár ők persze Do Miere A'vronnak hívják magukat, nem Ma'vronnak. Adeleas viszont azt mondja, ez csak játék a szavakkal. Én mindenesetre úgy gondolom, a Sárkány valahol Tomafő fölött fog megjelenni, Arad Domanban, vagy Saldaeában. Lehet, hogy Adeleas bolondnak néz, de én manapság a leghalványabb híresztelést is meghallgatom, ami Saldaeából érkezik. Mazrim Taim fókuszálni is tud, úgy hallom, és a nővéreinknek még nem sikerült sarokba szorítaniuk. Ha a Sárkány újjászületett, és megtalálják Valere Kürtjét, akkor közeleg az Utolsó Csata. Lehet, hogy sosem tudjuk befejezni a történelemkönyvünket. – Megremegett, majd hirtelen elnevette magát. – Furcsa éppen emiatt aggódnom. Azt hiszem, tényleg kezdek Barnává válni. Még belegondolni is rossz. Mondd a következő kérdést.

– Nem hinném, hogy Taim miatt kéne rágnod magad – mondta szórakozottan Moiraine. Tehát van kapcsolat Tomafővel, bármilyen gyengének és erőszakoltnak tűnik is. – Elintézik majd őt is, mint Logaint. De mi a helyzet Shadar Logoth-tal?

– Shadar Logoth-tal?! – horkant fel Vandene. – Röviden összefoglalva, a várost saját gyűlölete pusztította el. Minden élőlény odaveszett a falain belül, Mordeth kivételével. Ő volt a tanácsadó, aki az egészet elindította. Aki kitalálta, hogy az árnybarátok módszereit kell a Sötét Úr erői ellen használni. Most aztán ott vár, csapdába esve, egy lélekre, amit elrabolhat. Veszélyes belépni, és a városon belül jobb, semmit sem érinteni. De ennyit minden novícia tud, aki közel jár már, hogy beavatott legyen. Ha viszont mindent meg akarsz tudni, legalább egy hónapig itt kell maradnod, és Adeleas okfejtéseit hallgatnod – ő van igazán otthon a témában –, de annyit még én is meg tudok mondani, hogy a Sárkánnyal kapcsolatban egy szó sincs sehol. Az a hely már akkor száz éve halott volt, mikor Kőíj Yurian kiemelkedett a Trallok háborúk hamvaiból, márpedig ő van időben a legközelebb az összes hamis Sárkány közül.

Moiraine felemelte a kezét.

– Nem fogalmaztam világosan. Most nem a Sárkányról van szó, legyen bár az Újjászületett, vagy hamis. El tudsz képzelni bármilyen okot, amiért egy Enyész meg akarna szerezni valamit, ami Shadar Logoth-ból származik?

– Ha tisztában van vele, mi az, akkor nem. A gyűlölet, ami Shadar Logoth-ot elpusztította, olyan düh volt, amit a Sötét Úr ellen akartak használni. Az Árnyfattyakat épp olyan biztosan elpusztítaná, mint azokat, akik a Fényben járnak. Joggal félnek Shadar Logoth-tól legalább annyira, mint mi.

– És a Kitaszítottakról mit tudnál mondani?

– Tényleg ide-oda ugrálsz a témák között. Nem tudok sokkal többet mondani, mint amit novícia korodban te is megtanultál. A Névtelenekről senki nem tud sokkal többet annál. Azt várod, hogy azt citáljam, amit mindketten leánykorunkban tanultunk?

Moiraine néhány pillanatig hallgatott. Nem akart túl sokat mondani, de Vandene-nek és Adeleasnak több tudás állt a rendelkezésére, mint amit a Fehér Tornyon kívül bárhol találhatna, a Toronyban pedig túl sok bonyodalom várt rá, egyelőre sem kedve, sem ideje nem volt, hogy megpróbálja megoldani őket. Hagyta hát kicsusszanni a száján a nevet, szinte mintegy véletlenül.

– Lanfear.

– Na, ebben a témában egy szemernyivel sem tudok többet, mint novícia koromban – sóhajtott a másik nő. – Az Éj Leánya rejtély maradt a számunkra, mintha tényleg sötétségbe burkolózott volna. – Elhallgatott, a csészéjébe bámult. Mikor felnézett, szúrós tekintettel fürkészte Moiraine arcát. – Lanfearnak persze volt kapcsolata a Sárkánnyal, Lews Therin Telamonnal. Moiraine, van valami elképzelésed, hol fog a Sárkány újjászületni? Vagy hol született újjá? Máris eljött?

– Ha ilyet tudnék, gondolod, hogy itt lennék, és nem a Fehér Toronyban? Amit én tudok, azt az amyrlin is tudja, erre meg is esküszöm. És kaptál tőle üzenetet, hogy térj vissza Tar Valonba?

– Nem, és gondolom, kapnánk. Mikor eljön az idő, hogy szembeszálljunk az Újjászületett Sárkánnyal, az amyrlinnak minden nővérre, minden beavatottra szüksége lesz, de még az utolsó novíciára is, aki legalább egy gyertyát meg tud gyújtani. – Lehalkította a hangját, tűnődve folytatta. – Amekkora hatalma a Sárkánynak lesz, gyorsan le kell bírnunk, mielőtt esélye lenne ellenünk fordítani, mielőtt megőrülhetne, és elpusztíthatná a világot. Mindamellett, először engednünk kell, hogy kiálljon a Sötét Úr ellen. – Moiraine arca láttán elnevette magát, minden jókedv nélkül. – Nem vagyok Piros. Épp eleget tanulmányoztam a Próféciákat, hogy tudjam, nem merészelhetjük megszelídíteni az Utolsó Csata előtt. Ha meg tudjuk egyáltalán szelídíteni. Épp oly jól tudom, mint te, mint minden nővér, akit érdekel annyira, hogy utánajárjon, hogy a Sötét Urat Shayol Ghulba záró pecsétek gyengülnek. Az illianiak kihirdették a Nagy Hajtóvadászatot a Kürtért. Mindenfelé hamis Sárkányok. És kettő is, előbb Logain, aztán most ez a saldaeai fickó, aki használni tudja az Egyetlen Hatalmat. Mikor fordult elő utoljára, hogy a Pirosak kevesebb, mint egy éven belül, két fókuszálni tudó férfit is találtak? Mikor találtak öt éven belül kettőt? Az én életemben biztos nem, pedig én igencsak sokkal idősebb vagyok, mint te. A jelek mindenütt ott vannak. Közeledik a Tarmon Gai'don. A Sötét Úr ki fog szabadulni. A Sárkány pedig újjászületik. – Letette a csészéjét, az a tálcához koccanva megcsörrent. – Gondolom, ezért féltem, hogy esetleg tudsz valamiről az érkezésével kapcsolatban.

– El fog jönni – felelte diplomatikusan Moiraine. – Mi pedig majd tesszük, amit tennünk kell.

– Ha azt gondolnám, hogy bármi haszna is lenne, kirángatnám Adeleas orrát a könyveiből, és elindulnék a Fehér Toronyba. De igazából szívesebben maradok itt, ahol vagyok. Talán még lesz időnk befejeznünk a történelmünket.

– Remélem, úgy lesz, nővér.

Vandene felállt.

– Hát, van még egy-két dolgom lefekvés előtt. Ha nincs több kérdésed, hagylak, hadd folytasd a munkád. – Aztán mégis megállt, és bizonyságát tette, hogy akármennyi időt is töltött könyvek között, azért még mindig csak Zöld maradt. – Csinálnod kéne valamit Lannal, Moiraine. Jobban háborog belül, mint a Sárkánybérc. Előbb-utóbb ki fog törni. Elég férfit ismertem, hogy észrevegyem, mikor valamelyik egy nő miatt rágja magát. Hosszú ideje együtt vagytok már, ti ketten. Talán végre nőnek is lát, nem csak aes sedai-nak.

– Lan annak lát, ami vagyok, Vandene. Aes sedai-nak. És, remélem, továbbra is a barátjának tart.

– Ej, ti Kékek. Folyton a világot mentenétek, közben magatokat meg elveszítitek.

Miután a fehér hajú nővér távozott, Moiraine felkapta a köpenyét, és magában dünnyögve, kiment a kertbe. A Vandene által elmondottakban volt valami, ami piszkálta, valami ígéretes. De nem emlékezett, mi volt az. Egy válasz, vagy utalás egy válaszra, egy olyan kérdésre, amit fel sem tett. De a kérdés sem jutott eszébe.

A kert kicsiny volt, akárcsak a ház, de még az ablakokból kiszűrődő sárga fény, és a hold ezüst sugarai által halványan megvilágítva is látszott, milyen takaros és gondozott. A szép, egyenletes vonalú virágágyások között homokos ösvények keresztezték egymást. Lazán a vállára vetette a köpenyét az éjszaka hűvöse ellen. Mi volt a kérdés, és mi volt a válasz?

Megcsikordult mögötte a homok. Megfordult, azt gondolta, Lan az.

Alig néhány lépésnyivel mögötte, árny magasodott. Köpenybe burkolózott, szokatlanul magas embernek nézett ki. Csakhogy a holdfény az arcára sütött. Ösztövér pofacsontján sápadt bőr feszült, túl nagy, fekete szemei rámeredtek, vörös ajkát lebiggyesztette. A köpeny szétnyílt, hatalmas denevérszárnyak lettek belőle.

Bár tudta, hogy késő, megnyílt a saidar felé. A draghkar azonban dúdolni kezdett, és lágy dallama elárasztotta az agyát, rommá zúzta az akaratát. A saidar kifolyt belőle. Épp csak egy kis halvány szomorúság maradt benne, miközben a lény felé indult. A mély melódia, ami csalogatta, elnyomta az érzelmeit. Fehér, fehér kezek – emberi kézhez hasonlóak, de karmokban végződtek – nyúltak felé, a vérszín ajkak mosoly paródiájára torzultak, éles fogakat fedve fel. De tompán, nagyon tompán tudta, hogy nem fogja megharapni. Rettegj a draghkar csókjától! Amint azok az ajkak megérintik, gyakorlatilag halott lesz. Előbb a lelkét szívja ki, aztán az életét. Aki megtalálja, még ha egy perccel érkezik is csak azután, hogy a draghkar hagyta elzuhanni, már csak egy hideg holttestet talál, mintha két napja halott lenne. És a legkisebb sérülés sem fog halálának módjára utalni. És ha előbb jönnének, mielőtt még meghalna, amit akkor találnának, még rosszabb lenne, igazából már nem is ő. A dúdolás közelebb csalta, a sápadt kezek közé. A draghkar lassan előrehajtotta a fejét, az övé felé.

Épp csak egy leheletnyi meglepetést érzett, amikor egy kard pengéje villant meg a válla fölött, és a szörny mellkasába döfött. Alig egy másodperccel később egy másik nyúlt át a másik válla fölött, és az első mellé fúródott.

Kábán, tántorogva, mintha messziről figyelte volna magát és a környezetét. Látta, ahogy a lényt hátralökik, eltolják tőle. Lan bukkant föl a látómezejében, majd Jaem. Az ősz hajú őrző, csontos kezével épp olyan egyenesen, keményen tartotta a pengéjét, mint a fiatalabb. A draghkar fehér keze véres lett, ahogy az éles acélt próbálta kitépni magából. Szárnyai mennydörgés hangú csattanásokkal csapkodták a két férfit. Aztán hirtelen, sebzetten, vérezve, újra dúdolni kezdett. A két férfinak.

Moiraine nagy erőfeszítéssel összeszedte magát. Majdnem olyan üresnek érezte magát, mintha sikerült volna megcsókolnia a lénynek. A gyengeségre nincs idő. Egy pillanat alatt megnyílt a saidarnak, és, mikor az Egyetlen Hatalom megtöltötte, megacélozta magát, mert közvetlenül kell megérintenie az árnyfattyat. A két férfi túl közel volt, bármi mással próbálkozna, nekik is ártana. Bár a Hatalmat fogja használni, tudta, így is piszkosnak érzi majd a draghkartól.

De alig kezdett bele, Lan felkiáltott:

– Öleld a halált!

Jaem elszántan visszhangozta:

– Öleld a halált!

A két férfi, a lény érintésének hatósugarába lépett, tövig döfték belé a fegyverüket.

A draghkar hátravetette a fejét, és felüvöltött. Sikolyától Moiraine úgy érezte, mintha szögeket vernének a fejébe. Annak ellenére is, hogy a saidarba volt burkolódzva. A szörnyeteg eldőlt, mint egy kivágott fa. Egyik szárnya Jaemet is fellökte, az idős őrző térdre esett. Lan vállai megrogytak, mintha végtelenül elfáradt volna.

Lámpások közeledtek sietve a ház felől. Vandene és Adeleas alakja bontakozott ki a sötétből.

– Mi volt ez a zaj? – kérdezte Adeleas. Szinte tökéletes tükörképe volt nővérének. – Elment már Jaem... – ekkor a draghkarra esett a lámpája fénye, mire torkán akadt a szó.

Vandene megragadta Moiraine kezét.

– Ugye nem...? – Befejezetlenül hagyta a kérdést, de Moiraine látta, hogy fényudvar jelenik meg körülötte. Miközben a másik nőből erő áramlott belé, arra gondolt, mint már oly sokszor, milyen jó lenne, ha ezt önmagukkal is meg tudnák tenni az aes sedai-ok, nem csak másokkal.

– Nem – felelte hálásan. – Inkább a gaidinnal törődj.

Lan összeszorított szájjal nézett rá.

– Ha nem bosszantottál volna úgy fel, hogy muszáj legyen gyakorlatoznom egy kicsit Jaemmel, ha nem lettem volna még ahhoz is túl mérges, annyira, hogy inkább hagyjam az egészet, és visszainduljak a ház felé...

– De megtettem – mondta ő. – A Minta mindent belevesz a szövetébe.

Jaem dünnyögött, de azért hagyta, hogy Vandene megnézze a vállát. Csont és bőr volt, tiszta ín, mégis szívósnak tűnt, mint egy öreg gyökér.

– De hát hogy jöhetett ilyen közel hozzánk a Sötétség egy lénye – tört ki Adeleas – anélkül, hogy megéreztük volna?

– Le volt védve – felelte Moiraine.

– Az lehetetlen – csattant fel az idős Barna. – Azt csak egy nővér... – Elhallgatott. Vandene újra Moiraine felé fordult.

Moiraine volt az, aki kimondta a szavakat, melyeket egyikük sem akart hallani.

– A Fekete ajah.

A falu felől kiáltások hallatszottak.

– Ezt legjobb, ha elrejtitek – intett a draghkar felé, ami szétvetett tagokkal hevert a virágágyáson. – De amilyen gyorsan csak lehet. Azért jönnek, hogy megkérdezzék, nincs-e szükségetek segítségre, de ha ezt meglátják, mindjárt olyan szóbeszédek kezdenek terjengeni, amiknek nem fogtok örülni.

– Igen, persze – így Adeleas. – Jaem, menj, fogadd őket. Mondd, hogy nem tudod, mi adta ezt a hangot, de itt minden rendben.

Az ősz hajú őrző sietve a közeledő falusiak hangja felé indult. Adeleas a draghkart kezdte tanulmányozni, mintha elgondolkodtató bekezdés lenne valamelyik könyvében. – De akár érintettek aes sedai-ok a dologban, akár nem, mit akarhatott? Mi hozhatta ide?

Vandene szótlanul nézte Moiraine-t.

– Attól félek, el kell hagyjalak benneteket – mondta ő. – Lan, előkészítenéd a lovakat? – Mikor a férfi elment, így folytatta. – Hagyok nálatok néhány levelet, amit a Fehér Toronyba kellene küldeni, ha megtennétek.

Adeleas szórakozottan bólintott. Továbbra is a földön heverő test kötötte le a figyelmét.

– És ahová mész, ott megtalálod majd a választ a kérdéseidre? – kérdezte Vandene.

– Talán már találtam is egyet, amit pedig nem is kerestem. Csak remélni tudom, hogy nem késtem még el. Tollra és papirosra lenne szükségem. – A ház felé vonta Vandene-t. A draghkart Adeleasra hagyták.

Huszonharmadik fejezet

A próba

Nynaeve óvatosan nézett végig a hatalmas termen. Utóbbi, mélyen a Fehér Torony alatt húzódott. A mellette álló Sheriamot épp olyan gyanakvóan figyelte, mint a helyiséget. A novícia asszony várakozásteljesnek tűnt, talán még egy kicsit türelmetlennek is. Pedig az alatt a néhány nap alatt, amit Tar Valonban töltött, eddig még csak derűs nyugalmat tapasztalt az aes sedai-tól, mosolygós elfogadását, hogy mindennek eljön az ideje, előbb vagy utóbb.

A boltíves termet a sziget alapját képező sziklából vájták ki. A magas állványokon világító lámpák fénye világos, sima kőfalakról verődött vissza. Középen, a boltív legmagasabb pontja alatt, egy három ezüst félkörívből álló tárgy helyezkedett el. Mindegyik ív épp akkora volt, hogy még át lehessen sétálni alattuk. Alapjukat vastag ezüstgyűrű képezte, abból emelkedett ki mindhárom, egymásnak támaszkodva, felülnézetből háromszöget alkotva. Az egész egyetlen darabból állt, illesztések nélkül. Nem látta, belül mi van; az íveken túl, különösen vibrált a fény, ha túl sokáig nézte, kavarogni kezdett tőle a gyomra. Ahol az ívek a gyűrűvel találkoztak, egy-egy aes sedai ült törökülésben a csupasz kőpadlón, az ezüst szerkezet felé fordulva. Egy negyedik a közelben állt, egy egyszerű, dísztelen asztal mellett. Az asztalon három nagy ezüstkehely sorakozott. Nynaeve tudta – vagy legalábbis azt mondták neki –, hogy mindegyiket tiszta vízzel töltötték meg. Mind a négy aes sedai viselte a vállkendőjét, akárcsak Sheriam. Utóbbi kék rojtosat, az asztalnál álló kreol bőrű nő pirosat, az ívek körül ülők zöldet, fehéret és szürkét. Nynaeve-on még mindig az egyik, Fal Darában kapott ruhája volt. A halványzöld anyagot hímzett, fehér virágok díszítették.

– Először hagyják, hogy reggeltől estig a hüvelykujjam bámuljam – dünnyögte Nynaeve –, most meg hirtelen rohanni kell.

– A megfelelő időpont senki kedvéért nem vár – felelte Sheriam. – A Kerék sző, a Minta jő, mégpedig akkor, amikor akar. A türelem oly erény, amit el kell sajátítani, de mindannyiunknak készen kell állnunk, hogy bármikor eljöhet a pillanat, amikor vége a várakozásnak.

Nynaeve próbálta megállni, hogy gyilkos pillantással meredjen rá. A tűzhajú aes sedai, általa eddig felfedezett, legidegesítőbb tulajdonsága az volt, hogy akkor is úgy tűnt, mintha szólásmondásokat idézne, amikor pedig nem azt tette.

– Az ott mi?

– Egy ter'angreal.

– Na, ebből aztán sokat megtudtam. Mit csinál?

– A ter'angrealok számos dolgot csinálhatnak, gyermekem. Akárcsak az angrealok és a sa'angrealok, ezek is a Legendák Korából maradtak fenn, és az Egyetlen Hatalmat használják, bár közel sem olyan ritkák, mint a másik két fajta. Némelyik ter'angreal úgy készült, hogy csak aes sedai-ok tudják használni, az Egyetlen Hatalom segítségével, mint például ezt is, másoknak viszont, már egy fókuszálni tudó nővér puszta jelenléte is elég. Állítólag olyanok is vannak, amik akárkinek működnek. A ter'angrealok, az angrealokkal és a sa'angrealokkal ellentétben, konkrét feladatok elvégzésére készültek. Egy másik, amit itt a Toronyban rendszeresen használunk, megszeghetetlenné teszi az ígéreteket. Mikor majd teljes jogú nővérré fogadunk, azt a ter'angrealt fogva teszed majd le a végső esküt. Hogy egy szót sem ejtesz ki a szádon, ami ne lenne igaz. Hogy nem készítesz fegyvert, amivel egy ember megölhet egy másikat. Hogy sosem használod az Egyetlen Hatalmat fegyverként, kivéve árnyfattyak és árnybarátok ellen, vagy végső megoldásként, a saját életed védelmében, illetve az őrződében, vagy egy másik nővérében.

Nynaeve megrázta a fejét. Ezek az eskük egyszerre hangzottak túl soknak és túl kevésnek. Ezt a véleményét közölte is a novícia asszonnyal.

– Volt idő, amikor az aes sedai-oknak nem kellett még esküt tenniük. Közismert volt, micsodák, mi létezésük célja, és ennyi elég is volt. Sokan szeretnénk, ha ma is így lenne. De a Kerék forog, változnak az idők. Ezek az eskük, a tudat, hogy ezek mindannyiunkat kötnek, biztosítják, hogy az országok együtt tudjanak velünk élni, és ne kelljen attól félniük, hogy ellenük fordítjuk a hatalmunk, az Egyetlen Hatalmat. A Trallok háborúk és a Százéves háború között hoztuk ezt a döntést. Az eskünknek köszönhető, hogy a Fehér Torony még áll. Ezért tehetjük még ma is, ami tőlünk telik, az Árnyék ellen. – Sheriam mély levegőt vett. – Fény, te gyermek, úgy látszik, most próbálom megtanítani neked, amit minden más nő, aki eddig itt állt, a helyedben, évek alatt tanult meg. Persze nem fog menni. De neked most úgyis csak a ter'angrealok számítanak. Nem tudjuk, miért hozták létre őket. Csak egy maroknyit merünk használni közülük, és a célok, amikre valóban alkalmazni merészeljük őket, talán közel sem azok, amikre eredetileg tervezték őket. Legtöbbjüket, saját kárunkon, megtanultuk elkerülni. Az évek során nem kevés aes sedai halt meg, vagy vesztette el a fókuszáló képességét, míg kitapasztaltuk, melyek ezek.

Nynaeve megborzongott.

– És ezek után azt akarják, hogy belesétáljak egybe? – Az íveken belül most már kevésbé vibrált a fény, de továbbra sem látta, mi van benn.

– Erről tudjuk, mit csinál. Szembesít a legnagyobb félelmeiddel – mosolygott kedvesen Sheriam. – Senki sem fogja megkérdezni, mivel találkoztál bent. Annyit mondasz el, amennyit akarsz. A félelmeid saját tulajdonodat képezik.

Nynaeve-ban felmerült, mennyire utálja a pókokat, különösen a sötétben, de úgy sejtette, Sheriam nem ilyesmire gondolt.

– Egyszerűen csak át kell mennem az íveken, egyiken a másik után? Háromszor átmegyek, és kész is vagyok?

Az aes sedai ideges vállrándítással igazította meg kendőjét.

– Ha nagyon le akarod egyszerűsíteni; akkor igen – mondta fanyarul. – Idefelé jövet már elmondtam, amit a ceremóniáról tudnod kell, legalábbis annyit, amennyit előre tudhat róla, aki teljesíteni kívánja a próbát. Ha novícia lennél, aki idáig jutott már, kívülről fújnád az egészet, de ne aggódj, hogy esetleg hibázol. Ha szükséges, majd én emlékeztetlek, mit kell tenned. Biztos vagy benne, hogy készen állsz? Most még meggondolhatod magad. Még beírhatlak a novícia könyvbe.

– Nem!

– Hát, akkor jó. Akkor elmondok két dolgot, amit senki nem hallhat, amíg ebbe a szobába nem lép. Az első. Amint elkezded, végig kell csinálnod. Ha megtagadod, hogy folytasd, a benned rejlő lehetőségektől függetlenül, szépen kitesznek a Toronyból. Kapsz annyi ezüstöt, amennyiből egy évig fönntarthatod magad, de soha többé nem engednek vissza. – Nynaeve már nyitotta a száját, hogy leszögezze, ő nem fogja megtagadni a folytatást, de Sheriam határozott kézmozdulattal elhallgattatta. – Figyelj, és csak akkor beszélj, amikor van is mit mondanod. Második. Aki keres, aki küzd, ismernie kell a veszélyt. Itt veszélyek lesnek rád. Voltak nők, akik beléptek, és nem jöttek elő. Amikor a ter'angrealt végül hagytuk elcsendesedni, egyszerűen nem voltak benne. Nem voltak sehol. Soha nem látták őket többé. Ha életben akarsz maradni, állhatatosnak kell lenned. Ha elbizonytalanodsz, ha elbuksz... – Hallgatása sokatmondóbb volt, mint bármely ékes leírás. – Ez az utolsó esélyed, gyermekem. Még visszafordulhatsz, ha most rögtön teszed. Akkor beírlak a novícia könyvbe, és még csak egy vonás lesz a neved mellett. Még kétszer idejöhetsz, és csak ha harmadszor is visszautasítod a próbát, raknak ki a Toronyból. Nem szégyen visszafordulni. Sokan megteszik. Én magam sem voltam képes elsőre nekivágni. Most beszélhetsz.

Nynaeve a szeme sarkából az ezüst ívekre nézett. Már nem vibrált bennük a fény. Lágy, fehér ragyogás töltötte be őket. Ahhoz, hogy azt tanulhassa, amit akar, szüksége van a beavatottak szabadságára, akik már kérdéseket is tehetnek fel. Beavatottként, önállóan is kísérletezhet. Csak annyi felügyeletet kap, amennyit ő maga kér. Rajtam múlik, hogy Moiraine megfizessen azért, amit velünk tett. Muszáj nekivágnom.

– Készen állok.

Sheriam lassan megindult a terem közepe felé. Nynaeve vele tartott.

Mintha ez jel lett volna, a Piros nővér hangosan, ünnepélyesen szólalt meg:

– Kit hoztál magaddal, nővér?

A három, a ter'angreal körül ülő aes sedai, továbbra sem foglalkozott velük.

– Beavatásra hozok egy jelöltet, nővér – felelte Sheriam, éppoly szertartásosan.

– Készen áll?

– Készen áll, hogy maga mögött hagyja, ami volt, és keresztülvágva félelmein, beavatást nyerjen.

– Ismeri a félelmeit?

– Sosem kellett szembeszállnia velük, de most hajlandó rá.

– Akkor nézzen szembe azzal, amitől legjobban fél.

Sheriam, az ívektől két hosszra, megállt. Nynaeve is megtorpant mellette.

– A ruhád – suttogta a nő, rá sem nézve.

Nynaeve elvörösödött, amiért máris elfelejtette, amit Sheriam a szobájából lefelé jövet mondott neki. Gyorsan levette a ruháit, a cipőjét és a harisnyáját. Egy pillanatig egészen meg tudott felejtkezni az ezüstívekről, miközben a ruháit hajtogatta, és precízen egymásra pakolta őket a földön. Lan gyűrűjét gondosan alulra rejtette. Nem akarta, hogy bárki is azt bámulja. De hamarosan elkészült, és a ter'angreal még mindig ott volt, továbbra is rá várt.

Meztelen talpa alatt hideg volt a kő. Tetőtől talpig libabőrözni kezdett. De egyenesen, kihúzott derékkal állt, és egyenletesen lélegzett. Nem állt szándékában az aes sedai-ok előtt kimutatni a félelmét.

– Az első alkalom – mondta Sheriam – azé, ami volt. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Nynaeve habozott. Majd előrelépett, be, az íven túlra, a ragyogásba. Az körbevette, mintha maga a levegő csillogna, mintha, fénytengerbe készülne belefulladni. Mindenütt fény volt. A fény volt minden.

Döbbenten rezzent össze, amikor rájött, hogy meztelen. Aztán csodálkozva bámult. Mindkét oldalán kőfal húzódott, kétszer olyan magas, mint ő. Felületük sima, mint egy szoboré. Lábujjai poros, egyenetlen kőpadlót markolásztak. Az ég egyenletes ólomszínű volt, noha egyetlen felhő sem látszott rajta. A duzzadt, vérvörös nap, a feje fölül árasztotta sugarait. Mindkét irányban rések látszottak a falakon; alacsony, szögletes oszlopok övezte kapunyílások. A falak leszűkítették a látóterét, de annyit így is meg tudott állapítani, hogy a talaj mind előtte, mint mögötte, lejt. A kapukon át további vastag falakat látott, újabb folyosókat. Gigantikus labirintusban állt.

Hol vagyok? Hogy kerültem ide? Ekkor egy másik hang szólalt meg az elméjében. A visszaút csak egyszer nyílik meg.

Megrázta a fejét.

– Ha csak egy kivezető út van, egy helyben állva nem találom meg. – Szerencsére, legalább meleg és száraz volt a levegő. – Remélem, találok valami ruhát, mielőtt bárkivel is találkoznék – dünnyögte.

Halványan emlékezett, hogy gyermekkorában játszott néha labirintusokkal, papíron. Volt valami trükk, amivel ki lehetett találni, de most egyszerűen nem jutott eszébe. Egyáltalán, minden, ami a múltban történt, ködös lett, mintha valaki mással esett volna meg. Egyik kezét a falon húzva megindult. Meztelen lába alól porgomolyok szálltak fel.

Az első nyíláshoz érve rá kellett döbbennie, hogy egy teljesen ugyanolyan folyosót lát maga előtt, mint amilyenben áll. Mély levegőt vett, és egyenesen ment tovább. Számos mellékút mellett haladt el, amelyek egytől egyig, teljesen egyformán néztek ki. Aztán valami változást talált. Az út ketté ágazott. Balra ment tovább, de hamarosan megint elágazáshoz ért. Megint balra fordult. A harmadik elágazás után aztán a bal oldali út zsákutcába vezetett.

Zord arckifejezéssel ment vissza, és tért rá a jobb oldali útra. Ezúttal négy jobbkanyar után ért zsákutcába. Egy darabig csak állt, és bámulta a falat. – Hogy kerültem ide? – kérdezte hangosan. – Mi ez a hely? A visszaút csak egyszer nyílik meg.

Megint visszaindult. Biztos volt benne, hogy kell lennie valamilyen trükknek, ami kivezet a labirintusból. Az utolsó elágazásnál balra ment. A következőnél jobbra. Ugyanígy folytatta, kitartóan. Balra, majd jobbra. Egyenesen, amíg elágazáshoz nem ért, ahol, muszáj volt valamerre fordulnia. Balra, jobbra.

Úgy tűnt, működik a dolog. Legalábbis így, egy tucat elágazást is elhagyott már, anélkül, hogy zsákutcába jutott volna. Újabb válaszúthoz érkezett.

A szeme sarkából villanásnyi mozgást vett észre. Mikor arra fordította a fejét, csak a poros folyosót látta, a sima kőfalak között. Már ment is volna tovább, a bal oldali úton... majd megint mozgást vett észre. Azonnal hátrapördült. Semmi nem volt ott, de ezúttal biztos volt benne, hogy látott valamit. Volt mögötte valaki. Van mögötte valaki. Idegesen, kocogva indult meg, az ellenkező irányba.

Most már egyre gyakrabban, újra és újra megpillantott valamit, egy-egy oldalfolyosón, mindig a szeme sarkából. Túl gyors volt, semhogy jobban is kivehesse, és mire odafordult, sosem volt már ott. Futásnak eredt. A Folyóközben, lány korában, a fiúk közül sem tudták sokan lefutni. Folyóköz? Az meg mi?

Egy férfi lépett ki az egyik előtte lévő oldalnyílásból. Sötét ruhái dohosnak, félig rothadtnak tűntek. Ő maga pedig öreg volt. Vénséges vén. Fejét gyűrött, pergamenszerű bőr borította, túl feszesen, mintha egyáltalán nem lenne alatta hús. Törékeny haj, leheletvékony, elszórt pamacsai, alig takartak el valamit sebhelyes fejbőréből. A szeme olyan mélyen beesett, hogy szinte mintha két barlangból nézett volna ki.

Csúszva fékezett le. A padlózat egyenetlen kövei a talpát karistolták.

– Aginor vagyok – mosolygott a férfi. – Érted jöttem.

Nynaeve szíve majd ki ugrott a mellkasából. Az egyik Kitaszított.

– Nem. Az nem lehet!

– Csinos vagy, kislány Élvezni foglak.

Hirtelen eszébe jutott, hogy egy szál ruha sincs rajta. Sikkantott egyet, arca elvörösödött, és csak részben mérgében. Gyorsan beszaladt a legközelebbi oldaljáratba. Őrült, vihogó kacaj követte, és lábdobogás, ami annak ellenére is lépést hallatszott tartani vele, hogy rohant, ahogy csak a lába bírta. Üldözője lihegve, hangosan tervezgette, mit tesz majd vele, ha elkapja. Noha csak félig-meddig hallotta, amit mond, így is jeges csomóvá zsugorodott a gyomra.

Kétségbeesetten keresett valamilyen kiutat, ökölbe szorított kézzel vágtatott, és közben vadul kapkodta a fejét. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos. De semmit nem talált. Akármerre nézett, mindenütt a végtelen labirintus. Bár minden erejét megfeszítve suhant előre, a férfi ocsmány ígéretei mindig közvetlenül mögüle hallatszottak. A félelme lassan, teljesen, dühvé változott.

– A fene egye meg! – zokogta. – A Fény égesse el! Nincs joga! – Valahol a lénye mélyén, mintha kivirágzott volna valami, kinyitotta a szirmait, és a fény felé fordult.

Vicsorogva fordult szembe üldözőjével. Aginor imbolyogva rohant elő az utolsó forduló mögül.

– Nincs joga! – lökte a férfi felé az öklét. Az ujjai közben kinyíltak, mintha valamit oda akarna dobni. Csak félig lepte meg, hogy egy tűzgolyó hagyta el a kezét.

Aginor mellkasán felrobbant. A Kitaszított elterült. De csak egy pillanatig maradt fekve, aztán máris támolyogva felállt. Úgy tűnt, észre sem veszi zekéje elszenesedett mellrészét.

– Hogy merészeled? Hogy merészeled?! – remegett a dühtől a férfi. Habos nyál csurgott az állára.

Hirtelen felhők jelentek meg az égen, fenyegető, szürke és fekete gomolyok. Villám csapott ki közülük, egyenesen Nynaeve mellkasa felé.

Egy szívdobbanásnyi ideig úgy tűnt neki, mintha hirtelen lelassult volna az idő, mintha ez a szívdobbanás örökké tartana. Érezte magában az áramló erőt – a saidart, jött a távoli gondolat –, érezte a változást, ami válaszképpen következett be a villámban. Megváltoztatta az energianyaláb irányát. Újra nekilódult az idő.

A villám nagy csattanással vágott a kőbe, Aginor feje fölött. A Kitaszított beesett szeme elkerekedett; hátratántorodott.

– De hát, ez hogy lehet? Ezt nem tudhatod! – kiáltotta, majd elugrott. Újabb villám csapódott be arra a helyre, ahol egy pillanattal azelőtt állt. Szökőkútszerűen röpködtek a kőszilánkok.

Nynaeve zord arccal indult meg felé. És Aginor menekülni kezdett előle.

A saidar vad áradásként hömpölygött benne. Érezte maga körül a köveket, a levegőt, érezte az Egyetlen Hatalom apró, áramló részecskéit, amint átjárják, összetartják az anyagot. És érezte, hogy Aginor is csinál... valamit. Utóbbi, nagyon halvány, végtelenül távoli érzés volt, mintha olyasvalami lenne, amit sosem ismerhet meg igazán. De a hatását látta, és felismerte maga körül.

A föld morajlani, rengeni kezdett alatta. Falak dőltek le előtte, kőhalmok nőttek, zárták el az útját. Átmászott rajtuk. Nem is törődött vele, hogy az éles kövek felsértik a lábát, a kezét. Nem maradt le, nem vesztette szem elől Aginort. Szél kerekedett, süvöltve vágtatott felé a folyosókon, vadul nyomta visszafelé. Az őrjöngő szélrohamokban könnyezni kezdett a szeme, többször is majdnem hátratántorodott. De megváltoztatta az áramlást, mire Aginor felbukott; az orkán, tövéről leszakadt bokorként görgette maga előtt. Megérintette a földben áramló energiákat is, átirányította őket, és a Kitaszított körül összerogytak a kőfalak, csapdába ejtették. Ahová nézett, villámok csaptak be. Nagy robbanások kíséretében vágtak a kőhalomba, egyre közelebb és közelebb a férfihoz. Érezte, ahogy Aginor próbálja visszafordítani őket, felé, a vakító mennykőcsapások, ennek ellenére, lassan az öregember felé araszoltak.

Jobboldalt megcsillant valami, ami az összeomló falak mögül bukkant elő.

Érezte, hogyan gyengül a Kitaszított, érezte, hogyan lesznek egyre erőtlenebbek a kísérletei, hogy ellencsapást indítson felé. Valamiért mégis biztos volt benne: még nem adta föl. Ha most elengedi, újra üldözni fogja, és újra olyan erős lesz, mint azelőtt. Ráadásul önbizalmat meríthetne abból, hogy ő végül is nem tudta legyőzni, azt gondolhatná, biztos túl gyenge megakadályozni, hogy azt tegyen vele, amit akar.

Ezüst ív állt a ledőlt falak között. Halvány, ezüstös fény sugárzott mögüle. A visszaút...

Érezte, a Kitaszított abbahagyta az ellentámadásokat. Most már minden erejével védekezett. És erre sem volt már képes, nem tudta már elhárítani a csapásait. Most már el kellett ugrálnia a villámcsapások nyomán záporozó kövek elől. Az egyik robbanásban újra felbukott.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Megszűnt a villámeső. Nynaeve elfordult a feltápászkodó Aginortól, a boltívre nézett. Majd újra a Kitaszított felé kapta a fejét. Az éppen lemászott a kőhalom túlsó felén, és eltűnt a szeme elől. Nynaeve dühében sziszegett. A labirintus nagy része még állt, és az összecsapásukban született romhalmazok között száz új, kitűnő búvóhely adódott. Időbe fog kerülni, amíg újra megtalálja, vagy ha ő nem, majd a férfi találja meg őt. Ebben biztos volt. És addigra újra ereje teljében lesz. A legváratlanabb pillanatban csaphat le rá.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Ijedten nézett vissza, az ív felé. Megkönnyebbülten látta, hogy még ott van. De ha most rögtön, gyorsan megtalálná Aginort...

Légy állhatatos.

Dühtől fuldokolva kiáltott fel, majd az ív felé indult, a kőhalmokon át.

– Akárki is a felelős, hogy idekerültem – dünnyögte –, teszek róla, hogy azt kívánják, bár megúszták volna annyival, mint Aginor. Fogom őket, és... – Áthaladt az ív alatt, és elnyelte a fény.

– ...és... – lépett ki Nynaeve a boltív alól, majd megtorpant, és döbbenten nézett körül. Hirtelen mindenre emlékezett – az ezüst ter'angrealra, az aes sedai-okra, a teremre –, de az emlékek buzogányként csaptak le rá, elveszett memóriája fájdalmasan robbant vissza a helyére. Ugyanazon az íven lépett ki, amin bement.

A Piros nővér magasba emelte az egyik ezüstkelyhet, és hűvös vízsugarat csorgatott Nynaeve fejére.

– Most megtisztultál a bűneidtől – mondta szertartásos hangon –, és azoktól is, amiknek áldozata voltál. Ha valaha is elkövettél valami bűntettet, most megkaptad a feloldozást, ahogy azok is, akik ellened követtek el valamit. Tisztára mosva, megújulva lépsz közénk. Tiszta szívvel, tiszta lélekkel.

A víz végigfolyt a testén, a földre csöpögött. Nynaeve reszketni kezdett.

Sheriam megkönnyebbült mosollyal fogta meg a karját, de a hangjában nyoma sem volt frissen elmúlt aggodalomnak.

– Eddig jól haladsz. Ugyanis visszajöttél. Ne felejtsd el, mi a célod, és továbbra is jól fog menni. – A vörös hajú nő megkerülte vele a ter'angrealt, a következő ívhez vezette.

– Olyan valóságosnak tűnt – suttogta elhalón Nynaeve. Mindenre emlékezett. Olyan könnyedséggel fókuszálta az Egyetlen Hatalmat, oly ügyesen bánt vele, mintha az a harmadik keze lett volna. Emlékezett Aginorra is, és a dolgokra, amiket a Kitaszított tenni akart vele. Megint megremegett. – Valóság volt?

– Senki sem tudja. Az ember emlékeiben valódinak tűnik, sőt, néhányan sebesülten jöttek vissza, megmaradtak a bent szerzett sérüléseik. Mások viszont, bár csúnyán összekaszabolták őket, mikor kiléptek, egyetlen karcolás sem volt rajtuk. Minden nőre, minden alkalommal, más vár bent. Az ősök azt mondták, rengeteg világ létezik. Talán ez a ter'angreal ilyenekbe viszi át a beavatott-jelöltet. Viszont túlságosan is szigorú szabályok szerint megválasztott környezetbe, helyzetbe kerül a novícia, ami egy egyszerű, világok közti átjárótól nehezen lenne elvárható. Szerintem nem valóság. De azért ne felejtsd el, akár valódi, ami veled történik, akár nem, a veszély nagyon is tényleges. Mint egy szívedbe döfő tőr.

– Fókuszáltam a Hatalmat. Olyan könnyű volt.

Sheriam megbotlott.

– Az elvileg lehetetlen! Emlékezned sem lenne szabad, hogy fókuszálni tudsz. – Végignézeti Nynaeve-on. – És még csak bajod sem lett belőle. Továbbra is érzem benned a képességet. Éppoly erős, mint eddig.

– Ezt úgy mondja, mintha veszélyes lenne bent a Hatalmat használni – mondta elgondolkozva Nynaeve. Sheriam csak némi habozás után válaszolt.

– Nem gondoltuk, hogy szükséges lenne figyelmeztetni a próbára indulót, minthogy odaát, nem is emlékezik a képességére, de... Ezt a ter'angrealt a Trallok háborúk alatt találtuk. Az archívumunkban megvannak a működésének felderítésére irányuló kísérletekről szóló feljegyzések. Az első nővért, aki belépett, a legváltozatosabb, legerősebb védelmekkel erősítették meg, minthogy senki nem tudta, mi történik majd vele. Megmaradtak az emlékei, és, amikor veszélybe került, fókuszálta az Egyetlen Hatalmat. És mire kilépett, a képessége kiégett, soha nem tudott többé fókuszálni, még csak nem is érezte már az Igazi Forrást. A második belépő ugyancsak tele volt védelmekkel, és ő is ugyanígy járt. A harmadik minden védelem nélkül ment be, bent nem emlékezett semmire, és sértetlenül tért vissza. Nem szabad többé fókuszálnod, amíg a ter'angrealban vagy. Tudom, hogy nehéz lesz bármire is emlékezned, de próbáld meg.

Nynaeve nagyot nyelt. Mindenre emlékezett, arra is, bent mennyire ködösek, hiányosak voltak az emlékei.

– Nem fogok fókuszálni – mondta. Már ha el nem felejtkezem, erről is. Kedve lett volna hisztérikusan felkacagni.

Odaértek a következő ív elé. Bent továbbra is halvány, fehér ragyogás. Sheriam még egy utolsó, figyelmeztető pillantást küldött felé, majd magára hagyta.

– A második alkalom azé, ami van. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Nynaeve a csillogó ezüstívre meredt. Most vajon mi vár bent rám? A többiek várakozásteljesen figyelték. Határozottan nekiindult, belépett a fénybe.

Meglepetten nézett a dísztelen, barna ruhára, amit viselt, majd összerezzent. Miért bámulja a saját ruháját? A visszaút csak egyszer nyílik meg.

Körülnézett, majd elmosolyodott. A Zöldnek, Emondmező főterének szélén állt. Mindenfelé zsúptetős házak, közvetlenül előtte pedig a Borforrás fogadó. Maga a Borforrás, a Zöld füvéből előmeredő sziklacsoportból buzogott elő. Az általa táplált Borforrás-patak, kelet felé csörgedezett el, a fogadó mellett sorakozó fűzfák alatt. Az utcákon nem járt senki, de ilyen kora délelőtt, legtöbben a napi teendőiket végzik, a ház körül.

A fogadóra nézve azonban leolvadt az arcáról a mosoly. Az ugyanis igencsak gondozatlannak, elhagyatottnak tűnt. A vakolat piszkos, kopott, az egyik spaletta félig leszakadva lóg, a tetőn a cserepek közül egy szarufa korhadt vége kandikált elő. Mi üthetett Branba? Annyira lefoglalja újabban a polgármesterség, hogy nem jut ideje rendben tartani a saját fogadóját?

Ekkor kinyílt a bejárati ajtó, és Cenn Buie lépett ki. Őt meglátva, döbbenten torpant meg. A vén tetőfedő szikár volt és göcsörtös, mint egy tölgyfagyökér. Barátságtalan pillantása is illett az összképhez.

– Na, szóval, visszajöttél? Hát, akár most rögtön el is mehetsz megint – mondta, azzal a lába elé köpött. Nynaeve a homlokát ráncolta. Cennel mindig is nehéz volt kijönni, de ritkán volt nyíltan nyers. Legalábbis vele nem. Nem szemtől szembe. Ahogy a távolodó öregembert követte a szemével, az egész faluban mindenfelé, az elhanyagoltság jeleit látta. A legtöbb tetőre igencsak ráfért volna, hogy rendbe hozzák, a kerteket gyom verte lel. Al'Caar asszony ajtaja ferdén lógott egyetlen, megmaradt zsanérján.

A fejét csóválva nyitott be a fogadóba. Na, erről lesz egypár szavam Branhoz.

A nagyterem egyetlen nőtől eltekintve, üres volt. Az asszony vastag, őszülő hajfonatát a vállán át előrevetve viselte. Az egyik asztalt törölgette, de amilyen üres tekintettel meredt maga elé, Nynaeve szerint nem is volt tudatában, mit csinál. A helyiség poros volt.

– Marin?

Marin al'Vere összerezzent, a torka elé kapta a kezét, és rámeredt. Tíz évvel idősebbnek tűnt, mint ahogy Nynaeve emlékezett rá. Megviselt volt.

– Nynaeve? Nynaeve! Ó, hát te vagy az. Hol van Egwene? Visszahoztad? Mondd, hogy igen.

– Én... – Nynaeve a halántékát masszírozta. Hol van Egwene? Úgy érezte, emlékeznie kellene. – Nem. Nem hoztam vissza. – A visszaút csak egyszer nyílik meg.

Al'Vere asszony összecsuklott, az egyik egyenes támlájú székre rogyott.

– Úgy reménykedtem benne. Amióta csak Bran meghalt...

– Bran meghalt? – Nynaeve elképzelni sem tudta, hogy a széles vállú, testes, mosolygós ember, valaha is meghalhat. – Itt kellett volna maradnom.

A másik nő felpattant, ijedten szaladt az ablakhoz, félelemmel teli tekintettel nézett ki a Zöldre és a falura.

– Ha Malena megtudja, hogy itt vagy, abból nagy baj lesz. Biztos vagyok benne, hogy Cenn már lohol is hozzá. Most ő a polgármester.

– Cenn?! Hogy választhatták azok a gyapjúagyú férfiak pont Cennt?

– Malena miatt. Az egész Nőkört a férjeikre uszította, hogy őt támogassák. – Marin szinte az üvegnek nyomta az arcát, próbált egyszerre figyelni minden irányba. – Azok a buta férfiak nem beszélik meg előre, kinek a nevét teszik a dobozba. Szerintem mindegyikük azt hitte, ő az egyetlen, aki beadta a derekát a felesége állhatatos hadjáratának, ezért nem lesz belőle baj. Hát, azóta mind megbánták. Mindannyian megbántuk.

– Ki ez a Malena, hogy a Nőkör úgy ugrál, ahogy ő fütyül? Soha nem hallottam róla.

– Őrdombról való. Ő a jav... – Marin a kezét tördelve fordult felé az ablaktól. – Malena Aylar a javasasszony, Nynaeve. Miután nem jöttél vissza... Fény, remélem, nem tudja meg, hogy itt vagy.

Nynaeve a fejét ingatta.

– Marin, jól látom, hogy te félsz tőle? Egész testedben remegsz. Miféle nő ez? Hogy választhatta meg a Nőkör?

Al'Vere asszony keserűen nevetett.

– Hát, úgy látszik, elment az eszünk. Malena egy nappal azelőtt jött meglátogatni Mavra Mallent, mielőtt Mavra vissza kellett, hogy menjen Lovasdra. Azon az éjszakán több gyerek is megbetegedett, és Malena kezelni kezdte őket. Aztán hullani kezdtek a juhok, és Malena arról is gondoskodott. Egyszerűen magától értetődőnek tűnt, hogy őt válasszuk, de... Ez a nő borzasztó erőszakos, Nynaeve. Olyan csúnyán tud nézni, hogy nem mer nemet mondani neki az ember. Addig-addig zaklat, amíg végül belefáradsz az ellenkezésbe. És az még nem minden. Leütötte Alsbet Luhhant.

Nynaeve lelki szemei előtt megjelent Haral, a kovács, és felesége, Alsbet. A nő majdnem olyan magas volt, mint a férje, és erős csontú, zömök, bár az arca csinos.

– Alsbet majdnem olyan erős, mint Haral. Nem tudom elhinni...

– Malena nem túl nagydarab, de... vad. Föl-alá kergette Alsbetet a Zöldön, és egy bottal verte. Többen is láttuk, de egyikünk sem mert közbeavatkozni. Mikor megtudták, Bran és Haral kijelentette, hogy mennie kell, még ha ezzel a Nőkör ügyeibe avatkoznak is. Azt hiszem, néhányan hallgattak is volna rájuk, csakhogy aznap este mindketten megbetegedtek. Haral meghalt, és alig egy napra rá, Bran is. – Marin az ajkába harapott. Úgy nézett körül a termen, mintha attól félne, esetleg rejtőzik ott valaki. Halkabbra fogta a hangját. – Malena keverte az orvosságukat. Azt mondta, kötelessége ellátni őket, még ha ellene uszítottak is. Láttam... szürkekömény is volt a keverékben, amit magával vitt.

Nynaeve levegőért kapkodott.

– De... Biztos vagy benne, Marin? Egész biztos? – Az asszony bólintott, arca eltorzult a kitörni készülő sírástól. – Marin, ha csak gyanítottad is, hogy ez a nő megmérgezhette Brant, hogyhogy nem fordultál a Nőkörhöz?

– Azt mondta, Bran és Haran nem a Fényben jártak – motyogta Marin. – Hogy különben nem fordultak volna úgy a javasasszonyuk ellen. Azt mondta, ezért haltak meg; elhagyta őket a Fény. Különben is, állandóan a bűnökről beszél. Paet al'Caarról is azt mondta, hogy bűnt követett el, amikor ellene beszélt, Bran és Haral halála után. Pedig Paet csak annyit mondott, hogy ő, úgy látszik, nem tud úgy gyógyítani, mint te tudtál. De Malena-nak ennyi is elég volt, hogy Sárkányagyart rajzoljon az ajtajára. Fényes nappal, mindenki szeme láttára. Egy héten belül meghalt mindkét fia. Egyszerűen csak nem éltek, mikor az anyjuk reggel fel akarta kelteni őket. Szegény Nela. Mikor rátaláltunk, fel-alá kószált, egyszerre nevetett és sírt, meg sikoltozott, hogy Paet a Sötét Úr, hogy ő ölte meg a fiait. Paet másnap felakasztotta magát. – Megremegett, olyan halkan folytatta, hogy Nynaeve alig hallotta. – Nekem négy lányom is van, akik még a fedelem alatt élnek. És még élnek, Nynaeve. Érted, amit mondok? Még életben vannak, és szeretném, ha úgy is maradnának.

Nynaeve zsigereibe jeges borzadály kúszott.

– Marin, ezt nem hagyhatjátok. – A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos. Félretolta a gondolatot. – Ha a Nőkör összefog, megszabadulhattok tőle.

– Összefogni? Malena ellen? – Marin nevetése már inkább zokogásra hasonlított. – Mindannyian félünk tőle. És olyan jó a gyerekekhez. Manapság, úgy tűnik, folyton betegeskedik néhány gyerek, de Malena mindent megtesz, amit tud. Mikor te voltál a javasasszony, szinte senki nem halt meg betegségben.

– Marin, halgass rám. Hát nem látod, miért vannak mindig beteg gyerekek? Ha másként nem tud eléggé félelemben tartani benneteket, megpróbálja elhitetni veletek, hogy szükségetek van rá, a gyerekek miatt. Ő csinálja, Marin. Ahogy Brannal tette.

– Az lehetetlen – suttogta az asszony. – Azt nem teheti. A kicsikkel nem.

– Pedig teszi. – A visszaút... Nynaeve könyörtelenül elnyomta a gondolatot. – Van még valaki a Körben, aki nem fél? Van még, aki hinne nekünk?

– Mindenki fél. De Corin Ayellin talán meghallgatna. Ha megteszi, még vagy ketten-hárman követik. Nynaeve, ha sikerül elég asszonyt meggyőzni a Nőkörből, te leszel újra a javasasszonyunk? Azt hiszem, te vagy az egyetlen, akit Malena nem tud megfélemlíteni, még akkor sem, ha mindenki megtudja, mit tett. Te még nem tudod, milyen.

– Leszek. – A visszaút... Nem! Ők az én népem! – Vedd a köpenyed. Megyünk Corinhoz.

Marin vonakodott otthagyni a fogadót, aztán, mikor Nynaeve végül elérte, hogy kilépjen vele az ajtón, görnyedten osont eresztől ereszig. Folyamatosan forgatta ide-oda a fejét.

Félúton jártak Corin Ayellin háza felé, amikor Nynaeve a Zöld túlsó felén magas, cingár nőt látott meg, nagy léptekkel közeledni a fogadó felé. Menet közben, vastag fűzfapálcával csapkodta le a gyomok végét. Bár csontos volt, inas, erősnek látszott, mint az acélhúr. Arcán elszánt kifejezés, ajkát vékony csíkká préselte össze. Mögötte Cenn Buie szedte a lábát.

– Malena – Marin két ház közé vonta Nynaeve-et. Suttogott, mintha attól félne, a nő a Zöld túloldaláról is meghallhatja. – Tudtam, hogy Cenn egyenesen hozzá fog menni.

Nynaeve valamilyen ösztöntől vezérelve, hátranézett. Ezüst ív húzódott mögötte, házfaltól házfalig, halvány, fehér fény áradt belőle. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Marin torkából tompa sikoly tört elő.

– Meglátott minket. Fény, segíts, már jön is!

A magas nő feléjük indult a Zöldön keresztül. Cenn megállt, habozott. Malena arcán viszont, nyoma sem volt bizonytalanságnak. Lassan közeledett, mintha meg lenne győződve, hogy előle nincs menekvés. Szája minden lépéssel egyre nyíltabb, gonosz vigyorra görbült.

Marin Nynaeve ruhaujját rángatta.

– Fussunk. El kell bújnunk. Gyere már! Cenn biztos elmondta már neki, ki vagy. Mindig is utálta, ha akár csak szóbahozott valaki.

Az ezüst ív vonzotta Nynaeve tekintetét. A visszaút... Megrázta a fejét, próbált emlékezni. Ez nem valóság. Marinra nézett. Az asszony arcát nyers rémület torzította el. Ha életben akarsz maradni, állhatatosnak kell lenned.

– Nynaeve, kérlek! Látta, hogy veled vagyok. Meglátott! Könyörgöm!

Malena rendíthetetlenül közeledett. Az én népem. A boltív ragyogott. A visszaút. Ez nem a valóság.

Nynaeve felzokogott, kitépte a kezét a fogadósné markából, és az ezüstös izzás felé rohant.

Marin sikolya a szívébe markolt.

– A Fény szerelmére, Nynaeve, segíts! SEGÍTS!

Elnyelte a ragyogás.

Tágra nyílt szemekkel botladozott elő a boltív alól, alig volt tudatában a teremnek, az aes sedai-ok jelenlétének. Marin utolsó kiáltása még mindig a fülében visszhangzott. Mikor hirtelen a fejére öntötték a hideg vizet, meg sem rezzent.

– Most megtisztultál a hamis büszkeségtől. Most megszabadultál a hamis ambícióktól. Tisztára mosva, megújulva lépsz közénk. Tiszta szívvel, tiszta lélekkel.

Amint a Piros aes sedai hátralépett, Sheriam érintette meg Nynaeve karját.

Nynaeve összerezzent, aztán rájött, ki az. Két kézzel megragadta a novícia asszony gallérját.

– Mondja, hogy nem volt valóság. Mondja, hogy nem!

– Rossz volt? – Sheriam nyugodtan lefeszítette a ruhájáról a kezét, mintha hozzá lenne szokva az ilyen reakciókhoz. – Mindig rosszabb, mint az első. És a harmadik a legkeményebb.

– A barátnőmet... a népemet... a Végzet Vermében hagytam, mikor visszajöttem. – Fény, ugye nem volt valódi! Csak nem hagytam igazából... Moiraine-nek meg kell fizetnie! Tennem kell róla! Muszáj!

– A jelölt mindig szembekerül valamivel, amitől úgy érzi, nem térhet vissza. Valami mindig megpróbálja megakadályozni, elvonni a figyelmét. Ez a ter'angreal, a saját elmédből merítve állít csapdákat neked, veszélyes, gyilkos csapdákat, keményebbeket, mint az acél, halálosabbakat, mint a leghalálosabb méreg. Ezért használjuk próbatételként. Mindennél jobban kell vágynod rá, hogy aes sedai legyél. Bármivel szembe kell merned szállni, bármilyen akadályt le kell tudnod győzni, hogy elérd a célod. A Fehér Torony nem éri be kevesebbel. Megköveteljük tőled.

– Nagyon sokat követelnek. – Nynaeve a harmadik ívet nézte, miközben a vörös hajú aes sedai arrafelé vezette. A harmadik a legkeményebb. – Félek – suttogta. Mi lehet rosszabb annál, amit az előbb tettem?

– Az jó – mondta Sheriam. – Aes sedai akarsz lenni, fókuszálni szeretnéd az Egyetlen Hatalmat. Ezekhez a célokhoz, senki nem közelíthet félelem és tisztelet nélkül. A félelem óvatossá tesz; az óvatosság életben tart. – Az ív felé fordította, de nem lépett rögtön hátra. – Senki nem kényszerít, hogy harmadszor is belépj, gyermekem.

Nynaeve megnyalta az ajkát.

– De ha nem lépek be, kitesznek a Toronyból, és sosem engednek vissza.

Sheriam bólintott.

– És ez a legrosszabb.

Sheriam megint bólintott.

Nynaeve nagy levegőt vett.

– Készen állok.

– A harmadik alkalom azé, ami lesz – zengte Sheriam ünnepélyesen. – A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Nynaeve futva vetette magát a fénybe.

Nevetve szaladt a pillangók kavargó felhőjében. A lepkék sorra rebbentek fel a dombtetőt borító rét térdig érő, színes vadvirágszőnyegéről. Szürke kancája idegesen táncolt a rét szélén, kantárja a földre lógott. Nynaeve lelassított, hogy ne ijessze meg még jobban az állatot. Néhány pillangó a ruhájára ült, a hímzett virágokra, és az anyagra varrt gyöngyszemekre, vagy a szabadon vállára omló hajába font holdkövek és zafírok körül keringett.

A domb lábánál, az Ezer Tó vonulata húzódott nyakékként, Malkier városán keresztül. Csendes vizükön, a felhőkig nyúló Hét Torony tükröződött. Csúcsukon, párába burkolózva, arany darus lobogó. A városban ezernyi kert akadt, de ő ezt a vad rétet szerette legjobban, itt, a dombtetőn. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Patadobogást hallott. Megfordult.

Al'Lan Mandragoran, Malkier királya, leugrott tüzes paripája nyergéből, majd nevetve sietett felé a pillangók között. Arca egy kemény ember arca volt, de a mosolya, ami neki szólt, meglágyította ábrázata kemény szikláját.

Nynaeve leesett állal bámulta. Szóhoz sem jutott a meglepetéstől, amikor a férfi a karjaiba vette, és megcsókolta. Egy ideig csak lógott a nyakában, visszacsókolta, elveszett az ölelésében. Lába egy lábnyira kalimpált a földtől, de nem zavarta.

Aztán, egyszercsak eltolta magát tőle.

– Nem. – Erősebben feszítette kettejük közé a karját. – Engedj el. Tegyél le.

A férfi csodálkozva engedte le a földre. Nynaeve nyomban elhátrált tőle.

– Csak ezt ne – mondta. – Ezt nem bírom elviselni. Bármit, csak ezt ne. – Könyörgöm, hadd küzdjek inkább megint meg Aginorral. Kavarogni kezdett az emlékezete. Aginor? Fogalma sem volt, ezt a nevet meg honnan vette. Megint meglódultak az emlékei, rezgett a memóriája, emlékképek pörögtek, mint jégdarabok a zajló folyón. A darabkák után kapkodott, kétségbeesve keresett valamit, amibe belekapaszkodhat.

– Jól vagy, szerelmem? – kérdezte aggodalmasan Lan.

– Ne hívj így! Nem vagyok a szerelmed! Nem házasodhatom össze veled!

Meglepetésére, a férfi hátrahajtotta a fejét, és harsogva felkacagott.

– A gyerekeink igencsak meglepődnének, ha meghallanák, hogy szerinted nem vagyunk házasok! És hogyhogy nem vagy a szerelmem? Nem szeretek mást, és soha nem is fogok.

– Vissza kell mennem. – Kétségbeesetten forgatta a fejét, kereste az ezüst ívet, de csak rétet látott, és eget. Keményebb, mint az acél, halálosabb, mint a leghalálosabb méreg. Lan. Gyerekek, Lantól. Fény, segíts!

– Most rögtön vissza kell mennem.

– Vissza? Hová? Emondmezőre? Ha kívánod. Majd levelet küldök Morgase királynőnek, és kíséretet adok melléd.

– Egyedül – dünnyögte, még mindig a mezőt fürkészve. Hová lett? El kell innen mennem. – Nem akarok ebbe belekeveredni. Nem bírnám elviselni. Ezt nem. El kell mennem, most rögtön!

– Mibe keverednél bele, Nynaeve? Mit nem bírsz elviselni? Nem lehet, kedvesem. Itt lovagolhatsz egyedül, ha kívánod, de ha a malkieri királynő illő kíséret nélkül érkezne Andorba, Morgase legalábbis megbotránkozna, de esetleg meg is sértődne. Csak nem akarnád megsérteni, ugye? Azt hittem, barátnők vagytok.

Nynaeve úgy érezte, mintha bunkósbottal vernék a fejét. Egyik ütés kábítóbb volt, mint a másik.

– Királynő? – kérdezte habozva. – Gyermekeink vannak?

– Biztos jól érzed magad? Azt hiszem, jobb, ha Sharina Sedai-hoz viszlek.

– Ne. – Megint elhátrált tőle. – Aes sedai-hoz ne. – Ez nem valódi. Nem engedem még egyszer beleugratni magam. Szó se lehet róla!

– Hát jó – mondta Lan, némi habozás után. – De hát a feleségem vagy, hogyne lennél akkor királynő? Mi igazi malkieriek vagyunk, nem déliek. Amint kicseréltük a gyűrűinket, téged is megkoronáztak a Hét Toronyban. – Ösztönösen megmozdította a bal kezét. Sima, vastag aranygyűrűt viselt a mutatóujján. Nynaeve a saját kezére nézett, a gyűrűre, ami, biztos volt benne, hogy ott lesz. Gyorsan eltakarta a másik kezével, bár maga sem tudta, azért-e, hogy megtagadja a létezését, vagy csak hogy megtapogathassa.

– Na, emlékszel már – folytatta a férfi. Felé nyújtotta a karját, mintha meg akarná simogatni az arcát, mire ő még hat lépést hátrált. Lan sóhajtott. – Ahogy kívánod, szerelmem. Három gyermekünk van, bár már csak egyiküket lehet igazából gyermeknek nevezni. Maric már a válladig ér, és nem tudja eldönteni, a lovakat, vagy a könyveket szereti-e jobban. Elnore már azt gyakorolja, hogyan csavarja el a fiúk fejét, már amikor nem Sharina-t nyaggatja éppen, hogy mikor lesz már elég idős, mikor mehet a Fehér Toronyba.

– Az anyámat hívták Elnore-nak – mondta ő halkan.

– Mondtad is, hogy ezért választottad.

– Nem. Most nem hagyom belerángatni magam. Ebbe nem. Nem!

A férfi mögött, a rét melletti fák között, meglátta az ezüst ívet. Eddig a fák rejtették el. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Arra fordult.

– Mennem kell.

Lan elkapta a kezét. Neki pedig, mintha a földbe gyökerezett volna a lába, egyszerűen nem volt szíve lerázni.

– Nem tudom, mi bánt, drága feleségem, de akármi is az, mondd meg, és én mindent rendbe teszek. Tudom, hogy nem vagyok a legjobb férj. Mikor megismertelek, csupa él és szöglet voltam, de te legalább részben elsimítottad őket.

– Te vagy a legeslegjobb férj – mormolta Nynaeve. Legnagyobb rémületére, hirtelen emlékezni kezdett rá, mint a férjére, hosszú évek nevetéseire, sírásaira, keserű veszekedéseire, édes kibéküléseire. Tompa emlékek voltak, de érezte, gyorsan erősödnek. – Nem lehet. – Az ív ott állt, alig néhány lépésnyire. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

– Nem tudom, mi történik, Nynaeve, de úgy érzem, mintha elveszítenélek. Azt nem bírnám elviselni. – Megsimította a haját. Nynaeve becsukta a szemét, a tenyeréhez dörzsölte az arcát. – Maradj velem, örökre.

– Maradni akarok – mondta halkan. – Veled akarok maradni. – Mire kinyitotta a szemét, az ezüst ív eltűnt... csak egyszer nyílik meg. – Ne. Ne!

Lan maga felé fordította.

– Mondd, mi bánt? El kell mondanod, ha azt szeretnéd, hogy segítsek.

– Ez nem a valóság.

– Nem a valóság? Mielőtt megismertelek, azt hittem, a kardom az egyetlen valóságos dolog. Nézz körül. Minden valóságos. Mi ketten, bármit meg tudunk valósítani, amit csak akarsz.

Tűnődve nézett körül. A rét még mindig ott volt. A Hét Torony továbbra is büszkén magasodott az Ezer Tó fölé. Az ív eltűnt, de egyébként semmi sem változott. Éppenséggel itt is maradhatnék, Lannal. Semmi sem változott. Aztán más megvilágításba kerültek a dolgok. Semmi sem változott. Egwene egyedül marad a Fehér Toronyban. Rand fókuszálni fogja a Hatalmat, és megőrül. Na és Mattel és Perrinnel mi lesz? Van egy fikarcnyi esélyük is, hogy visszakapják a régi életüket? Moiraine pedig, aki mindannyiunk életét tönkretette, büntetlenül marad.

– Vissza kell mennem – suttogta. Eltolta magát a férfitól. A Lan arcát eltorzító fájdalom láttán, majd meghasadt a szíve. Elszántan virágbimbót formált az elméjében, fehér bimbót egy tüskebokor ágán. A tüskéket jó nagyokra, szúrósakra, kegyetlenekre gondolta. Legszívesebben magába döfte volna őket. Aztán érezni kezdte, ahogy ott függ a tüskebokor ágai között. Valahol az elméje mélyén, Sheriam Sedai szavai visszhangoztak; figyelmeztette, milyen veszélyes megpróbálni a Hatalmat fókuszálni. A bimbó kinyílt, és a saidar fénnyel töltötte el.

– Nynaeve, mondd el, mi a baj.

Lan hangja majdnem megzavarta az összpontosításban. Elengedte a füle mellett. Kell lennie visszavezető útnak. Arra a helyre meredt, ahol az ezüst ívet látta, valami, a jelenlétére utaló jelet, nyomot keresett. Semmit nem talált.

– Nynaeve, én...

Gondosan maga elé képzelte az ívet, a legapróbb részletességgel újjáépítette az elméjében. Az ívelt, csillogó fém, mögötte hópelyhek izzása. Úgy tűnt, mintha ott állna, hullámzana előtte. Egy pillanatig ott volt a fák között, majd eltűnt. Aztán megint eltűnt, megint megjelent, eltűnt, megjelent.

– ...tiszta szívemből...

Még több saidart szívott magába, beitta az Egyetlen Hatalom áradatát, míg úgy érezte, mindjárt szétrobban. A ragyogás, ami körülvette, megtöltötte, oly fényes lett, hogy egész elvakította. A hő csaknem megolvasztotta. A vibráló ív stabilabb lett, megszilárdult, teljes valóságában ott állt előtte. Tűz és fájdalom vágtatott az ereiben, csontjai lángoltak, koponyája fehéren izzó kemence lett.

– ...szeretlek.

Az ezüst ív felé rohant. Nem mert hátranézni. Biztos volt benne, hogy soha életében nem fog szívbe markolóbb, keserűbb hangot hallani, mint Marin al'Vere kiáltása. De Lan kínszenvedéssel teli könyörgéséhez képest édes volt, mint a méz.

– Nynaeve, kérlek, ne hagyj el!

A fehér izzás elnyelte.

Meztelenül botorkált át az íven, majd térdre esett, és eltátott szájjal, üvöltve bőgött. Arcán ömlöttek a könnyek. Sheriam mellé térdelt. Gyilkos pillantással meredt a vörös hajú novícia asszonyra.

– Gyűlöllek! – nyögte ki, nagyokat nyelve. – Minden aes sedai-t gyűlölök!

Sheriam aprót sóhajtott, majd felsegítette.

– Gyermekem, szinte minden nő, aki keresztül megy ezen, ugyanezt mondja. Nem kis dolog, ha az embert arra kényszerítik, hogy szembenézzen a saját félelmeivel. – Ez meg mi? – csattant fel. Megfogta Nynaeve kezét, tenyérrel felfelé fordította azokat.

Nynaeve összerándult a fájdalomtól, amit eddig észre sem vett. Mindkét tenyerét, pont középen, hosszú, fekete tüske szúrta át. Sheriam óvatosan kihúzta őket. Hűvös hullámok áradtak szét benne, az aes sedai Gyógyításától. Amint mindkét tüske hegye elhagyta a húst, apró sebhely maradt csak a tenyerén és a kézfején.

Sheriam a szemöldökét ráncolta.

– Nem tudom, hogy maradhatott sebhely. És hogy szedtél össze pont csak kettőt, ilyen precíz pontossággal bedöfve? Ha tüskebokorba estél, teli kellene lenned szúrásokkal és karcolásokkal.

– Megérdemelném – értett egyet keserűen Nynaeve. – Gondolom, azt hittem, ennyi is elég, hogy megfizessek.

– Mindennek megvan az ára – bólintott az aes sedai. – De most gyere. Az első tanulópénzt megfizetted. Vedd hát, amiért fizettél. – Azzal gyengéden előretolta.

Nynaeve csak most vette észre, hogy most már több aes sedai van a teremben. Az amyrlin, csíkos stólájával. Mindkét oldalán hét, vállkendős nővér, minden ajahból egy-egy. Mindannyian őt nézték. Eszébe jutottak Sheriam instrukciói. Előretántorgott, letérdelt az amyrlin elé. Ő tartotta a kezében az utolsó kelyhet. Lassan megdöntötte a feje fölött.

– Most megtisztultál az emondmezei Nynaeve al'Meara-tól. Megtisztultál minden köteléktől, ami a világhoz köt. Tisztára mosva, megújulva lépsz közénk. Tiszta szívvel, tiszta lélekkel. Mostantól Nynaeve al'Meara vagy, a Fehér Torony beavatottja. – Az amyrlin átadta a kelyhet egy mellette álló nővérnek, majd talpra húzta Nynaeve-ot. – Megpecsételtetett. Most már hozzánk kötötted a sorsod.

Az aes sedai-ok uralkodónőjének szeme, mintha sötéten izzott volna. Nynaeve reszketésének semmi köze nem volt már a meztelenségéhez, a testén csorgó hideg vízhez.

II. KÖTET

Huszonnegyedik fejezet

Új barátok, régi ellenségek

Egwene folyosóról folyosóra követte a beavatottat a Fehér Toronyban. A falakat, amelyek belül is épp olyan fehérek voltak, mint kívül, kárpitok és festmények borították. A padlón mintás csempe. A beavatott ruhája épp olyan volt, mint az övé, eltekintve a szegélyén és a mandzsettáján végigfutó hét vékony, színes csíktól. Tegnap óta Nynaeve is a beavatottak ruháját viselte, gondolta homlokráncolva, de nem látszott rajta, hogy különösebben örülne neki, sem a saját, farkába harapó kígyót ábrázoló aranygyűrűjének, státusza szimbólumának. Ahányszor csak találkozott a javasasszonnyal – nem túl gyakran –, annak mindig karikásnak tűntek a szemei, komornak, mintha olyasmit látott volna, amit, legszívesebben örökre elfelejtene.

– Ide – vetette oda neki a beavatott kurtán, azzal egy ajtó felé intett. Alacsony, inas nő volt, valamivel idősebb, mint Nynaeve. Pedrának hívták. A hangja mindig sürgető volt. – Ezt a kis szabadidőt csak azért kapod, mert ez az első napod, de Magasra, a konyhában akarlak látni. Egy pillanattal sem később.

Egwene pukedlizott, majd nyelvet öltött a távozó beavatott hátára. Még csak egy napja, hogy Sheriam a novíciák könyvébe írta a nevét, de máris tudta, hogy nem kedveli Pedrát. Benyitott az ajtón.

A szoba dísztelen volt és kicsi, fehér falakkal. Volt már benn valaki, egy fiatal nő. Vöröses arany haja dúsan omlott a hátára. A két kemény lóca egyikén ült. A padló hideg kő; a novíciáknak, oktatóik szerint, semmi szükségük szőnyegekre. A lány körülbelül egy korban lehetett vele, de volt benne valami büszkeség, magabiztosság, amitől idősebbnek látszott. Az egyszerű novícia ruha, rajta valami többnek tűnt. Elegánsabbnak. Igen, ez az.

– A nevem Elayne – mondta a lány. Félredöntött fejjel tanulmányozta őt. – Te pedig Egwene vagy. Emondmezőről, a Folyóközből. – Ezt úgy mondta, mintha ennek valami jelentősége lenne. Mindenesetre, rögtön folytatta. – Aki már itt van egy ideje, előbb-utóbb beosztják egy új novícia mellé néhány napra, hogy segítsen neki eligazodni. Ülj le, kérlek.

Egwene leült a másik lócára, az aranyhajú lánnyal szemközt.

– Azt hittem, az aes sedai-ok majd tanítani fognak, most, hogy végre novícia lettem. De eddig csak annyi történt, hogy Pedra, jó két órával hajnalhasadás előtt felkeltett, és elküldött söprögetni a folyosókat. Azt mondta, vacsora után majd mosogatni is segítenem kell.

Elayne elfintorodott.

– Gyűlölök mosogatni. Soha nem kellett... na mindegy, nem számít. Hamarosan el fog kezdődni a képzésed. Holnaptól kezdve, pont ebben az időpontban, például rendszeresen óráid lesznek. Reggelitől a második gongütésig, a Magasig, aztán ebéd után is, a Hármasig. Ha különösen gyorsan haladsz, vagy ha különösen lassan, vacsorától az Utolsóig is elvihetnek, de olyankor, általában megint házimunkát végzünk. – Elayne kék szemei töprengőn fürkészték. – Vele születtél, ugye?

Egwene bólintott.

– Igen, sejtettem, hogy azt érzem benned – bólintott az aranyhajú lány is. – Én is. Én is vele születtem. Ne bosszankodj, hogy te nem érezted nálam. Hamarosan majd megtanulod felismerni a képességet a nőkben. Nekem van némi előnyöm, ugyanis egy aes sedai mellett nőttem fel. – Egwene erre szívesen rákérdezett volna, ki nő fel aes sedai mellett? – de Elayne nem hagyott időt, hogy megszólaljon.

– És azon se bosszankodj, ha belekerül némi időbe, amíg bármit is elérsz. Mármint az Egyetlen Hatalommal, úgy értem. Először, még a legegyszerűbb aprósághoz is kell valamennyi idő. A türelem olyan erény, amit tanulni kell. – Az orrát ráncolta. – Sheriam Sedai mindig ezt mondogatja, és mindent megtesz, hogy meg is tanuljuk. Próbálj csak szaladni, mikor azt mondja, sétálj, és mire kettőt pislantanál, már a dolgozószobájába is penderített.

– Kaptam már néhány leckét – jegyezte meg Egwene. Igyekezett szerénynek hangzani. Megnyitotta magát a saidar előtt – ez a rész most már egészen könnyen ment –, és melegség öntötte el a testét. Úgy döntött, a legnagyobb dolgot fogja megmutatni, amit már ismer. Kinyújtotta a kezét. Izzó gömb formálódott meg fölötte, tiszta fénygolyó. Kissé hullámzott és vibrált – egyelőre még nem tudta biztosan, rezzenéstelenül tartani –, de ott volt.

Elayne nyugodtan előrenyújtotta a kezét, és egy fénygömb jelent meg a tenyere fölött. Az övé is vibrált.

Pár pillanat múlva, Elayne egész testét halvány fény vette körül. Egwene döbbenten kapott levegőért. Az ő gömbje eltűnt.

A másik lány hirtelen kuncogni kezdett, majd kihunyt a fénye, mind a golyó, mind az, ami körbevette.

– Láttad körülöttem? – kérdezte izgatottan. – Én is láttam körülötted. Sheriam Sedai mondta is, hogy előbb-utóbb látni fogom. Most sikerült először. Neked is?

Egwene bólintott. Ujjongva nevettek.

– Kedvellek, Elayne. Azt hiszem, barátnők leszünk.

– Szerintem is. A Folyóközből jöttél, Emondmezőről. Nem ismersz egy Rand al'Thor nevű fiút?

– Ismerem. – Hirtelen azon kapta magát, hogy Rand egyik meséjére gondol, amit soha nem hitt el, miszerint egy fal tetejéről egy kertbe esett, és találkozott... – Te Andor leányörököse vagy – esett le az álla.

– Igen – válaszolta Elayne magától értetődő hangon. – De ha Sheriam Sedai megtudná, hogy elárultam, azt hiszem, egy szempillantás alatt a dolgozószobájába cibálna.

– Mindenki folyton azt emlegeti, hogy Sheriam dolgozószobájába hívják. Még a beavatottak is. Ilyen félelmetes, ha lehord valakit? Nekem inkább kedvesnek tűnik.

Elayne habozni kezdett, majd lassan, akadozva szólalt meg, kerülte a tekintetét.

– Az asztalán van egy fűzfapálca. Azt szokta mondani, hogy ha civilizált módon nem tudod megtanulni a szabályokat, hát megtanítja másképpen. De hát olyan sok szabály vonatkozik a novíciákra, nehéz nem megszegni valamelyiket időnként.

– De hát ez... ez borzalmas! Nem vagyok már gyerek, sem te. Nem hagyom, hogy úgy bánjanak velem.

– De, itt gyerekek vagyunk. Az aes sedai-ok, a teljes jogú nővérek, csak ők felnőttek. A beavatottak pedig fiatal nőknek számítanak, akik elég idősek már, hogy ne kelljen állandóan felügyelni rájuk. A novíciák, pedig a gyerekek, akiket meg kell védeni, akikről gondoskodni kell, akiket irányítani kell a fejlődésükben, és meg kell büntetni, ha olyasmit tesznek, amit nem helyes. Sheriam Sedai így mondta. A tanulmányaid miatt senki nem fog megbüntetni, kivéve, ha olyasmivel próbálkozol meg, amire nem kaptál utasítást. Pedig néha nehéz megállni. Te is rá fogsz jönni, hogy a fókuszálás olyan alapvető létszükségletté válik, mint a levegővétel. De ha túl sok tányért törsz el, mert álmodozol munka közben, ha tiszteletlen vagy a beavatottakkal, vagy engedély nélkül elhagyod a Tornyot, netán egy aes sedai-hoz szólsz anélkül, hogy az kérdezett volna, vagy... Elvárják, hogy képességeid legjavát nyújtsd. Ha egy kicsit is nem igyekszel, biztos áthágsz valamilyen szabályt.

– Szinte úgy hangzik, mintha azt szeretnék, hogy ne akarjunk itt maradni – fakadt ki Egwene.

– Nem, illetve tulajdonképpen igen. Tudod, hogy csak negyven novícia van a Toronyban? Mindössze negyven, és ezek közül, legfeljebb hét vagy nyolc lesz beavatott. Ez pedig nagyon kevés, Sheriam Sedai szerint. Azt mondja, egy ideje nincs elég aes sedai, nem tudnak minden elintéznivalónak a végére járni. De a Torony nem hajlandó csökkenteni az elvárásait. Nem teheti. Nem emelhetnek teljes jogú nővérré olyan nőt, akiben nincs meg a képesség, az erő és az elhivatottság. Nem adhatják a gyűrűt és a vállkendőt olyannak, aki nem tudja elég jól fókuszálni a Hatalmat, vagy aki hagyja magát megfélemlíteni, vagy visszafordul, ha túl rögössé válik az út. A képzés és a vizsgák gondoskodnak a megfelelő fókuszáló képességről, ami pedig az erőt és az elhivatottságot illeti... Nos, ha menni akarsz, elengednek. Amint tudsz már annyit, hogy ne halj bele a tudatlanságodba.

– Azt hiszem, Sheriam nekünk is beszélt már valamennyit erről. De hogy nincs elég aes sedai, azt sosem hittem volna.

– Van egy elmélete is ezzel kapcsolatban. Azt mondja, kiválogattuk az emberiséget. Tudod, mi az a válogatás? Amikor kiszeded a csordából azokat az állatokat, amikben nincsenek meg azok a tulajdonságok, amiket szeretnél?

Egwene türelmetlenül bólintott. Juhok mellett nem nőhet fel úgy az ember, hogy ne hallana a nyáj válogatásáról.

– Szóval, Sheriam Sedai azt mondja; azzal, hogy a Piros ajah háromezer éve vadászik az olyan férfiakra, akik fókuszálni tudnak, az egész emberiségből kiválogatjuk a fókuszáló képességet. Mondjuk, én a helyedben ezt azért Pirosak közelében inkább nem említeném. Maga Sheriam Sedai is, nemegyszer hangos szóváltásba keveredett már emiatt, mi pedig csak novíciák vagyunk.

– Majd vigyázok.

Elayne egy darabig hallgatott, majd megkérdezte.

– Rand jól van?

Egwene-be hirtelen belehasított a féltékenység – Elayne nagyon csinos volt –, de még erősebben markolt a szívébe a félelem. Gyorsan végiggondolta azt a keveset, amit Rand egyetlen találkozásáról tudott, a leányörökössel. Nem, Elayne nem tudhat róla, hogy Rand fókuszálni tud.

– Hm? – türelmetlenkedett a szobatársa.

– Amennyire lehet, jól van. – Legalábbis, remélem. Az a gyapjúagyú idióta. – Mikor legutoljára láttam, shienari katonákkal lovagolt ki.

– Shienariakkal?! Nekem azt mondta, juhász. – A fejét csóválta. – Néha a leglehetetlenebb pillanatokban kapom azon magam, hogy rá gondolok. Elaida valamiért fontos személynek gondolja. Ezt éppenséggel nyíltan nem mondta ki, de kerestetni kezdte, és amikor megtudta, hogy elhagyta Caemlynt, valósággal dührohamot kapott.

– Elaida?

– Elaida Sedai. Anyám tanácsadója. A Piros ajahhoz tartozik, de anyám, úgy tűnik, ennek ellenére is, kedveli.

Egwene szája kiszáradt. Piros, és Rand felkeltette az érdeklődését.

– Én... Nem tudom, most hol van. Shienarból mindenesetre elment, és nem hiszem, hogy vissza akarna térni.

Elayne a szemébe nézett.

– Ha tudnám, hol van, akkor sem mondanám meg Elaidának. Nem tudok róla, hogy bármi rosszat is tett volna, és attól félék, anyám tanácsadója ki akarja használni valahogyan. Különben sem láttam, amióta megérkeztünk. Egyébként, végig fehérköpenyek voltak a nyomunkban. Még mindig a város mellett táboroznak, a folyó Sárkánybérc felőli oldalán. – Hirtelen felpattant. – Beszéljünk inkább vidámabb dolgokról. Vannak itt még ketten, akik ismerik Randet. Szeretnélek megismertetni az egyikkel. – Megfogta Egwene kezét, és kihúzta a szobából.

– Két lány? Rand, mostanában nagyon sok lánnyal ismerkedik össze, úgy látszik.

– Hmm? – Elayne, miközben továbbra is maga után húzta a folyosón, a karjánál fogva, fürkészően ránézett. – Igen. Szóval, az egyikük egy lusta csitri, Else Grinwell. Nem hinném, hogy sokáig a Toronyban maradna. Folyton próbál kibújni a munka alól, állandóan eloson az őrzők kardgyakorlatait nézni. Azt állítja, Rand megszállt a tanyájukon, egy barátjával. Mattel. Úgy látszik, ettől kedve támadt megismerni a világ faluján túli részét is, úgyhogy végül is elszökött otthonról, idejött, aes sedai-nak tanulni.

– Ezek a férfiak – dünnyögte Egwene. – Én elég, ha csak táncolok néhányszor egy másik fiúval, és Rand máris olyan képet vág, mintha a fogát húznák. Ő bezzeg... – Gyorsan elhallgatott, ugyanis egy férfi lépett ki a folyosóra előttük. Megtorpant, akárcsak az oldalán haladó Elayne. A szőke lány keze összeszorult a karján.

Pedig semmi riasztó nem volt a férfiban, a hirtelen megjelenésétől eltekintve. Magas volt, jóképű, kissé fiatalabb, mint középkorú. Hosszú, sötétbarna haja hullámos. De tartása kissé görnyedt volt, szeméből szomorúság sugárzott. Egyetlen lépést sem tett kettőjük felé, csak állt és nézte őket. Ekkor azonban, egy beavatott jelent meg mögötte.

– Magának nem itt benn lenne a helye – mondta a férfinak, de nem barátságtalanul.

– Csak sétálni akartam. – A hangja mély volt, és szomorú, akárcsak a szeme.

– Kinn a kertben is tud sétálni, ahol ilyenkor tartózkodnia kellene. A napfény jót tesz magának.

A férfi mély, dörmögésszerű, keserű nevetést hallatott.

– Miközben ketten vagy hárman figyelik egyszerre, minden mozdulatomat? Egyszerűen csak attól félnek, hogy találok egy kést. – A beavatott arckifejezése láttán, megint elnevette magát. – Magamnak, fehérszemély, magamnak. Na jól van, vezess abba a kertbe, a figyelő szemek elé.

A beavatott lágyan a karjára tette a kezét, és elvezette.

– Logain – mondta Elayne, mikor eltávolodtak.

– A hamis Sárkány?!

– Ne félj, már megszelídítették. Most már semmivel sem veszélyesebb, mint bármelyik másik férfi. Igaz, én láttam másmilyennek is. Mikor egyszerre hat aes sedai-nak kellett megakadályoznia, a Hatalom használatában, hogy ne tudjon mindannyiunkat elpusztítani. – Megborzongott.

Egwene is. A Piros ajah, Randdel is ezt tenné.

– Mindenképpen muszáj mindig megszelídíteni őket? – kérdezte. Elayne tátott szájjal bámult rá, mire gyorsan hozzátette. – Tudod, csak azt gondoltam, hogy az aes sedai-oknak találniuk kellett volna már valami más módot is, amivel ártalmatlanná lehet tenni őket. Anaiya és Moiraine is azt mondta, hogy a Legendák Korának legnagyobb tetteit mind úgy hajtották végre, hogy férfiak és nők egyszerre használták az Egyetlen Hatalmat. Gondoltam, talán megpróbálhatnának más megoldást találni.

– Hát, jobb, ha vigyázol, nehogy egyszer egy Piros nővér előtt is hangosan gondolkozz. De egyébként, valóban kerestek más megoldást. A Fehér Torony alapítása után, még háromszáz éven át. Aztán feladták, mert belátták, hogy egyszerűen nincs megoldás. Na, menjünk. Szeretném, ha megismerkednél Minnel. Szerencsére, nem abban a kertben van, ahová Logain tart.

Min. Ez a név kissé ismerősen hangzott Egwene-nek, és amint meglátta a fiatal nőt, máris tudta, miért. A kerten keskeny csermely csörgedezett keresztül, amin alacsony kőhíd ívelt át. Ez utóbbi korlátján üldögélt Min, keresztbe vetett lábakkal. Szűk férfinadrágot, és buggyos inget viselt. Rövidre vágott, sötétbarna hajával, majdhogynem fiúnak lehetett volna nézni, még ha szokatlanul csinos arcúnak is. Szürke zeke hevert mellette, a korlátra terítve.

– Én ismerlek téged – szólalt meg Egwene. – Baerlonban dolgoztál, a fogadóban.

A híd alatt lágy szellő borzolta a vizet, a fákon szürkeszárnyak csicseregtek.

Min elmosolyodott.

– Te pedig azok között voltál, akik a nyakunkra hozták az árnybarátokat. Azok pedig ránk gyújtották a házat. Ne, ne aggódj. A hírvivő, aki idehozott, annyi pénzt adott Fitch mesternek, hogy most kétszer akkorára építi újjá a fogadót. Jó reggelt, Elayne. Mi az, most nem kaptál semmi rabszolgamunkát? Kivételesen. sem a leckéd fölött nem kell görnyedned, se lábosokat nem kell súrolnod? – A hangja alapján, csak baráti csipkelődésnek szánta a dolgot, amit Elayne széles vigyora is igazolt.

– Látom, Sheriamnak még nem sikerült női ruhába dugnia.

Min pajkosan nevetett.

– Én nem vagyok novícia. – Vékony, ijedt hangon folytatta. – Igen, aes sedai. Nem, aes sedai. Felsöpörhetnék még egy emeletet, aes sedai? – Aztán újra a saját, mély hangjára váltott. – Én úgy öltözöm, ahogy akarok. – Egwene felé fordult. – Rand jól van?

Egwene összeszorította a száját. Jobb lenne, ha Randnek inkább szarvai lennének, mint egy tralloknak, gondolta dühösen.

– Sajnálom, hogy a fogadódat felgyújtották. Örülök, hogy Fitch mester újra tudta építeni. De miért jöttél Tar Valonba? Hiszen az már kiderült, hogy aes sedai nem akarsz lenni.

Min felhúzta a szemöldökét. Úgy tűnt, magában jót mulat.

– Kedveli Randet – magyarázta Elayne.

– Tudom – pillantott Min Egwene-re. Utóbbi, mintha egy villanásnyi időre, szomorúságot – bánkódást? – látott volna a rövid hajú lány szemében.

– Azért vagyok itt – magyarázta Min, láthatóan gondosan megválogatta a szavait –, mert értem küldtek. Választhattam, hogy magamtól jövök, vagy megkötözve, egy zsákban.

– Mindig eltúlzod – szólt rá Elayne. – Sheriam Sedai látta a levelet, és azt mondta, kérés volt. Tudod, ő lát dolgokat – fordult Egwene felé. – Ezért van itt, hogy az aes sedai-ok tanulmányozhassák, hogyan csinálja. Az Egyetlen Hatalommal, biztos nem.

– Kérés, persze – horkant fel Min. – Ha egy aes sedai kéri, hogy jelenj meg előtte, az szigorúbb felszólításnak számít, mint egy királynőtől érkező parancs, amit száz katona ad át.

– Mindenki lát dolgokat – jegyezte meg Egwene.

Elayne megrázta a fejét.

– De nem úgy, mint Min. Ő... aurákat lát, az emberek körül. És képeket.

– Nem mindig – szúrta közbe a nadrágos lány. – Nem mindenki körül.

– És ki tud olvasni belőlük bizonyos dolgokat, a jövőddel kapcsolatban, bár, szerintem nem mindig mond igazat. Azt mondta, két másik nővel is meg kell majd osztanom a férjemet, márpedig, ilyesmibe én soha nem mennék bele. De ő erre csak nevet, hogy szíve szerint ő sem így képzelné el a dolgokat. De még azt sem tudta, ki vagyok, már megmondta, hogy királynő leszek. Állítólag egy koronát látott, mégpedig Andor rózsakoronáját.

Egwene nem bírta megállni, hogy meg ne kérdezze.

– Körülöttem mit látsz?

Ekkor azonban, lépések zaja hallatszott mögülük a sétányon. Megfordulva, két fiatalembert láttak. Utóbbiak, ingüket és zekéjüket a karjukra terítve vitték; izzadt felsőtestük meztelen volt. Kardjukat a kezükben tartották, tokostul. Egwene azon kapta magát, hogy a legjóképűbb férfit bámulja, akit életében látott. Magas volt és karcsú, izmai kemények, feszesek. Macskaszerű kecsességgel mozgott. Hirtelen ráébredt, hogy a fiatalember éppen kezet csókol neki. Észre sem vette, mikor fogta meg a kezét. Vadul törte a fejét, próbált visszaemlékezni, milyen néven is mutatkozott be, épp az előző pillanatban. Oda sem figyelt rá rendesen.

– Galad – mormolta. A legény barna szeme az övét fürkészte. Idősebb volt, mint ő. Még Randnél is idősebbnek tűnt, egy-két évvel. Randre gondolva összerezzent, és magához tért.

– Én pedig Gawyn vagyok – vigyorgott a másik fiatal férfi. – Gondoltam, jobb, ha még egyszer bemutatkozom, mivel az előbb, szerintem nem hallottad.

Min is vigyorgott. Csak Elayne ráncolta a szemöldökét. Hirtelen rádöbbent, hogy a keze még mindig Galadéban van. Gyorsan elrántotta.

– Ha a kötelességeid megengedik, szívesen találkoznék veled újra – mondta Galad. – Sétálhatnánk, vagy ha engedélyt kapsz rá, kimehetnénk a városon kívülre, piknikezni.

– Az... az nagyszerű lenne.

Erősen feszélyezte a többiek jelenléte. Min és Gawyn még mindig vigyorogtak, láthatóan jól mulattak rajta. Elayne szemöldöke továbbra is összehúzva. Próbálta lehűteni magát, Randre gondolni. De olyan... gyönyörű. Összerezzent, egy pillanatra azt hitte, hangosan is kimondta.

– Hát akkor, viszontlátásra. – Galad végre elfordult. Eddig végig a szemébe nézett. Most meghajolt Elayne előtt. – Húgom. – Azzal továbbment, át a hídon. Tartása, mozdulatai ruganyosak és feszesek voltak. Mint egy kardpenge.

– Ez mindig azt fogja tenni, ami helyes – dünnyögte Min, a legény után bámulva. – Függetlenül attól, kinek árt vele.

– Húgom? – csodálkozott Egwene. Elayne rosszalló pillantása még mindig alig enyhült. – Én meg már azt hittem, a... Ahogy folyamatosan ráncoltad a szemöldököd... – Azt hitte, a szobatársnője féltékeny. És továbbra sem volt benne biztos, hogy nem.

– Nem vagyok a húga – jelentette ki határozottan az aranyvörös hajú lány. – Nem vagyok hajlandó az lenni...

– Az apánk közös vele – mondta fanyarul Gawyn. – Ezt nem tagadhatod, hacsak nem akarod anyát hazugnak nevezni. Ahhoz pedig, több vérnek kellene lennie a pucádban, mint kettőnknek együtt van.

Egwene csak most vette észre, hogy neki is ugyanolyan a hajszíne, mint Elayne-é. Bár most kissé sötétebb, és csapzott volt az izzadságtól.

– Minnek van igaza – így a lány. – Galadban egy csöpp emberség sincs. Ha eldöntötte, mi a helyes, nem törődik semmivel, nincs benne se sajnálat, se könyörület, se... Semmivel sem emberibb, mint egy trallok.

Gawyn újra elvigyorodott.

– Hát, nem is tudom. Ahogy Egwene-re nézett, az nagyon is emberinek tűnt... – Egwene és a nővére pillantását látva, feltartotta a kezét, mintha attól tartana, azok mindjárt rávetik magukat, és a kardja tokjával akarná elhárítani a támadásukat. – Különben is, ő a legtehetségesebb kardforgató, akit valaha láttam. Az őrzőknek mindent elég egyszer megmutatniuk neki, és már meg is tanulta. Engem halálra hajszolnak, mire feleannyit elérek, amennyit Galad anélkül sajátít el, hogy akár megizzadna.

– És ha jó kardforgató, az már elég? – húzta föl az orrát Elayne. – Ilyenek a férfiak! Egwene, mint gondolom, már magadtól is kitaláltad, ez a szégyentelenül alulöltözött mafla alak, a bátyám. Képzeld, Gawyn, Egwene ismeri Rand al'Thort. Ugyanabból a faluból valók.

– Tényleg? Egwene, igaz, hogy ez a Rand a Folyóközben született?

Egwene kényszerítette magát, hogy nyugodtan, érdektelenül bólintson. Vajon mit tudhat?

– Hát persze. Együtt nőttünk fel.

– Világos – mondta lassan, elgondolkozva Gawyn. – Furcsa egy fickó. Azt állította magáról, hogy juhász, de egyáltalán nem úgy nézett ki, vagy viselkedett, mint bármelyik juhász, akit életemben láttam. Különös. A legkülönfélébb emberekkel futottam már össze, akik mind találkoztak vele. Némelyikük még a nevét sem tudja, de a leírásuk alapján, nem lehetett más. És mindegyikük életét megváltoztatta. Volt például egy öreg paraszt, aki csak azért jött Caemlynbe, hogy Logaint lássa, amikor azt a városon keresztül hozták ide. Ennek ellenére, ott maradt, hogy Anya mellé álljon, amikor elkezdődtek a lázongások. Mindezt egy fiatalember miatt, aki világot látni ment. Miatta jutott neki is eszébe, hogy többől is áll a világ, mint a tanyája és a szomszéd falu. Persze, a legényt Rand al'Thornak hívták. Már-már azt hinné az ember, hogy biztos ta'veren. Tulajdonképpen, Elaida is igencsak érdeklődik utána, valamiért. Kíváncsi vagyok, vajon megváltoztatja-e az életünk irányulását a Mintában?

Egwene Elayne-re és Minre nézett. Biztos volt benne, hogy fogalmuk sem lehet róla, hogy Rand tényleg ta'veren. Ő maga, erre eddig nem is nagyon gondolt. Neki egyszerűen csak az a fiú volt, akit gyermekkora óta ismert, és akiről újabban kiderült, hogy a fókuszálás képességével van megverve. Pedig igaz, a ta'verenek valóban kimozdítják az embereket az addigi kerékvágásból, akár ki akarnak mozdulni onnan, akár nem.

– Tulajdonképpen, annyira kedvellek benneteket – nézett a két másik lányra. – Szeretnék a barátotok lenni.

– Mi is a tieid – így Elayne.

Egwene, egy hirtelen érzelemhullámnak engedelmeskedve, megölelte. Aztán Min is leugrott a korlátról, és egy ideig mindhárman összeölelkezve álltak a hídon.

– Minket, hármunkat, a sorsunk is összeköt – jelentette ki Min. – És nem engedhetjük, hogy egy férfi szétválasszon minket. Még ő sem.

– Nem lenne valamelyikőtöknek kedve, esetleg, nekem is elmondani, mi folyik itt? – kérdezte tapintatos hangon Gawyn.

– Nem értenéd meg – mondta a húga, majd kuncogni kezdett. A három lányra hamarosan valóságos vihogó roham tört.

Gawyn előbb a fejét vakarta, majd csóválni kezdte.

– Nos, ha Rand al'Thornak is van valami köze hozzá, vigyázzatok, nehogy Elaida fülébe jusson. Amióta megérkeztünk, háromszor is úgy kifaggatott, mint egy fehérköpeny inkvizítor. Persze nem hiszem, hogy bármi rosszat akarna neki... – Összerezzent. Egy nő közeledett feléjük, a kert másik vége felől. És piros rojtos kendőt viselt. – Nevezd nevén a Sötét Urat – idézte a mondást –, és megjelenik. – Na, nekem a magam részéről nincs szükségem, hogy megint kioktassanak, hogy a gyakorlótéren kívül illik viselnem az ingemet. Jó reggelt mindannyiótoknak.

Elaida hamarosan a hídra ért. A távozó Gawynra csak egy futó pillantást vetett. Inkább elegáns nő, mint szép, gondolta Egwene. Kortalan kinézete legalább olyan jól elárulta, kicsoda, mint a vállkendője. Előbbi csak a legújabban felemelt nővéreken nem látszott még. Mikor átsiklott rajta a tekintete – épp csak egy pillanatig időzött rajta a szeme –, Egwene hirtelen valami rendkívüli keménységet látott meg az aes sedai-ban. Moiraine-t is mindig nagyon erősnek tartotta, selyembe burkolt acélnak. Elaidában selyem sem volt.

– Elaida – szólt Elayne –, ő Egwene. Vele is veleszületett a képesség. És már kapott is néhány leckét, úgyhogy nagyjából pont ott tart, ahol én. Elaida?

Az aes sedai arca kifejezéstelen maradt.

– Caemlynben a királynő, az anyád tanácsadója vagyok, gyermekem. Csakhogy most a Fehér Toronyban vagyunk, és te itt csak novícia vagy. – Min indulni készült, de Elaida ráförmedt. – Itt maradsz, leányom. Beszélni akarok veled.

– De hát ismerlek, amióta az eszemet tudom – hitetlenkedett Elayne. – Végignézhetted, ahogy felnövök, és a kedvemért még virágba is borítottad a kertet télen, hogy legyen hol játszanom.

– Mert ott a leányörökös voltál, gyermekem. Itt pedig csak egy novícia. Ezt jobb, ha megjegyzed. Egyszer még sokra viheted, de előbb tanulnod kell.

– Igenis, aes sedai.

Egwene szóhoz sem jutott a döbbenettől. Ha őt utasítanák ilyen nyersen rendre, ő biztosan forrna a dühtől. – Na, tűnjetek a szemem elől, mindketten.

Megszólalt egy gong, mélyen, zengőn. Elaida felnézett az égre. A nap félúton járt pályája legmagasabb pontja felé.

– Magas – jelentette be az aes sedai. – Jobb, ha siettek, ha nem akartok még több fejmosást kapni. Ja, és Elayne. Ha végeztél a napi feladataiddal, menj fel a novícia asszony dolgozószobájába. Egy novícia nem szól aes sedai-hoz, amíg az nem kérdezi. Na fussatok, mindketten. El fogtok késni. Futás!

Így hát futottak, felhúzott szoknyával. Egwene Elayne-re pillantott. Elayne arcán piros foltok virítottak, és elszántan nézett maga elé.

– Aes sedai leszek – mondta halkan az aranyhajú lány. De inkább ígéretnek hangzott, mint elhatározásnak.

Még hallotta, ahogy Elaida Minhez fordul, és azt mondja:

– Úgy értesültem, leányom, hogy Moiraine Sedai hozatott ide.

Szívesen maradt volna tovább, hogy végighallgassa a beszélgetést, hátha Randről is kérdezősködik a nő, de a Toronyban a Magas gongütései zengtek, vissza kellett mennie, hogy folytassa a napi munkáját. Így hát engedelmeskedett a parancsnak, és futott.

– Én is aes sedai leszek – morogta.

Elayne futó, megértő mosolyt villantott rá. Majd mindketten még jobban megszaporázták a lépteiket.

Min testéhez egészen hozzátapadt a bő ing, mire végül maga mögött hagyta a hidat. Nem a nap izzasztotta meg, hanem Elaida kérdései. Hátranézett, hogy megbizonyosodjék, követi-e az aes sedai, de az már nem is látszott sehol.

Honnan tudhatta, hogy Moiraine hívatta ide? Pedig biztos volt benne, hogy ez titokban maradt, és csak Moiraine, ő és Sheriam tudnak róla. Aztán az a rengeteg kérdés Randről. Nem volt könnyű rezzenéstelen arccal és tekintettel egy aes sedai szemébe mondani, hogy nem ismeri, és soha nem is hallott róla. Mit akarhat tőle? Fény, és Moiraine? Ki ez a fiú, igazából? Fény, nem akarok beleszeretni egy olyan férfiba, akivel csak egyszer találkoztam, és ráadásul, egyszerű tanyasi fiú.

– Moiraine, a Fény vakítson meg – dünnyögte. – Akármiért hoztál is ide, kerülj már végre elő, akárhol is bujkálsz, és mondd meg, hogy végre elmehessek!

De csak a szürkeszárnyak édes dala felelt. Fintorogva elindult keresni egy helyet, ahol lehűtheti magát.

Huszonötödik fejezet

Cairhien

Cairhien városa, az Alguenya folyó mellett húzódó dombokon terült el. Rand először az északra fekvő dombság egyik kiemelkedéséről pillantotta meg, déli verőfényben. Elricain Tavolin és az ötven cairhieni katona, neki továbbra is inkább őröknek, a fogvatartóinak tűntek, mint kíséretnek. Amióta Gaelinnél átkeltek a hídon, egyre inkább. Minél délebbre értek, annál hűvösebben viselkedtek. De Loialt és Hurint látszólag nem zavarta a dolog, így hát ő is megpróbált nem törődni vele. Inkább nekiállt a lassan közeledő várost tanulmányozni. Igazi nagyváros volt. A folyót kövér hajók és széles bárkák lepték. A túlsó parton magas magtárak sorakoztak. Maga Cairhien azonban, úgy látszott, tökéletes négyzethálós elrendezésben terült el, magas, szürke falai mögött. A falak is tökéletes négyzet alaprajzban épültek. A négyzet egyik oldala a folyóval volt párhuzamos. A városon belül precíz elrendezésben, tornyok meredeztek az égbe. Több mint hússzor olyan magasak voltak, mint a falak. Ennek ellenére, már onnan a dombtetőről is jól látszott, hogy egytől egyig csonkák.

A falakat folyóparttól folyópartig, minden irányból, sűrűn beépült külváros vette körül. Itt össze-vissza keresztezték egymást az utcák, a legváltozatosabb szögekben. És mindegyiken csak ügy nyüzsögtek az emberek. Kapuntúl. Rand tudta, hogy így hívják. Hurintól hallotta. Valamikor minden kapu előtt egy-egy különálló kis vásáros falu terült el, de az idők során lassan egybenőttek. Sikátorok, és egymásnak támaszkodó házak kaotikus halmazává.

Mikor beértek az előváros kövezetlen utcáira, Tavolin néhány katonáját előreküldte, hogy utat törjenek nekik a tömegben. Ezek folyamatosan kiabáltak, és előre-előreugratták a lovaikat, mintha le akarnák taposni, aki nem húzódik félre időben. Az emberek szinte rájuk sem néztek, úgy adtak helyet nekik. Mintha az ilyesmi mindennapos dolog lenne errefelé. Rand mégis azon kapta magát, hogy mosolyog.

Kapuntúl legtöbb lakójának ugyan rongyos volt a ruhája, de általában élénk színű, és az egész hely csak úgy pezsgett az élettől. Utcai mozgóárusok kínálták kiáltozva a portékájukat, boltosok szólították meg az embereket, hogy nézzék meg a boltjuk előtti asztalokra kirakott árukat. Borbélyok, gyümölcsárusok, késélezők sétáltak a tömegben; férfiak és nők kínáltak tucatnyi szolgáltatást és vagy százféle árut. Több épületből is zene szűrődött ki a kinti ricsajba. Rand először azt gondolta, ezek bizonyára fogadók, de mindegyik ilyen cégére furulyázó és hárfázó embereket ábrázolt, akrobatákat és zsonglőröket, és bármily nagyok is voltak, egyik ilyen háznak sem voltak ablakai. Úgy látszott, Kapuntúl legtöbb épülete, bármekkora legyen is, fából van. És nagyon sok, láthatóan újonnan épült, mégpedig igencsak hevenyészve. Rand egyik-másikat leesett állal bámulta meg. Némelyik ilyen, hétemeletesnél is magasabb volt, és szemmel láthatóan dülöngélt. Ez azonban a kapuján ki-besiető embereket láthatóan cseppet sem zavarta.

– Jobbágyok – dünnyögte Tavolin. Undorodó arccal meredt egyenesen maga elé. – Nézzenek csak rájuk, teljesen megrontották már őket a külföldiek szokásai. Jobb lenne, ha nem lennének itt.

– Hanem hol kellene lenniük? – kérdezte Rand. A cairhieni tiszt, válaszul csak szúrósan nézett rá, majd előreugratta a lovát. Lovaglókorbácsával időnként a tömeg felé csapott.

Hurin érintette meg Rand karját.

– Az aiel háború miatt van így, méltóságos uram. – Körbenézett, hogy megbizonyosodjék, egyik katona sincs elég közel, hogy kihallgathassa őket. – Utána számos paraszt nem mert visszamenni a Világ Gerince közelében fekvő földjére, így hát mind idejöttek, vagy majdnem mind. Ezért van úgy tele a folyó andori és teari gabonaszállító bárkákkal. Mert keletről nem érkezik többé termés a tanyákról, minthogy ott már nincsenek is tanyák. De cairhieniek előtt ezt jobb, nem is említeni, uram. Szeretnek úgy tenni, mintha a háború soha meg sem történt volna. Vagy mintha legalábbis megnyerték volna.

Tavolin korbácssuhogtatása ellenére is, kénytelenek voltak megállni, amikor egy különös menet keresztezte az útjukat. Fél tucat dobot verő, táncoló férfi haladt az élén. Mögöttük óriási bábuk sora. Mindegyik legalább másfélszer akkora, mint az ember, aki alulról, hosszú rudakkal irányította. Hatalmas, díszes palástba öltöztetett, koronás férfi és női alakok hajlongtak, a tömeg felé; különös vadállatok csörtettek előre. Egy szárnyas oroszlán. Kétlábon járó, kétfejű kecske. Valószínűleg mindkét fejéből tüzet kellett volna köpnie, a szájaiból lógó vörös szalagok alapján. Valami félig macskának, félig sasnak kinéző lény lehetett. Egy másiknak, ember teste és medve feje volt. Rand szerint ez bizonyára trallok akarhatott lenni. A tömeg hangos ujjongással és nevetéssel üdvözölte a menetet.

– Na, aki ezt csinálta, az se látott trallokot soha, az biztos – morogta Hurin. – Túl nagy a feje, viszont túl sovány. Valószínűleg nem is hisz bennük. Biztos épp olyan kitalált lénynek hiszi őket, mint amilyen a többi szörnyeteg. A kapuntúliaknak csak egyetlen réme van: az aielek.

– Valami fesztivál van ma? – kérdezte Rand. A felvonuláson kívül ugyan semmi erre utaló jelet nem látott, de úgy vélte, már ennyinek is kell, hogy legyen valami különleges oka. Tavolin továbbindította a katonáit.

– Csak annyira, mint minden nap – így Loial. Az ogier a lova mellett sétált. A pokrócba bugyolált láda még mindig a nyeregbe volt szíjazva. Őt is legalább annyira megnézték az emberek, mint a menetet. Néhányan még nevettek és tapsoltak is, mint a bábuknak. – Attól félek, Galldrian úgy akarja nyugton tartani a népet, hogy bőven ellátja szórakozási lehetőségekkel. A mutatványosok és a zenészek mind úgynevezett „királyi ajándékot” kapnak, bőséges juttatást, ezüstben, hogy fellépjenek, itt, Kapuntúlban. És az uralkodó lóversenyeket is szponzorál, amiket valamivel lejjebb, a folyó mellett tartanak, minden nap. Esténként gyakran van tűzijáték is. – A hangja tele volt undorral. – Vén Haman azt mondja, Galldrian szégyent hoz a trónjára. – Amikor rádöbbent, mit mondott, pislogni kezdett, majd gyorsan körbenézett, nem hallotta-e valamelyik katona. Úgy tűnt, nem.

– Tűzijáték – bólogatott Hurin. – Az illuminátorok rendházat is építettek már ide, ugyanolyat, mint a tanchicói, úgy hallottam. Én a magam részéről cseppet sem bántam, hogy néha megnézhetek egy-egy tűzijátékot, amikor annakidején itt jártam.

Rand a fejét ingatta. Ő soha életében nem látott még olyan bonyolult tűzijátékot, amihez akár egyetlen illuminátorra is szükség lett volna. Úgy hallotta, azok csak olyankor hagyják el Tanchicót, ha uralkodóknak kell rendezvényt tartaniuk. Úgy látszik, különös egy hely ez a város.

A városkapu magas, szögletes nyílásán áthaladva, Tavolin megálljt parancsolt, majd leszállt a lováról, egy, közvetlenül a fal mellett álló, alacsony kőépület előtt. A háznak ablakok helyett lőrései voltak, ajtaja súlyos, vasalt.

– Egy pillanat, Rand úr – így a tiszt. Az egyik embere kezébe nyomta a lova kantárját, majd besétált.

Rand aggodalmasan a katonákra pillantott. Azok mozdulatlanul, mereven kihúzott derékkal ültek a nyeregben, két hosszú sorban. Kíváncsi lett volna, mit tennének, ha ő, Loial és Hurin, megpróbálnának elmenni. Minthogy Tavolin nem bukkant elő nyomban, nekiállt az előtte elterülő várost tanulmányozni.

Cairhien belvárosa élesen különbözött a zűrzavaros, nyüzsgő Kapuntúltól. Széles, kövezett utcák; olyan szélesek, hogy egészen elvesztek rajtuk az emberek. Bár sokan voltak, így lényegesen kevesebbnek tűntek. Minden út szabályos, pontos derékszögben keresztezte egymást. Akárcsak Tremonsienben, a dombokat itt is átformálták, egyenes vonalú, szögletes teraszokat vájtak beléjük. Zárt gyaloghintók haladtak lassan; némelyiken apró zászlócska egy nemesi ház címerével. Hintók gördültek előre komótosan. Az emberek csendesen mentek a dolgukra. Mind sötét öltözéket viseltek, csak némelyikük zekéjének vagy ruhájának mellrészén húzódott keresztbe egy-egy élénk színű csík. Minél több csíkot viseltek, annál büszkébben jártak. De senki nem nevetett, vagy akár mosolygott. A teraszokon álló épületek mind kőből voltak, díszítésük egyenes, szögletes vonalakból állt. Sehol egy utcai árus vagy házaló, és még a boltok is szinte megszeppentnek tűntek, cégéreik aprók. Egyik előtt sem voltak kirakva a bent kapható áruk.

Innen már jobban meg tudta nézni Rand az égbeszökő tornyokat. Mindegyiket állványzat és kötelek vette körül. A gerendákon munkások nyüzsögtek, újabb köveket emeltek a tetőre, hogy még magasabbra építsék, még közelebb érjenek a felhőkhöz.

– Cairhien égig érő tornyai – mormogta szomorúan Loial. – Valamikor voltak olyan magasak, hogy kiérdemeljék ezt a nevet. Amikor az aielek elfoglalták a várost, nagyjából akkoriban, amikor te születhettél, a tornyokat felgyújtották, amitől azok megrepedeztek és leomlottak. Egy ogiert sem látok a kőművesek között. Igaz, nincs az az ogier, aki szeretne itt dolgozni – a cairhieniek szigorúan meghatározzák, hogy mi milyen legyen, és semmilyen díszítést nem tűrnek el –, de legutóbb, amikor itt jártam, ettől függetlenül voltak még néhányan.

Tavolin újra előbukkant. Egy másik tiszt és két hivatalnok követte. Az egyik jókora, faborítós könyvet hozott. A másik egy tálcán írófelszerelést. A tiszt ugyanúgy borotválta a feje elülső részét, mint Tavolin, bár úgy tűnt, előrehaladott kopaszodása több hajat tüntetett el, mint a borotva. Mindkét tiszt Randre nézett, majd a Loial csíkos takarója alatt rejtőző ládára, aztán vissza Randre. Egyikőjük sem kérdezte meg, mit rejt a pokróc. Tavolin már út közben is gyakran méregette, Tremonsienből jövet, de ő sem kérdezett rá soha. A kopaszodó férfi Rand kardját is megnézte magának, majd egy pillanatra összehúzta a száját.

Tavolin Asan Sandairként mutatta be tiszttársát, majd hangosan bejelentette:

– Rand úr, az al'Thor házból, Andorból, Hurin nevű csatlósával és Loiallal, a Stedding Shangtai-ból érkezett ogierrel.

A jókora könyvet cipelő hivatalnok kinyitotta terhét, és két kézzel tartotta, amíg Sandair gyöngybetűkkel bejegyezte a neveket.

– Legkésőbb holnap ilyenkorra vissza kell térnie ehhez az őrházhoz, méltóságos uram – így Sandair. A bejegyzés leporozását a másik hivatalnokra hagyta. – Meg kell adnia a fogadó nevét, ahol megszállt.

Rand Cairhien komor utcáira nézett, majd vissza, Kapuntúl vidám forgatagára.

– Tudna mondani egy jó fogadót, ott kinn? – bökött az állával a külváros felé.

Hurin vadul pisszegett, majd közelebb hajolt.

– Nem lenne illendő, Rand úr – suttogta. – Ha Kapuntúlban száll meg, annak ellenére, hogy nemes úr, meg minden, mindenki biztos lesz benne, hogy forral valamit.

Be kellett látnia, a szaglásznak igaza van. Sandairnak leesett az álla, Tavolin pedig kérdően húzta fel a szemöldökét. Mindketten fürkészően méregették. Legszívesebben megmondta volna nekik, hogy ő nem játssza az ő Nagy Játékukat. Ehelyett így szólt:

– A városban veszünk ki szobákat. Most mehetünk?

– Természetesen, Rand úr – hajolt meg Sandair. – De... a fogadó!

– Amint találok egyet, értesíteni fogom – felelte ő, azzal Vörös felé fordul. Majd hirtelen megtorpant. Selene üzenete megroppant a zsebében. – Keresek egy fiatal, cairhieni nőt. Selene úrhölgyet. Annyi idős, mint én, és gyönyörű. A nemesi házát nem tudom.

Sandair és Tavolin összenéztek, majd a kopaszodó tiszt így felelt:

– Majd utána érdeklődöm, uram. Talán mire holnap visszajön, már tudok mondani valamit.

Rand biccentett, majd Loiallal és Hurinnal a nyomában, nekivágott a városnak. A járókelők nemigen törődtek velük, noha nem sok lovast lehetett látni rajtuk kívül. Még Loiallal is alig foglalkoztak. Mindenki szinte tüntetőleg csak a maga dolgával törődött.

– Vajon félreértették? – kérdezte a szaglászt. – Mármint, hogy Selene után kérdezősködtem?

– Ki tudhatja azt a cairhienieknél, uram? Úgy látszik, azt hiszik, hogy mindennek köze van a Daes Dae'marhoz.

Rand megvonta a vállát. Úgy érezte, mintha mindenki őt nézné. Alig várta már, hogy végre szerezzen egy egyszerű, dísztelen zekét, és ne kelljen másnak tettetnie magát, mint ami.

Hurin több fogadót is ismert a városban, noha ő ideje nagy részét Kapuntúlban töltötte, amikor itt járt. Egy „A Sárkányfal Védelmezője” nevű intézményhez vezette őket. A cégér egy koronás férfit ábrázolt, amint egy fekvő ember mellkasára lép, és a torkának szegezi a kardját. Áldozatának vörös haja volt.

Egy lovász jött elő, hogy elvezesse a lovaikat. Mikor azt hitte, nem figyelik, Randet és Loialt vizslatta. Rand próbálta meggyőzni magát, hogy csak képzelődik. Mégsem lehet, hogy a város összes lakója ezt az őrült, hatalmi játékot játssza. Vagy ha mégis, legalábbis neki, semmi köze az egészhez.

A nagyterem takaros volt és tiszta. Az asztalok épp olyan pedáns rendben helyezkedtek el, mint az épületek a városban. Elszórtan ült csak néhány vendég. Felnéztek az újonnan érkezettekre, majd rögtön mind le is sütötték a szemüket az italukra. Rand mégis úgy érezte, hogy továbbra is figyelik, és hallgatóznak. A hatalmas kandallóban apró tűz égett; noha nem volt kinn hideg.

A fogadós kövér, behízelgő modorú férfi volt. Sötétszürke zekéje mellkasát egyetlen zöld csík keresztezte. Mikor meglátta őket, összerezzent. Randet ez nem lepte meg. Loial, két kezében a csíkos takaróval bebugyolált ládával, le kellett hogy hajoljon, amikor belépett az ajtón. Hurin teli volt pakolva hármuk batyuival és nyeregtáskáival, ő maga, pedig vörös zekéjében élesen elütött az asztaloknál ülő, komor színekbe öltözött vendégektől.

A fogadós végigmérte, megállt a szeme a zekéjén és a kardján, majd rögtön visszatért az arcára a behízelgő mosoly. Meghajolt, sima, puha kezeit dörzsölgetve.

– Bocsásson meg, uram. Épp csak egy pillanatig azt hittem, hogy ön egy... bocsásson meg. Már nem úgy forog az agyam, mint régen. Szobákat szeretne, uram? – Loial felé is meghajolt, bár nem olyan mélyen. – Cuale a nevem, uram.

Azt hitte, aiel vagyok, gondolta savanyúan Rand. Legszívesebben rögtön elment volna Cairhienből. De hát ez volt az egyetlen hely, ahol Ingtar rájuk találhat. És Selene is azt mondta, hogy itt fog várni rá.

Eltartott egy ideig, amíg előkészítették nekik a szobáikat. Cuale annyiszor kért elnézést mosolyogva és hajlongva, mondván, át kell szállítani egy ágyat Loialnak, hogy az már kezdett bosszantó lenni. Rand azt szerette volna, ha megint egy szobában alszanak, de a fogadós elhűlt tekintetét látva, engedett Hurinnak, aki kitartóan próbálta lebeszélni róla, mondván:

– Meg kell mutatnunk ezeknek a cairhienieknek, mi is tudjuk annyira, hogy mi a helyes, mint ők, Rand úr.

Így hát, végül is két, egymásba nyíló szobát vettek ki. Az egyik egyedül az övé lett.

A két helyiség nagyjából ugyanúgy nézett ki, azzal a különbséggel, hogy a többiekében két ágy állt – az egyik ogier méretű –, míg az övében csak egy. Az az egy viszont majdnem olyan nagy, mint a másik kettő együtt. Vastag, négyszögletes oszlopai csaknem a plafonig értek. Magas támlájú, kipárnázott karosszéke és a mosdóállványa ugyancsak szögletes és vaskos volt. A fal mellett álló ruhásszekrényt olyan nehéz, merev stílusban faragták, hogy szinte attól félt, mindjárt rázuhan és összelapítja. Két ablak nyílt az ágy mellett a lent, kétemeletnyi mélységben látszó utcára.

Amint a fogadós távozott, kinyitotta az elválasztó ajtót, beengedte Loialt és Hurint a szobájába.

– Kikészít ez a hely – jelentette ki. – Mindenki úgy néz rám, mintha valami rosszban sántikálnék. Inkább visszamegyek Kapuntúlba, még ha csak egy órára is. Ott legalább nevetnek is néha az emberek. Melyikőtök vállalja az első őrséget a Kürt mellett?

– Majd én maradok – jelentkezett feltűnően gyorsan Loial. – Legalább olvashatok végre egy kicsit. Csak, mert egyetlen ogiert sem láttam, még nem jelenti, hogy egy kőműves sincs éppen a városban Stedding Tsofuból. Nincs messze innen.

– Én azt hittem, szívesebben találkoznál velük.

– Ööö... inkább nem. Így is épp eleget kérdezgettek már a legutóbbi alkalommal is, amikor itt jártam, hogy miért mászkálok egyedül a steddingeken kívül. Ha azóta netán üzenetet kaptak Stedding Shangtai-ból... Én inkább csak maradok, azt hiszem, pihengetek és olvasok.

Rand a fejét csóválta. Gyakran meg is feledkezett róla, hogy Loial tulajdonképpen, gyakorlatilag elszökött otthonról, világot látni.

– Na és veled mi a helyzet, Hurin? Kapuntúlban szól a zene, és nevetnek az emberek. Fogadni mernék, hogy ott senki sem játssza a Daes Dae'mart.

– Én abban nem lennék olyan biztos, Rand úr. Mindenesetre köszönöm a meghívást, de inkább nem. Kapuntúlban annyi a verekedés – és gyakran embert is ölnek –, hogy az egész hely bűzlik tőle, ha érti, mire gondolok. Na nem mintha valószínű lenne, hogy egy nemes úrba bele mernének kötni. A katonák tennének róla, hogy megbánják, ha ilyesmire vetemednének. De ha nincs ellenére, uram, szívesen meginnék egy italt lenn, a nagyteremben.

– Hurin, tudod jól, hogy tőlem semmihez nem kell engedélyt kérned.

– Ahogy mondja, uram – döntötte meg felé a felsőtestét, épp csak egy leheletnyire, a szaglász.

Rand mély levegőt vett. Ha nem mennek el Cairhienből minél gyorsabban, Hurin hamarosan össze-vissza fog hajbókolni, meg alázatoskodni. Ha Mat vagy Perrin meglátja, sosem mossa le magáról, hogy szándékosan adja a nemes urat.

– Remélem, semmi nem tartja föl Ingtart. Ha nem érkezik meg hamarosan, magunknak kell visszavinnünk Fal Darába a Kürtöt. – A zekéje szövetén keresztül megérintette Selene levelét. – Nincs más lehetőségünk. – Loial felé fordult. – Igyekszem vissza, hogy te is láss valamit a városból.

– Én inkább nem kockáztatom meg, hogy kimenjek – felelte az ogier.

Hurinnal együtt mentek le a lépcsőn. Amint leértek, Cuale hajolt meg előtte, és felé nyújtott egy tálcát. Három összehajtott, lepecsételt pergamen feküdt rajta. Elvette őket, minthogy a fogadós szemmel láthatóan ezt várta tőle. Mindhárom jó minőségű pergamen volt, puha és sima tapintású. Drága.

– Ezek meg micsodák? – kérdezte.

Cuale megint meghajolt.

– Természetesen meghívások, méltóságos uram. Három nemesi háztól.

Hajlongva távozott.

– Ki küldene nekem meghívást? – forgatta ide-oda Rand a leveleket. Az asztaloknál ülők nem néztek fel, mégis az volt az érzése, hogy minden mozdulatát figyelik. A pecséteket nem ismerte. Egyik sem hasonlított a Selene által használt, holdsarlós-csillagos címerre. – Ki tudhatja egyáltalán, hogy itt vagyok?

– Mostanra mindenki – felelte halkan Hurin. Úgy látszott, ő is érzi az őket figyelő tekinteteket. – Az őrök a kapunál, persze nem fogják tartani a szájukat, hogy egy külföldi nemest láttak Cairhienbe érkezni. A lovász, a fogadós... mind jelentik, amit láttak, oda, ahol véleményük szerint, ebből a legtöbb hasznuk származhat, uram.

Rand fintorogva előresétált két lépést, és a tűzbe vágta a meghívókat. Azonnal lángra kaptak.

– Én nem játszom Daes Dae'mart – mondta jó hangosan, hogy mindenki hallja. Mégsem nézett rá senki, még Cuale sem. – Semmi közöm a maguk Nagy Játékához. Csak azért vagyok itt, mert néhány barátomat várom.

Hurin megragadta a karját.

– Kérem, méltóságos uram... – suttogta izgatottan. – Ezt ne tegye többé.

– Ne tegyem többé? Miért, szerinted kapni fogok még ilyeneket?

– Biztos vagyok benne. Fény, úgy csinál, uram, mint Teva, amikor egyszer úgy felbosszantotta egy darázs, ami állandóan a füle körül zümmögött, hogy belerúgott a fészkébe. Most valószínűleg mindenkit meggyőzött a teremben, hogy nyakig benne van a Játékban. Biztos azt gondolják, nagyon mélyen benne lehet, ha már azt is tagadja, hogy egyáltalán játszik. Cairhienben minden nemes úr és nemes hölgy játssza. – A szaglász a meghívókra pillantott, majd látva, hogy azok egytől egyig összepöndörödtek és megfeketedtek már, összerezzent. – És három nemesi házat máris sikerük az ellenségévé tennie. Nem lehetnek nagy házak, különben nem mozdultak volna ilyen gyorsan, de akkor is nemesek. Mostantól inkább válaszoljon minden meghívásra, amit kap, uram. Utasítsa el őket, ha gondolja, bár már abba is rejtett jelentéseket fognak belelátni, hogy kiét nem fogadja el. És kiét igen. Na persze, ha mindet elutasítja, vagy mindet elfogadja...

– Én ebbe nem vagyok hajlandó belemenni – mondta halkan Rand. – Elmegyünk Cairhienből. Amilyen hamar csak lehet. A zekéje zsebébe dugta a kezét. Érezte összegyűrődni Selene levelét. Elővette, kisimította a mellkasán. – Amint lehet – dünnyögte, majd visszatette a zsebébe. – Menj, igyál, Hurin.

Dühösen kicsörtetett. Igazából nem is tudta, kire vagy mire mérges. Magára, Cairhienre, a Nagy Játékra, vagy Selene-re, amiért eltűnt. Netán Moiraine-re. Elvégre is, az aes sedai miatt kezdődött el ez az egész, ő lopta el gyakorlatilag a ruháit, őmiatta kénytelen nemesi öltözéket hordani. Még most, amikor végre úgy gondolta, hogy megszabadult tőlük, most is sikerült egy aes sedai-nak befolyásolnia az életét, anélkül, hogy akár jelen lett volna.

Ugyanazon a kapun ment ki, amin a városba érkezett, egyszerűen azért, mert azt az utat már ismerte. Egy, az őrház előtt álló katona észrevette – színes zekéjével kitűnt a tömegből, de a magasságával is –, és gyorsan besietett, de Randnek fel sem tűnt a dolog. Csak Kapuntúl csábító zenéjére és nevetésére figyelt.

Ha aranyhímzéses zekéje a falakon belül kirívó volt is, itt kitűnően beleolvadt a forgatagba. Sokan itt is olyan komor, sötét színű ruházatot hordtak, mint a belvárosiak, de legalább ugyanannyian viseltek piros, kék, zöld vagy aranyszín zekét. Némelyik olyan rikító színűt, ami egy kolompár táborba is beillett volna. A nők közül még többön volt hímzett ruha, színes sál és kendő. Persze, a legtöbb finom, díszes ruha kopott, szakadt volt, nem illett a viselőjére, mintha eredetileg másra szabták volna, de mindenesetre, ha néhányan meg is nézték az ő elegáns zekéjét, láthatóan senki nem talált rajta semmi kivetnivalót.

Egyszer meg kellett állnia egy másik, óriásbábukból álló felvonulás miatt. A dobosok ugrabugrálva pergették dobjaikat, miközben egy disznóképű trallokbábu egy koronás emberrel küzdött. Néhány megjátszott ütés után a trallok összeesett, a nézők nevetése és ujjongása közepette.

Rand felmordult. Na, azért nem halnak azok meg ilyen könnyen.

Az egyik nagy, ablaktalan épület előtt megállt, belesett az ajtón. Meglepetésére úgy tűnt, az egész egyetlen, középen egy részen nyitott tetejű, hatalmas helyiségből áll. Körbe páholyok szegélyezték. Egyik végén pódium emelkedett. Soha nem látott még ilyen épületet, még csak nem is hallott ilyesmiről. A karzatokat és a földszintet zsúfolásig töltötték az emberek. Mind az emelvényen fellépőket figyelték. Továbbhaladva több ilyen házba is benézett. Látott zsonglőröket, zenészeket, számtalan akrobatát, sőt, még egy sokszínű foltokkal-rojtokkal televarrt köpenyű mutatványost is, amint éppen a „Nagy hajtóvadászat a Kürtért”-ből ad elő részleteket, zengő hangon, a legendák cikornyás nyelvezetén, a nemes énekben.

Ettől Thom Merrilinre terelődtek a gondolatai. Gyorsan továbbment. A Thommal kapcsolatos emlékek mindig elszomorították. Barátok voltak. És az életét adta érte. Én meg elszaladtam, és hagytam meghalni.

Egy másik nagy épületben, egy bő, nagy ráncokat vető köpenybe öltözött nő, tárgyakat tüntetett el egy kosárból. Az eltűnt holmik, sorra egy másik kosárban jelentek meg. Majd a kezéből látszottak köddé válni, nagy füstfelhők közepette. A nézők hangosan „ó”-ztak és „á”-ztak.

– Két réz, jó uram – mondta az ajtóban álló, patkányképű kis ember. – Csak két réz, és megnézheti az aes sedai-t.

– Inkább nem.

Még egyszer visszanézett a nőre. Annak éppen egy fehér galamb jelent meg a kezei között. Aes sedai?

– Nem – mondta még egyszer, majd biccentett az ajtónállónak, és továbbment.

Az utcán áramló tömegben haladva azon tűnődött, mit nézzen még meg, mikor mély férfihangot és hárfapengetést hallott kiszűrődni egy ajtónyílásból. Az ajtó fölött zsonglőrt ábrázoló cégér függött.

– ...hidegen fú a szél a Shara-hágón; hideg a jeltelen sír. Ám minden évben egyszer, a Nap napján, a kőrakáson megjelenik egyetlen szál rózsa. A szirmain egy kristálykönnycsepp, mintha meggyűlt volna rajta a harmat. A szép Dunsinin teszi oda, mert még ma is tartja az egyezséget, amit Sasszem Rogosh-sal kötött.

Ez a hang úgy vonzotta Randet, mint lepkét a lámpafény. Belépett az ajtón. Bent felcsattant a taps.

– Két réz, jó uram – mondta egy patkányképű férfi, aki akár ikertestvére is lehetett volna az előzőnek. – Két réz, és megnézheti a...

Rand belemarkolt a zsebébe, előhúzott néhány érmét, és odalökte neki. Kábán ment tovább. A színpadon álló embert bámulta. Az egyik kezében a hárfáját tartotta, a másik kezével sokszínű köpenyét feszítette ki oldalra, mintha minél többet akarna felfogni vele a közönség ünnepléséből, és cikornyás meghajlásokkal köszönte meg a tapsot. Magas, hórihorgas férfi volt, már cseppet sem fiatal. Hosszú bajsza éppoly fehér volt, mint a haja. Mikor felegyenesedett, és meglátta Randet, kék, intelligens szemei elkerekedtek.

– Thom. – Rand suttogása elveszett a tömeg zsivajában.

Thom Merrilin továbbra is a szemébe nézett, majd a színpad melletti kis ajtó felé biccentett. Azután tovább sütkérezett a közönség elismerésében.

Rand lassan elfurakodott az ajtóig, majd belépett. Három lépcsőfok vezetett le egy rövid folyosóra. A folyosó végén nyíló szobában zsonglőr gyakorolt, hat színes labdával. Mögötte hat akrobata melegített.

Aztán nyílt az ajtó, és megjelent Thom. Kissé sántított, mintha a jobb lába nem hajolna már olyan jól, mint régen. Végigmérte a zsonglőrt és az akrobatákat, majd lenézően fújt, csak úgy röpködött a bajsza. Aztán Rand felé fordult.

– Folyton csak a „Nagy vadászat a Kürtért”-et akarják hallani. Amilyen hírek Haddon Mirkből és Saldaeából érkeznek, ezzel az erővel a Karaethon-ciklust is kérhetnék. Vagy ha azt nem is, lassan fizetni is hajlandó leszek, csak valami mást is előadhassak már végre. – Végignézett rajta. – Úgy tűnik, jól megy a sorod, fiú. – Megérintette Rand gallérját, majd elgondolkodva húzta össze a száját. – Nagyon is jól.

Rand nem bírta megállni, hogy el ne nevesse magát.

– Én meg abban a biztos tudatban hagytam el Fehérhidat, hogy meghaltál. Moiraine mondta, hogy szerinte még élsz, de én... Fény, milyen jó, hogy újra látlak! Vissza kellett volna mennem segíteni neked.

– Na az nagy ostobaság lett volna. Én nem érdekeltem az Enyészt – mondta, majd körülnézett. Senki nem volt elég közel, hogy hallja őket, de azért biztos, ami biztos, lejjebb halkította a hangját. – Épp csak hagyott nekem egy kis ajándékot, attól lett ilyen merev a lábam, aztán már rohant is utánatok. Ha visszajöttök, egyszerűen végez veletek. – Elhallgatott, elgondolkozott. – Szóval Moiraine azt mondta, még élek? Tehát még mindig veled van?

Rand megrázta a fejét. Meglepetésére, Thom csalódottnak tűnt.

– Kár. Bizonyos szempontból. Finom nő, még ha... – Nem mondta ki. – Szóval Mat vagy Perrin az, aki igazán érdekelte. Nem is kérdezem meg, melyikük. Mindketten rendes legények, nem akarom tudni.

Rand feszengeni kezdett, majd összerezzent, amikor Thom nekiszegezte csontos mutatóujját.

– De amire leginkább kíváncsi vagyok: nálad van még a hárfám és a furulyám? Vissza akarom kapni őket, fiam. Amin mostanában játszani kényszerülök, egy disznónak sem lenne való.

– Megvannak. El is hozom őket, ígérem. Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogy élsz. És azt sem, hogy nem Illianban vagy. Hiszen most indul a Nagy Vadászat. Komoly díjat tűztek ki a „Nagy vadászat a Kürtért” legjobb előadójának. Azelőtt az volt a leghőbb vágyad, hogy ott legyél.

Thom felhorkant.

– Fehérhíd után? Ha odamentem volna, valószínűleg már nem élnék. Még ha el is értem volna a hajót, mielőtt elindult, Domon és a legénysége egész Illianban elterjesztette volna, hogy trallokok üldöztek. Ha meglátták az Enyészt, vagy hallottak róla, mielőtt Domon elvágta a rögzítő köteleket... A legtöbb illiani szerint, a trallokok és az Enyészek csak a mesékben léteznek, de azért elegen hisznek bennük ahhoz, hogy kíváncsiskodni kezdjenek, vajon mit akartak tőlem. Illianban igencsak meleg lett volna a lábam alatt a talaj.

– Thom, annyi minden mesélnivalóm van.

A mutatványos elhallgattatta.

– Később, fiú. – Zord pillantásokat váltott a folyosó végén felbukkant, keskeny képű emberrel. Ugyanaz volt, aki a bejáratnál beszedte Randtől a pénzt. – Ha nem megyek vissza a színpadra, és nem mondok el még egy történetet, akkor jobb híján, bizonyára a zsonglőrt fogja kiküldeni. A közönség szét fogja szedni az egész kócerájt. Gyere el a Szőlőfürtbe. Ott van közvetlenül a Jangai kapun kívül. Ott vettem ki szobát. Akárki megmondja, hol találod. Nagyjából egy óra múlva ott leszek. Még egy mese már biztos elég lesz nekik. – Elindult felfelé a lépcsőn, de még menet közben odavetette:

– És hozd el a furulyám meg a hárfám!

Huszonhatodik fejezet

Viszály

Rand átsietett a Sárkányfal Védelmezője nagytermén, majd felszaladt a lépcsőn. A fogadós ijedten nézett rá, mire elvigyorodott. Legszívesebben mindenen vigyorgott volna. Thom él!

Kivágta a szobája ajtaját. Egyenesen a ruhásszekrényhez ment.

Loial és Hurin dugták be a fejüket a másik szobából. Időközben mindketten ingujjra vetkőztek, és pipát szorítottak a fogaik között. Vékony füstcsíkot húztak maguk után.

– Történt valami, Rand úr? – kérdezte aggodalmasan Hurin.

Rand a vállára vetette a Thom köpenyéből kötött batyut.

– A lehető legjobb. Ennél már csak az lehetne jobb, ha megérkezett volna Ingtar. Thom Merrilin él. És itt van, Cairhienben.

– A mutatványos, akiről meséltél? – kérdezte Loial. – Hát ez csodálatos, Rand. Szívesen találkoznék vele.

– Akkor gyere velem, feltéve, ha Hurin hajlandó egy ideig átvenni tőled az őrséget.

– Örömmel, méltóságos uram. – A szaglász kivette a szájából a pipát. – Ez a bagázs, lenn a nagyteremben, egyfolytában mindenfélét ki akart szedni belőlem. Persze próbálták leplezni, hogy igazából csak ez a szándékuk. Például, hogy kicsoda ön, uram, és hogy miért jöttünk Cairhienbe. Én mondtam nekik, hogy néhány barátunkra várunk itt, de hát nem is lennének cairhieniek, ha nem tételezték volna fel rögtön, hogy biztos csak leplezünk ezzel valamit.

– Higgyenek, amit akarnak. Gyere, Loial.

– Inkább nem – sóhajtott az ogier. – Azt hiszem, mégiscsak szívesebben maradnék itt. – Felemelte a könyvet, amit a kezében tartott. Vaskos mutatóujját használta könyvjelzőnek. – Thom Merrilinnel majd találkozom valamikor máskor.

– De hát nem gubózhatsz ide be örökre. Azt sem tudjuk, meddig leszünk még Cairhienben. Különben sem láttunk eddig egyetlen ogiert sem. És ha mégis találkoznánk néhánnyal, nem hiszem, hogy direkt rád vadásznának. Igazam van?

– Hát, vadászni éppen nem vadásznának rám, de... Attól félek, kissé elhamarkodott dolog volt, hogy csak úgy elszöktem Stedding Shangtai-ból. Mikor hazakerülök, valószínűleg nagy bajban leszek. – Lekonyult a füle. – Még ha addig várok is, amíg annyi idős leszek, mint most Vén Haman. Talán sikerül találnom egy elhagyatott steddinget, ahol kihúzom addig.

– Ha Vén Haman nem engedne hazatérni, Emondmezőn ellakhatsz. Szép vidék az. – Gyönyörű vidék.

– Biztos vagyok benne, hogy úgy van, de nem így mennek a dolgok. Az nem lenne megoldás. Az a helyzet...

– Majd ha arra kerül a sor, beszélünk róla. Most velem jössz, meglátogatjuk Thomot.

Az ogier másfélszer olyan magas volt, mint ő, ennek ellenére, ráerőszakolta hosszú zubbonyát, köpenyét, majd kitolta a lépcsőházba. Zajos lábdobogás közepette érkeztek meg a nagyterembe. Rákacsintott a fogadósra, majd jót nevetett, látván, az milyen döbbent képet vág. Hadd higgye, hogy megyek játszani a francos Nagy Játékukat. Higgyen, amit akar. Thom életben van.

Amint kiértek a Jangai-kapun – ez a város keleti falán nyílt –, hirtelen mindenki tudta, merre van a Szőlőfürt. Noha addig senki. Hamarosan ott is találták magukat a fogadó előtt. A szokásos kapuntúli forgataghoz képest, egész csendes volt az utca. A nap már félúton járt a láthatár felé, a délutáni égen.

Öreg, kétemeletes, roskatag faépület volt. A nagyterem azonban tiszta volt, és tele emberekkel. Néhányan az egyik sarokban kockáztak. Egy másikban nők dartoztak. A vendégek fele cairhieninek nézett ki, apró termetű volt és világos bőrű, de innen-onnan andori akcentust is hallott, és olyanokat, amiket nem is ismert. De mindenki a kapuntúliakra jellemző módon öltözködött, a vagy tucatnyi ország stílusából keveredett helyi divat szerint.

Néhányan felnéztek, mikor Loiallal az oldalán belépett, de aztán rögtön el is fordultak, folytatták, amit abbahagytak.

A fogadósnő haja éppoly fehér volt, mint Thomé. Szúrós szemekkel fürkészte őket. Sötét bőre és a kiejtése alapján, ő nem volt cairhieni.

– Thom Merrilin? Ja, van itt szobája. A lépcsőn végig fel, első ajtó jobbra. Dena biztos megengedi majd, hogy ott megvárják. – Végigmérte Randet, a gémeket vörös zekéje magas gallérján, a kabátujjára hímzett, arany szederindákat, a kardját, majd hozzátette: – Uram.

A lépcsők hangosan nyikorogtak a csizmája alatt, Loialéról már nem is beszélve. Nem volt meggyőződve róla, hogy sokáig egyben marad még az épület. Megtalálta az ajtót. Bekopogott. Közben azon tűnődött, ki lehet az a Dena.

– Gyere be – szólt ki egy női hang. – Most nem tudom kinyitni.

Rand némileg habozva, benyitott. Bedugta a fejét. Nagy, bevetetlen ágy állt az egyik fal mellett, rajta gyűrött ágynemű. A szoba többi részét két ruhásszekrény, több utazóláda és koffer, egy asztal és két szék foglalta el szinte teljesen. Az ágyon karcsú nő ült törökülésben, maga alá tűrt szoknyában, és hat színes labda repkedett kör alakú pályát leírva a kezei között.

– Akármi az – mondta fel sem nézve, teljes figyelmét a zsonglőrködésre összpontosítva –, csak tedd az asztalra. Thom majd kifizeti, amint hazaért.

– Maga Dena? – kérdezte Rand.

A nő elkapkodta a labdákat, majd felé fordult. Alig néhány évvel lehetett csak idősebb, mint ő. Csinos volt; világos bőrű cairhieni arcát sötét, lazán a vállára omló haj keretezte.

– Nem ismerlek. Ez az én szobám, az enyém és Thom Merriliné.

– A fogadós azt mondta, talán megengeded, hogy itt várjunk Thomra. Már ha te vagy Dena.

– Várjunk?

Rand belépett a szobába, hogy Loial is be tudjon bújni. A fiatal nő szemöldöke égnek szaladt.

– Látom, visszajöttek az ogierek. Én vagyok Dena. Mit akartok?

Közben olyan feltűnően nézte Rand zekéjét, hogy egyértelműen látszott, szándékosan nem magázza és nem nevezi uramnak. Bár amikor meglátta a kardja hüvelyén és markolatán a gémeket, megint meglepetten húzta fel a szemöldökét.

Rand felemelte a batyut.

– Visszahoztam Thom hárfáját és furulyáját. És szeretném meg is látogatni – tette gyorsan hozzá. Úgy tűnt, a nő már éppen javasolni készül, hogy csak hagyja ott őket. – Régen nem láttam.

Dena a batyut méregette.

– Hm. Igaz, Thom folyton azon nyavalyog, hogy elvesztette a legjobb furulyát és hárfát, amije valaha volt. Az ember azt hinné, hogy legalábbis udvari bárd, amilyen nagyra tartja magát. Hát jó. Megvárhatjátok, de nekem gyakorolnom kell. Thom azt mondta, jövő héten már megengedi majd, hogy fellépjek a csarnokokban. – Kecsesen felállt, átült az egyik székre. Intett Loialnak, hogy üljön az ágyra. – Zera hat szék árát fizettetné meg Thommal, ha egy ilyet eltörnél, ogier barátom.

Rand mindkettejüket bemutatta, majd elfoglalta a másik széket – még az ő súlya alatt is vészesen nyikorgott –, majd kétkedő hangon megkérdezte:

– Te Thom tanítványa vagy?

Dena szája apró mosolyra görbült.

– Úgy is mondhatjuk. – Közben újra zsonglőrködni kezdett, szemével a röpködő labdákat követte.

– Soha nem hallottam még női mutatványosról – jegyezte meg Loial.

– Én leszek az első.

A nagy körből két kisebb, egymást keresztező hurok lett.

– Mire mindent megtanulok, az egész világot látni fogom. Thom azt mondja, amint összejön annyi pénzünk, lemegyünk Tearbe. – Szétválasztotta a hurkokat, most mindkét kezével külön dobált három-három labdát. – Onnan talán majd a Tengeri Nép szigeteire megyünk tovább. Az Atha'an Miere jól megfizeti a mutatványosokat.

Rand a berendezést nézegette, a rengeteg ládát és koffert. Nem úgy nézett ki, mint olyan valaki szobája, aki hamarosan útra szándékozik kelni. Még egy cserepes virág is volt az ablakpárkányon. Az ágyra tévedt a pillantása, amin épp Loial ült. Az egyetlen, nagy ágyra, feltúrt ágyneművel. Ez az én szobám, az enyém és Thom Merriliné. Dena kihívó pillantást küldött felé a labdák között, amiket időközben újra egyetlen nagy gyűrűbe egyesített. Rand elvörösödött.

Megköszörülte a torkát.

– Talán jobb, ha mégis lent várunk – kezdte, mikor nyílt az ajtó, és Thom lépett be, bokáig érő, repkedő köpenyben. Színes rojtjai csapkodtak a huzatban. Hárfa és furulyatokja a hátára vetve. A tokokat vöröses színű fából faragták. A sok használattól egészen kifényesedtek.

Dena eltüntette a labdákat a ruhájában, majd szaladt, és Thom nyakába ugrott.

– Hiányoztál – mondta, és lábujjhegyre állva, megcsókolta.

A csók jó ideig húzódott, olyan sokáig, hogy Rand már azon gondolkozott, nem kéne-e kettejüknek, Loialnak és neki, inkább elmennie. De Dena ekkor nagy sóhaj kíséretében visszaeresztette a földre a sarkát.

– Tudod, mit csinált már megint az az eszetlen Seaghan? – kérdezte tőle Thom. – Felfogadott egy csapat bugrist, akik „játszók”-nak hívják magukat. Fel-alá mászkálnak a dobogón, és úgy tesznek, mintha ők lennének Sasszem Rogosh, meg Blaes, meg Gaidal Cain, meg... áááh! Egy darab festett vásznat lógatnak maguk mögé, állítólag azért, hogy a közönség elhiggye, hogy ezek a bolondok a Matuchin Csarnokban vannak, vagy a Dhoom-hegység magas hágóin. Én, ha előadok, elérem, hogy minden hallgatóm lásson minden egyes zászlót, érezze a csaták szagát, átéljen minden érzelmet. Elhitetem velük, hogy ők Gaidal Cain. Ha Seaghan képes ezt a csürhét utánam felléptetni, csak annyit ér vele, hogy a fejére döntik a nézők a hodályát.

– Thom, vendégeink vannak. Loial, Halan fia Arent fia. Ó, és egy fiú, aki Rand al'Thornak nevezi magát.

Thom átnézett a feje fölött, Randre. Összehúzta a szemöldökét.

– Hagyj magunkra egy kicsit, Dena. Tessék. – A kezébe nyomott néhány ezüstpénzt. – Elkészültek a késeid. Miért nem mész el Ivonhoz és fizeted ki őket? – Bütykös ujjával végigsimította a lány sima arcbőrét. – Menj. Majd kiengesztellek.

Dena szúrósan nézett rá, de azért a válla köré kanyarította a köpenyét.

– Az Ivon is jobban jár, ha nem számolta el, mennyivel tartozunk – dünnyögte.

– Egy nap még bárd lesz belőle – mondta Thom, hangjában némi büszkeséggel, miután távozott. – Egyszer meghallgat egy mesét – egyetlen egyszer! – és már tudja is, mégpedig nem is csak a szavakat, hanem mindent, az összes ritmust, az összes hangsúlyt. Jól bánik a hárfával, és amikor először vette kezébe a furulyát, már jobban tudott vele játszani, mint te valaha. – A fa hangszertokokat az egyik nagyobb kofferre tette, majd a székre vetette magát, amin addig a lány ült. – Caemlynen áthaladtamban, idefelé, Basel Gill elmondta, hogy egy ogier társaságában távoztál. Többek között. – Meghajolt Loial felé, még némi köpenylobogtatással is sikerült megcikornyáznia a mozdulatot, annak ellenére, hogy rajta ült a sokszínű anyagon. – Örülök, hogy találkoztunk, Loial, Halan fia Arent fia.

– Én is, hogy veled, Thom Merrilin. – Loial felállt, hogy viszonozza a meghajlást. Kiegyenesedve majdnem a plafonhoz ért a feje. Gyorsan vissza is ült inkább. – A fiatal nő azt mondta, mutatványos szeretne lenni.

Thom rosszallóan rázta a fejét.

– Az az élet nem való nőnek. Férfinak sem nagyon. Csak vándorol az ember, városról városra, faluról falura, és folyton azon jár az esze, vajon hogyan próbálják majd legközelebb átejteni. Gyakran abban sem biztos, mikor eszik legközelebb. Nem, erről le fogom beszélni. Mire végez a tanulással, udvari bárd lesz, egy királynál vagy királynőnél. Aaaaah! De hát ti nem azért jöttetek ide, hogy Denáról beszélgessünk. A hangszereim, kölyök. Elhoztad őket?

Rand felé tolta a batyut az asztalon. Thom gyorsan kibontotta. Mikor meglátta, hogy a régi köpenye az, teli színes foltokkal, mint az, amelyiket most is viselt, meglepetten pislogott. Majd kinyitotta a kemény bőr furulyatokot. Az arany-ezüst hangszer láttán, elégedetten bólintott.

– Miután elváltunk, ezzel kerestem meg az ételemet és a szállásomat – mondta Rand.

– Tudom – felelte fanyarul a mutatványos. – Megálltam némelyik fogadóban, amelyikben jártatok, de nekem be kellett érnem zsonglőrködéssel és néhány egyszerűbb történettel, minthogy nálad maradt a... Ugye, a hárfámhoz nem nyúltál? – Kinyitotta a másik sötét bőrtokot, és előhúzott egy arany-ezüst hárfát, legalább olyan díszeset, mint a furulya. Olyan gyengéden vette a karjaiba, mint egy csecsemőt. – A te ügyetlen juhászujjaid nem hárfához valók.

– Nem nyúltam hozzá – biztosította Rand.

Thom megpendített két húrt. Elfintorodott.

– Azért, legalább felhangolhattad volna néha – dünnyögte.

Rand közelebb hajolt hozzá az asztal fölött.

– Azt mondtad, Illianba akarsz menni, hogy lásd, hogyan indul el a Nagy Vadászat, hogy az elsők között lehess, akik új történeteket költenek róla. De nem volt rá lehetőséged. Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy még részt vehetsz a dologban? Mégpedig nagy részt?

Loial nyugtalanul mocorgott.

– Biztos vagy benne...? – kezdte, de Rand egy intéssel elhallgattatta. Közben le sem vette a szemét a mutatványosról.

Az az ogierre pillantott.

– Hát, az attól függ, milyen részében, és hogyan – mondta a homlokát ráncolva. – Ha jó okotok van azt hinni, hogy valamelyik kürtvadász erre tart... Gondolom, már elhagyhatták Illiant, de hetekbe kerülhet, míg ideérnek, még ha minden késlekedés nélkül errefelé lovagolnának is. De miért is tennék? Vagy egy olyanról van szó, aki nem is ment el Illianba? Az áldás nélkül sosem kerül be a történetekbe, akármit csinál is.

– Nem számít, hogy elhagyta-e a Vadászat Illiant, vagy sem – Rand hallotta, hogy Loialnak eláll a lélegzete. – Valere Kürtje nálunk van.

Néhány pillanatig síri csend volt. Aztán Thomból hirtelen kitört a nevetés. Harsányan kacagott.

– Hogy ti kettőtöknél lenne a Kürt? Egy juhász és egy csupasz állú ogier találta volna meg Valere... – Kétrét görnyedt, a térdét csapkodta. – Valere Kürtjét!

– De tényleg nálunk van – jelentette ki komolyan Loial.

Thom mély levegőt vett. Néha még meg-megrándult a nevetőgörcstől.

– Nem tudom, mi az, amit találtatok, de csak itt a városban tíz fogadóba el tudlak vinni benneteket, ahol van valaki, aki megesküszik, hogy ismer valakit, aki ismeri a Kürt megtalálóját, és még azt is elmondja, pontosan hogyan találta meg. Legalábbis, amíg fizeted a sörét. Legalább három embert mutathatok, aki akár el is adja nektek a Kürtöt, és a lelkére esküszik a Fény színe előtt, hogy az a valódi és egyetlen. Még egy nemesúr is van itt, aki azt állítja, hogy amit az udvarházában tart, alaposan elzárva, az a Kürt. Azt mondja, a Világtörés óta száll apáról fiúra a családjában. Nem tudom, valaha is megtalálják-e a kürtvadászok, de mindenesetre sok ezer hazugságra fognak fényt deríteni útközben.

– Moiraine azt mondja, ez az igazi – jegyezte meg Rand.

Thom jókedve egy csapásra eltűnt.

– Szóval azt mondja? Azt hittem, már nincs veled.

– Nincs is. Amióta Fal Darát és Shienart elhagytuk, nem találkoztunk. De már előtte is egy hónapon át jó, ha két szót szólt hozzám. – Nem tudta leplezni a hangjából kicsendülő keserűséget. Amikor meg mégis megszólalt, mindig azt kívántam, bár inkább továbbra is keresztülnézett volna rajtam. Soha többé nem fogok úgy táncolni, ahogy ő fütyül. A Fény égesse meg, az összes többi aes sedai-jal együtt. Persze Egwene-t kivéve. És Nynaeve-et. Thom fürkészően bámulta, ami igencsak feszélyezte. – Nincs itt velünk. Nem tudom, hol van, de nem is érdekel.

– Hát, legalább annyi eszetek volt, hogy titokban tartottátok. Ha kikotyogtátok volna, már egész Kapuntúl tudna róla, és fél Cairhien lesben állna, hogy elvegye tőletek. A fél világ.

– Ó, persze hogy titokban tartottuk, különben is, vissza kell vinnem Fal Darába, mégpedig anélkül, hogy az árnybarátok, vagy akárki is elvenné. Ez a történet elég lenne neked, nem? Nekem pedig jól jönne egy világot látott barát segítsége. Hiszen te mindenhol jártál már, olyasmiket tudsz, amiket én elképzelni sem tudok. Loial és Hurin ugyan többet tudnak, mint én, de mindhárman csak kapálódzunk a mélyvízben.

– Hurin...? Nem, ne magyarázz el semmit. Nem akarom tudni. – Hátratolta a székét, az ablakhoz lépett, kinézett az utcára. – Valere Kürtje. Ezek szerint közeleg az Utolsó Csata. Ki gondolná? Láttátok, milyen vidáman nevetgélnek az emberek az utcákon? Ha egy hétig nem jönnének a gabonás bárkák, már nem nevetnének. Galldrian azt hinné, mind aiellé váltak. A nemesek meg mind a Házak Játékát játsszák, azon ármánykodnak, hogyan kerülhetnének a király kegyeibe, hogyan szerezhetnének még a királynál is több hatalmat, hogyan buktathatnák meg Galldriant, hogy ők legyenek Cairhien következő uralkodója. Szerintem még a Tarmon Gai'donra is úgy néznének, mint a Nagy Játék egy húzására. – Visszafordult az ablaktól. – Csak nem azt akarod mondani, hogy egyszerűen vissza akarsz menni Shienarba, és átadni a Kürtöt... kinek? A királynak? Miért pont Shienarba? A legendák mind Illianhoz kötik a Kürtöt.

Rand Loialra nézett. Az ogier fülei lekonyulva lógtak.

– Azért Shienarba, mert ott tudom, kinek adjam. Amellett trallokok és árnybarátok üldöznek.

– Miért is nem lep ez meg engem? Nem. Lehet, hogy vén bolond vagyok, de a magam módján leszek az. Maradjon csak a tiéd a dicsőség, kölyök.

– Thom...

– Nem!

Hallgattak. A csendet csak az ágy nyikorgása törte meg, ahogy Loial mocorgott. Végül Rand szólalt meg:

– Loial, magunkra hagynál minket egy kicsit? Lennél szíves?

Az ogier láthatóan meglepődött – füle hegyén egészen felálltak a bojtok –, de bólintott, és elindult kifelé.

– Az a kockajáték a nagyteremben amúgy is érdekesnek tűnt. Talán még azt is megengedik, hogy beszálljak.

Becsukódott mögötte az ajtó. Thom gyanakvóan nézte Randet.

Utóbbi habozott. Volt néhány dolog, amit muszáj volt megtudnia, és biztos volt benne, hogy Thomnak rendelkezésére állnak ezek az információk. A mutatványos annak idején nemegyszer adta tanújelét, hogy rengeteg mindent tud, meglepően sok dologról. De nehezére esett megfogalmazni a kérdéseket.

– Léteznek olyan könyvek – vágott bele végül –, amikben benne van a Karaethon-ciklus? – Könnyebb volt így hívni, mint a Sárkány Próféciáinak.

– Igen. A nagyobb könyvtárakban – mondta elgondolkodva Thom. – Számtalan fordítás létezik, de még az Ősi Nyelven írt eredetiből is van itt-ott egy-egy példány. – Rand meg szerette volna kérdezni, hogy hogyan juthatna hozzá egyhez, de a mutatványos folytatta. – Az Ősi Nyelvnek zenéje van, de manapság már a nemesek nagy részének sincs türelme eredetiben meghallgatni. A nemesekről azt hiszik az emberek, hogy mind tudnak az Ősi Nyelven, de legtöbbjük épp csak annyira tanulja meg, hogy el tudja kápráztatni azokat, akik egy szót sem értenek belőle. A fordítások viszont nem hangzanak olyan szépen, mint az eredeti, kivéve, ha Nemes Énekben íródtak. Úgy viszont gyakran jobban eltorzul a jelentésük, mint az egyszerűbb fordításoké. Van a ciklusban egy versszak – szó szerint fordítva még csak nem is rímel, de legalább pontosan ugyanazt jelenti. Így szól:

Kétszer és még kétszer megjelöltetik,

Kétszer, hogy éljen, kétszer, hogy meghaljon.

Egyszer a gémmel, mely kijelöli útját.

Még egyszer a gémmel: ez megmutatja, ő az igazi.

Egyszer a Sárkánnyal, az elveszett emlékekért.

Még egyszer a Sárkánnyal, az árért, amit meg kell fizetnie.

A legény felé nyúlt, megérintette a magas gallérjára hímzett gémeket. Rand egy darabig csak bámulta, leesett állal. Mikor végre meg tudott szólalni, remegett a hangja.

– Csakhogy ez a karddal együtt öt. A markolatán, a pengéjén, és a hüvelyén is van egy. – Tenyerét az asztallapra szorította, nehogy a mutatványos meglássa a tenyerébe égett jelet. Amióta Selene kenőcse meggyógyította, most először érezte. Nem fájt, de tudatában volt a jelenlétének.

– Így igaz. – Nevetett fel Thom. – De eszembe jutott egy másik részlet is.

Kétszer kel fel a nap, mikor vére ontatik.

Egyszer gyászra, egyszer születésre.

Vörös a feketén, a Sárkány vére

Shayol Ghul szikláját festi.

A Végzet Vermében szabadítja meg az embereket az Árnyéktól.

Rand tagadóan rázta a fejét, de Thom látszólag észre sem vette.

– Persze, fogalmam sincs, hogyan kelhetne fel a nap kétszer ugyanazon a napon, de hát nem csak ennek, a nagy részének sincs túl sok értelme. Tear Köve soha nem fog elesni, legalábbis, amíg az Újjászületett Sárkány nem viseli a Callandort, csakhogy az Érinthetetlen Kard a Kő Szívében rejtezik, akkor pedig hogyan viselhetné, amíg nem esik el az erőd? Na mindegy. Gondolom, az aes sedai-ok mindent megtesznek majd, hogy az események minél jobban illjenek a Próféciákhoz. Pedig az Átokföldeken váró halál kissé túl nagy ár a jövendölések pontos követéséért.

Randnek komoly erőfeszítésébe került, hogy nyugodt maradjon a hangja, de valahogy sikerült elérnie.

– Engem ugyan egy aes sedai sem fog irányítani. Mondtam, hogy utoljára Shienarban láttam Moiraine-t. Azt mondta, mehetek, ahová akarok. Így hát mentem is.

– Szóval, most nincs veled aes sedai? Egyetlen egy sem?

– Egy sem.

Thom lógó fehér bajszát morzsolgatta. Elégedettnek tűnt, de ugyanakkor láthatóan értetlenkedett is.

– Akkor viszont miért kérdezgetsz a Próféciákról? Miért küldted ki az ogiert a szobából?

– Én csak... nem akartam felzaklatni. Már így is elég ideges a Kürt miatt. Mert ezt akartam megkérdezni. Hogy említik-e a Kürtöt a... a Próféciákban? – Még mindig nem tudta rávenni magát, hogy a teljes nevet kimondja. – Itt ez a rengeteg hamis Sárkány, most meg előkerül a Kürt. Mindenki azt hiszi, hogy Valere Kürtje visszahívja a halott hősöket, hogy a Sötét Úr ellen harcoljanak az Utolsó Csatában, ugyanakkor az... Újjászületett Sárkány... állítólag ő fog megküzdeni a Sötét Úrral, ugyancsak az Utolsó Csatában. Innen már magától jött a kérdés.

– Végül is logikusan hangzik. Nem sokan tudnak róla, hogy az Újjászületett Sárkány az Utolsó Csatában fog harcolni, vagy ha mégis, azt hiszik, a Sötét Úr oldalán. A Próféciákat kevesen olvassák el, hogy kiderítsék. Mit is mondtál a Kürtről? Mindenki azt hiszi?

– Amióta elváltunk, megtudtam egy-két dolgot. A hősök mindenképp eljönnek, és azt szolgálják, aki megfújta a Kürtöt. Még akár egy árnybarátot is.

Thom bozontos szemöldökei csaknem a hajáig emelkedtek.

– Na ezt, látod, nem tudtam. Látom, kiokosodtál.

– Ez még nem jelenti azt, hogy hagynám a Fehér Tornyot, hogy hamis Sárkánynak használjon. Hallani sem akarok az aes sedai-okról, a Sárkányokról, a Hatalomról, vagy a... – Rand a nyelvébe harapott. Egy kicsit felpaprikázódom, és máris mindent elkotyogok. Hogy lehetek ilyen ostoba?!

– Egy darabig azt hittem, Moiraine téged akart, sőt, még azt is sejteni véltem, hogy miért. Tudod, senki sem önszántából fókuszálja a Hatalmat. Legalábbis a férfiak nem. Egyszerűen csak megtörténik velük, kiütközik rajtuk, mint egy betegség. Nem hibáztathatsz valakit, csak mert megbetegedett, még akkor sem, ha ezzel rád is veszélyessé válhat.

– Az unokaöcséd fókuszálni tudott, igaz? Nekem azt mondtad, ezért segítesz, mert az unokaöcséd valami bajba keveredett a Fehér Toronnyal kapcsolatban, és senki nem állt az oldalára. Márpedig, férfiak csak egyféleképpen keveredhetnek bajba az aes sedai-okkal.

Thom az asztallapot bámulta, összeszorította az ajkait.

– Hát, gondolom, nincs értelme tagadni. De ugye megérted, nem olyasmi ez, amiről szívesen beszél az ember, hogy fókuszálni képes férfi rokona volt. – Nyögött, a fogait csikorgatta. – A Piros ajah esélyt sem adott szegény Owynnak. Megszelídítették, aztán meghalt. Egyszerűen nem akart többé élni... – Hosszan, szomorúan sóhajtott.

Rand megborzongott. Vajon, Moiraine miért nem tette ugyanezt, velem is?

– Nem adtak neki esélyt? Úgy érted, lehetett volna valami esélye? Valahogy megakadályozhatta volna, hogy megőrüljön? Hogy elsorvadjon?

– Owyn három éven át kibírta. Soha senkit nem bántott. Csak akkor használta az Egyetlen Hatalmat, ha muszáj volt, és csak a faluja hasznára. Ő csak... – Thom széttárta a kezét. – Gondolom, nem volt más választás. Az emberek, akik ott laktak, ahol élt, azt mesélték, az utolsó évben már végig furcsán viselkedett. Nem szívesen beszéltek erről, és amikor megtudták, hogy a nagybátyja vagyok, majdnem megköveztek. Attól félek, lassan mégiscsak kezdett már megőrülni. De akkor is az én vérem volt, kölyök. Nem kell szeretnem az aes sedai-okat azért, amit tettek, még ha szükséges is volt. Ha Moiraine elengedett, akkor neked már nincs mitől félned. Akkor neked semmi közöd az egészhez.

Rand egy ideig hallgatott. Bolond! Hát persze, hogy nincs esély! Az őrületet nem lehet elkerülni. Mindenképp hatalmába kerít, és meg fogsz halni. De Ba'alzamon azt mondta...

– Nem! – Thom fürkészően nézett rá. Elvörösödött. – Úgy értem... igen, túl vagyok az egészen. De Valere Kürtje még nálam van. Gondolj csak bele. A Kürt! Más mutatványosok is mesélhetnek történeteket róla, de te leszel az egyetlen, aki elmondhatod, hogy a kezedbe fogtad. – Rájött, hogy most teljesen úgy beszél, mint Selene, de ettől csak megint eltűnődött, ki lehetett valójában a lány. – Nincs senki, akinek jobban örülnék, ha velünk tartana, mint neked, Thom.

A mutatványos a homlokát ráncolta, mintha mérlegelné a dolgot, de egy idő után határozottan megrázta a fejét.

– Fiam, hidd el, hogy kedvellek, de te is nagyon jól tudod, hogy már korábban is csak azért segítettem, mert egy aes sedai is belekeveredett a dologba. Seaghan nem próbál jobban átverni, mint amire számítani lehet, és ahhoz, amit tőle kapok, még a királyi ajándék is hozzájön. A falvakban sosem keresnék ennyit. Legnagyobb meglepetésemre úgy tűnik, hogy Dena is szerelmes belém, és – ami legalább olyan furcsa – magam is viszonzom az érzést. Most úgy őszintén, miért adjam fel ezt, hogy cserébe trallokok és árnybarátok üldözzenek? Valere Kürtje miatt? Ó, elismerem, ez csábító, igen. De a válaszom nem. Nem akarok megint belekeveredni.

Előrehajolt, felvette az egyik hosszúkás, vékony, fa hangszertokot. Kinyitotta. Egy furulya volt benne. Egyszerű, dísztelen faragású, de ezüstberakású. Visszacsukta, majd áttolta az asztalon.

– Egy nap megint szükséged lehet rá, hogy ezzel keresd meg a vacsorád, kölyök.

– Az bizony lehet. De legalább elbeszélgethetnénk néha. A fogadóm a...

Thom a fejét rázta.

– Legjobb a gyors, fájdalommentes elválás, kölyök. Ha folyton idejönnél, még ha nem is említenéd többet a dolgot, nem tudnám kiverni a fejemből a Kürtöt. Márpedig nem akarok belekeveredni. Nem fogok, és kész.

Miután Rand elment, Thom az ágyra dobta a köpenyét, és az asztalra könyökölt. Valere Kürtje. Hogy találhatta meg ez a parasztfiú... Gyorsan elhessegette a gondolatot. Ha túl sokat rágódik a Kürtön, a végén még azon veszi észre magát, hogy elkíséri Randet, vissza, Shienarba. Pedig az lenne csak a nagyszerű történet, a Határvidékre vinni Valere Kürtjét, miközben trallokok és árnybarátok üldöznek. Mérgesen szorította össze a száját, próbált inkább Denára gondolni. Még ha nem is lenne szerelmes belé a lány, ilyen tehetséget nem minden nap talál az ember. És tényleg szerette őt, bár el nem tudta képzelni, miért.

– Vén bolond – dünnyögte.

– Úgy biza, vén bolond – helyeselt az ajtóból Zera. Thom összerezzent. Úgy elmerült a gondolataiban, hogy nem hallotta kinyílni az ajtót. Régóta ismerte már Zerát, sokszor megszállt nála korábbi vándorlásai során is, és a nő mindig maximálisan kihasználta a barátságukat, hogy jól megmondhassa a véleményét. – Egy vén bolond, aki már megint a Házak Játékába keveredik. Ha nem csal a fülem, ennek a fiatal nemes úrnak andori a hangja. De hogy nem cairhieni, az biztos. A Daes Dae'mar önmagában is épp elég veszélyes, hát még, ha hagyod, hogy egy külföldi nemes keverjen a fondorkodásaiba.

Thom értetlenül pislogott. Aztán eszébe jutott, hogy nézett ki Rand. A zekéje tényleg egy nemes úré is lehetett volna. Úgy látszik, kezd nagyon öregedni, ha ilyesmi elkerülhette a figyelmét. Szomorúan döbbent rá, hogy azt latolgatja, elárulja-e Zerának az igazságot, vagy hagyja meg abbéli hitében, hogy a fiú tényleg nemes. Elég csak gondolnom a Nagy Játékra, és már neki is állok játszani.

– A legény egyszerű juhász, Zera, a Folyóközből.

A nő gúnyosan nevetett.

– Hát persze. Én meg Ghealdan királynője vagyok. Figyelmeztetlek, a Játék veszélyessé vált itt, Cairhienben, az utóbbi években. Nem is hasonlítható ahhoz, amit máshol megszoktál. Most már gyilkosságok is történnek. Könnyen elvágathatod a torkod, ha nem figyelsz oda eléggé.

– Mondom, hogy nem folyok bele többé a Nagy Játékba. Az az idő elmúlt, jó húsz éve.

– Ja. – A hangjából nem úgy tűnt, mintha hinne neki. – Még ha így is van, és a fiatal külföldi nemesekről is megfeledkezünk, akkor is tény, hogy újabban uradalmi házakban adsz elő.

– Mert jól fizetnek.

– És bele is kevernek az ármányaikba, amint a legkisebb lehetőséget látják rá. Csak ránéznek valakire, és máris azon gondolkoznak, hogyan használhatnák fel a saját céljaikra. Olyan természetes ez már náluk, mint a levegővétel. Ez a te fiatal nemesed nem segít rajtad. Elevenen megeszik.

Feladta, nem is próbálta tovább meggyőzni, hogy nincs benne.

– Ezért jöttél föl? Ezt akartad mondani? – kérdezte inkább.

– Ja. Felejtsd el a Nagy Játékot, Thom. Vedd el Denát. Ő hozzád megy, a bolondja, bármilyen csontos és fehér hajú vagy is. Vedd feleségül, és felejtsd el a Daes Dae'mart meg ezt a fiatal urat.

– Köszönöm a tanácsot – felelte fanyarul. Hogy vegyem el? Semmi szüksége, hogy a nyakába akaszkodjon egy öreg férj. Az én múltam árnyékával a háta mögött, sosem lesz belőle bárd. – Szeretnék magam maradni egy kicsit, Zera, ha meg nem sértelek. Ma este Arilyn úrhölgynek és vendégeinek adok elő, és szeretnék felkészülni.

A fogadósnő a fejét csóválta, majd bevágta maga mögött az ajtót.

Thom az asztalon dobolt az ujjaival. Zeke ide vagy oda, Rand attól még juhász marad. Ha több lenne, ha az lenne, akinek ő annak idején gyanította – fókuszálni képes férfi –, akkor sem Moiraine, sem más aes sedai nem engedte volna el megszelídítetlenül. Kürt ide vagy oda, a fiú csak egy juhász.

– Túl van a dolgon – mondta fennhangon. – És én is.

Huszonhetedik fejezet

Az árnyék az éjben

– Egyszerűen nem értem – mondta Loial. – Nyerésben voltam. Legtöbbször nyertem. És akkor bejött Dena, beszállt, és mindent elnyert. Minden dobást ő vitt el. Azt mondta, egy kis leckének szánta. Mégis, hogy érthette?

Rand és az ogier Kapuntúl utcáin haladtak. Mögöttük még látszott a Szőlőfürt. A nap alacsonyan ült a nyugati láthatáron. Vörös korongja félig már a horizont alá merült. Vérbíbor fénye hosszú árnyékokat festett mögéjük. Az utca üres volt, egyetlen feléjük közeledő, nagy bábu; egy kecskeszarvú, kardos trallokfigura kivételével, aminek rúdjait öt ember mozgatta. A külváros más részei, a kocsmák és a szórakoztató csarnokok felől azonban továbbra is vigadozás hangjai hallatszottak. Errefelé viszont már bereteszelték az ajtókat, becsukták a zsalukat.

Rand megállt, a fa furulyatokot nézegette, majd a hátára vetette. Hát, gondolom, mégsem várhatom el tőle, hogy csak úgy dobjon el magától mindent, és velem jöjjön. De azért, legalább abba belemehetett volna, hogy néha beszélgessünk. Fény, bár megjönne már Ingtar. Zsebre vágta a kezét. Selene levele a kézfejéhez simult.

– Csak nem gondolod, hogy... – Loial feszengve hallgatott el. – Csak nem gondolod, hogy csalt? Csak abból gondolom, hogy mindenki vigyorgott, mintha valami csalafinta trükköt használt volna.

Rand megvonta a vállát. Jobb, ha fogjuk a Kürtöt, és elmegyünk. Ha tovább várunk Ingtarra, bármi megtörténhet. Fain előbb-utóbb megérkezik. Nem szabad hagynom, hogy utolérjen. A bábus csoport már majdnem odaért hozzájuk.

– Rand – szólalt meg hirtelen Loial. – Attól félek, ez nem...

A bábosok elejtették a rúdjaikat. Azok csörögve hulltak a kemény földútra. A trallokfigura, ahelyett, hogy összeesett volna, előrenyújtott kézzel Randre vetette magát.

Gondolkodásra nem maradt idő. Ösztönösen előrántotta a kardját a hüvelyéből. A penge fényes ívet írt le a levegőben. „Kel a hold a víztükör fölött”. A trallok gurgulázó nyögést hallatva tántorodott hátra. Még elestében is vicsorgott.

Egy pillanatig mindenki dermedten állt. A bábosok – az árnybarátok, csak azok lehettek – előbb a földön heverő trallokra, majd a kardját harcra készen tartva álló Randre és a mellette tornyosuló ogierre néztek, majd sarkon fordultak, és elszaladtak.

Rand is a trallokot bámulta. Még hozzá sem ért a kardja markolatához, már körbe vette az űr. Elméje közepén ott ragyogott a saidin, hívogatóan, undorítóan. Nem minden nehézség nélkül, akaratereje megfeszítésével sikerült megszüntetnie az űrt. Megnyalta az ajkát. Az üresség nélkül borsózott a háta a félelemtől.

– Vissza kell mennünk a fogadóba – mondta. – Hurin egyedül van, ők pedig... – felnyögött. Vaskos kar emelte a levegőbe. És nemcsak vaskos volt, de olyan hosszú is, hogy mindkét kezét könnyedén az oldala mellé szorította. Szőrös marok fogta át a torkát. Közvetlenül a feje fölött, agyaras pofát pillantott meg. Áporodott szag töltötte meg az orrát. Egyenlő arányban volt benne savanyú izzadság és disznóólbűz.

Valaki letépte róla a nyakát szorító kezet, épp olyan villámgyorsan, ahogy az az előbb megragadta. Döbbenten meredt a trallok csuklóját markoló, vaskos ogier ujjakra.

– Tarts ki, Rand. – Loial hangján hallatszott, hogy minden erejét megfeszíti. Az ogier a másik kezével átnyúlt fölötte, és megragadta az állatember jobb karját is, amivel az még mindig a levegőbe emelve tartotta őt. – Tarts ki.

A két óriás ide-oda rángatta, ahogy mindketten próbáltak erőt venni a másikon. Hirtelen kiszabadult, a földre zuhant. Két tántorgó lépéssel eltávolodott tőlük, majd felemelt karddal fordult vissza.

Loial a vaddisznópofájú trallok mögött állt, és az állatember egyik csuklóját és másik alkarját fogta. Arra kényszerítette, hogy széttárja a karját, és most így tartotta. Az erőfeszítéstől nehezen lélegzett. A szörnyeteg mély torokhangon hörgött, a trallokok nyers nyelvén, és hátra-hátracsapott a fejével, próbálta elkapni Loialt az agyarával. Közben folyamatosan lökdösték egymást, csizmás lábuk ide-oda topogott az utca porában.

Rand támadási pontot keresett, ahol ledöfhetné a trallokot, anélkül, hogy Loialt veszélyeztetné, de azok ketten olyan vadul járták az erőszak táncát, hogy nem mert kockáztatni.

A trallok nagy nyögéssel kiszabadította a bal karját, de mielőtt bármit kezdhetett volna vele, Loial a könyökhajlatába kapta a nyakát, és magához szorította. A trallok a kardja felé kapkodott. A kaszaszerű fegyver azonban rossz oldalon lógott, nem balkezes használatra tervezték. Ennek ellenére, hüvelykről hüvelykre, lassan előcsusszant a sötét penge. És még mindig olyan hevesen dobálták magukat, hogy nem mert beavatkozni.

A Hatalom. Azzal megoldhatná a dolgot. Hogy hogyan, arról fogalma sem volt, de semmi más nem jutott eszébe. A trallok már félig elővonta a fegyverét. Ha a hajlított penge teljesen kiszabadul, Loial meghal.

Kelletlenül hozta létre elméjében az űrt. A saidin ráragyogott, vonzotta. Mintha tompán emlékezett volna egy időre, amikor még énekelt is, de most csak húzta maga felé, csalogatta, mint virágillat a méhet, a trágya szaga a legyet. Megnyitotta magát, érte nyúlt. Csakhogy nem volt ott semmi. Mintha tényleg fényt próbált volna megmarkolni. A rontás, a szenny hozzáért, ráfolyt, belehatolt, a fény azonban nem áramlott belé. Kétségbeesés öntötte el, bár csak távolról; tompán érezte. De azért újabb és újabb próbálkozásokra hajtotta. Ám mindig csak a rontásból kapott.

Loial hirtelen meglódította a trallokot, és oldalra dobta, olyan erővel, hogy az pörögve repült egy házfalnak. Fejjel csapódott be, hangos reccsenés kíséretében, majd a földre csúszott. Nyaka lehetetlen szögben hajolt oldalra. Loial csak állt, és bámulta, hangosan zihálva.

– Én még soha... soha nem öltem, Rand – vett nagy levegőt remegve az ogier.

– Ha nem teszed meg, ő öl meg téged – mutatott rá Rand. Majd aggodalmasan nézett végig a sikátorokon, a zárt ajtókon, a csukott zsalukon. Ahol két trallok is felbukkan, ott valószínűleg több is akad. – Sajnálom, hogy meg kellett tenned, de különben mindkettőnkkel végez, vagy valami még gonoszabbat tesz velünk.

– Tudom. De azért nem kell, hogy tetsszen. Még ha csak egy trallokról van is szó. – Karon ragadta, a lenyugvóban lévő nap felé mutatott. – Van még egy.

A nap a szemébe sütött, így a részletekből nem sokat tudott kivenni, de újabb báboscsapatnak tűnt. Feléjük közeledtek. Most már azonban tudta, mire számítson, így észrevette, hogy a „bábu” járása túl természetes, és az állatpofa anélkül emelkedett fel, és szagolt a levegőbe, hogy bárki egyetlen rudat is megmozdított volna. Valószínűleg még nem látták meg az esti árnyak közt az utcán heverő testeket. Ha észrevették volna, nem ilyen lassan jöttek volna. Ennek ellenére, egyértelműen látszott, hogy keresnek valakit. És egyre közelebb értek.

– Fain tudja, hogy errefelé lehetek valahol – mondta, majd gyorsan megtörölte a kardját az egyik halott trallok zekéjén. – Ő küldte őket, hogy megkeressenek. Mindenesetre azért fél, hogy meglátják a trallokjait, különben nem álcázta volna őket. Ha elérünk egy forgalmasabb utcára, ahol emberek vannak, biztonságban leszünk. Vissza kell jutnunk Hurinhoz. Ha Fain egyedül találja meg, a Kürttel...

A következő sarokig vonta Loialt. Arra fordultak, ahonnan legközelebbről hallatszott nevetés és zene, de még félúton sem járhattak felé, újabb embercsoport jelent meg előttük, az egyébként kihalt utcán, egy bábuval, ami nem volt bábu. Rand és Loial a következő kereszteződésnél megint gyorsan befordultak. Ez az utca kelet felé vezetett.

Ahányszor csak a zene és a nevetés közelébe értek, mindig egy trallok zárta el az útjukat. Az állatember gyakran feltartott orral szimatolt a szaguk után. A trallokok egy része szag alapján vadászik. A kihalt sikátorok között néha még egyedül lopakodó trallokot is láttak. Nemegyszer meg volt győződve róla, hogy ezzel a csoporttal vagy magányos szörnnyel már találkozott. És egyre közeledtek. Közben vigyáztak, nehogy elhagyhassa a kihalt városrészt, ahol minden ablakot zsaluk takartak már. Lassan kelet felé szorították őket, egyre távolabb a belvárostól és Hurintól, a forgalmas utcáktól. Keskeny sikátorok kusza útvesztőjébe kényszerültek, egyre dombosabb városrészbe. És folyamatosan sötétedett. Rand némileg vágyakozva nézte a szorosan álló, az éjszakára gondosan bezárt házakat. De még ha be is dörömbölne valamelyikbe, és még netán be is engednék őket, egyik ajtó, amit látott, sem állítana meg egy trallokot. Csak annyit érne el vele, hogy kettejükön kívül még néhány ártatlan embert az árnybarátok áldozatává tenne.

– Rand – mondta végül Loial. – Most már nem mehetünk máshová.

Elérték Kapuntúl keleti szélét. A kétoldalt emelkedő épületek voltak az utolsók. A felső szintek ablakaiból szűrődő fények az elérhetetlen biztonság ígéretével gúnyolták. De sajnos az alsó szintek összes ajtaja-ablaka zárva. Előttük a dombság burkolódzott a szürkület árnyaiba. Arrafelé még csak egy tanyaház sem volt. De azért nem volt teljesen kihalt a vidék. Az egyik nagyobb domb körül, úgy egy mérföldnyire, kőfalat vett észre, azon belül pedig épületeket.

– Ha egyszer bekényszerítettek minket a dombok közé, többé nem kell azért aggódniuk, hogy ki látja meg őket – jegyezte meg Loial.

Ő válaszul a dombot övező falra mutatott.

– Azon remélhetőleg nem tudnak átjutni a trallokok. Biztos egy úri kúria. Talán beengednek. Egy ogiert és egy külföldi nemesurat? Szerintem biztos. Legalább végre valami hasznát is látjuk ennek a zekének.

Visszanézett az utcára. Egy trallok sem látszott még, de azért, biztos, ami biztos, a sarkon túlra vonta Loialt, az egyik utolsó épület fala mellé.

– Azt hiszem, az az illuminátorok rendháza, Rand. Az illuminátorok nagyon szigorúan őrzik a titkaikat. Attól tartok, magát Galldriant sem engednék be.

– Hát ti meg mibe keveredtetek már megint? – szólalt meg váratlanul egy ismerős női hang. Hirtelen fűszeres parfümillat érződött a levegőben.

Rand döbbenten bámult! Selene lépett elő a sarok mögül, abból az utcából, ahonnan ők is jöttek. Fehér ruhája szinte világított a szürkületi homályban.

– Hát te meg hogy kerültél ide? Mit keresel itt? Azonnal el kell menned. Fuss! Trallokok üldöznek minket.

– Észrevettem. – Hangjából némi száraz gúny csendült ki, de egyébként hűvös volt és nyugodt. – Téged kerestelek, és mit kell látnom? Hagyod, hogy néhány trallok tereljen, mint a birkát. Hogyan engedheti egy igazi férfi, Valere Kürtjének birtokosa, hogy így bánjanak vele?

– Most nincs nálam – csattant fel. – De még ha itt lenne is, elképzelni nem tudom, hogyan segíthetne rajtam. A holt hősök biztos nem azért fognak visszajönni, hogy megmentsenek engem néhány tralloktól. Selene, el kell innen tűnnöd. Most, azonnal! – Visszakukucskált a sarkon.

Kevesebb, mint száz lépésre egy trallok dugta ki óvatosan szarvas fejét az utcára. Hosszasan szimatolt az éjszakai levegőbe. Az a mellette tornyosuló árnyék csak egy másik állatember lehet. És voltak kisebb árnyak is. Árnybarátok.

– Késő – morogta Rand. Felemelte a furulyatokot, levette a köpenyét, és a lány vállára terítette. Olyan hosszú volt, hogy teljesen elrejtette a fehér ruhát, sőt, lelógott a földre. – Futás közben fel kell majd húznod az alját – mondta, majd Loialhoz fordult. – Ha nem engednek be, majd kitalálunk valamit, hogyan jussunk be mégis, észrevétlenül.

– Na de...

– Talán inkább megvárnád a trallokokat? – Meglökte az ogiert, hogy útnak indítsa, majd megfogta Selene kezét, és kocogva utána indult. – Mutasd az utat, hogy ki ne törjük a nyakunk.

– Hagyod, hogy elragadjon a hév – jelentette ki a lány. Úgy tűnt, ő valahogy sokkal biztosabb léptekkel tudja követni a gyengülő fényben Loialt, mint Rand. – Keresd az egybeolvadást, nyugodj meg. Aki igazán sokra akarja vinni, annak mindig nyugodtnak kell maradnia.

– Vigyázz, meghallhatnak a trallokok. És nem akarom sokra vinni.

Erre mintha bosszús morgást hallott volna a lány irányából.

Néha meg-megindult a lábuk alatt egy kő, de egyébként nem volt nehéz a járás a dombokon át, a sűrű szürkületi árnyak ellenére sem. Az összes fát, de még bokrot is rég kiirtották, tűzifának. Semmi nem nőtt errefelé, csak térdig érő fű. Halkan suhogott a lábszáruk körül. Hűs éjszakai fuvallat kerekedett. Kissé aggasztotta, hogy esetleg a trallokok felé viheti a szagukat.

A falhoz érve, Loial megállt. Az kétszer olyan magasra tornyosult, mint az ogier. A köveket fehéres színű vakolat takarta. Rand visszanézett Kapuntúl felé. A városfal alól fényküllőkként nyúltak ki minden irányba a kivilágított ablakok sávjai.

– Loial – szólalt meg halkan –, látod őket? Követnek bennünket? Az ogier a külváros felé fordult, majd aggodalmas arccal bólintott.

– Csak néhány trallokot látok, de erre jönnek. Futva. Rand, én tényleg nem hiszem, hogy jó...

– Ha be akarsz menni, alantin – szakította félbe Selene –, ajtóra van szükséged. Mint például az, ott. – Egy sötétebb sávra mutatott a falon, valamivel odébb. Rand, még így, hogy a lány rámutatott, sem volt biztos benne, hogy az tényleg ajtó, de amikor Selene odament, és meghúzta, kinyílt.

– Rand – kezdte megint Loial.

Ő azonban áttuszkolta az ajtón.

– Majd később – mondta. – És próbálj halkan osonni. Rejtőzködnünk kell, tudod. – Ő lépett be utolsónak. Becsukta maga mögött az ajtót. Voltak rajta kampók, keresztrúdnak, de keresztrúd sehol. Így persze senkit nem fog tudni feltartóztatni, de a trallokok talán nem mernek majd csak úgy, rögtön bejönni a falon belülre.

Keskeny sikátorba jutottak. Dombnak felfelé haladt két hosszú, alacsony, ablaktalan épület között. Először azt hitte, ezek is kőből vannak, de aztán rájött, hogy a fehér vakolat itt csak fát takar. Időközben eléggé besötétedett, hogy a falakról visszaverődő holdfény árnyékokat vessen, és valamelyest megvilágítsa az útjukat.

– Még mindig jobb, ha az illuminátorok kapnak el, mintha a trallokok kezére kerülnénk – dünnyögte, majd megindult felfelé az emelkedőn.

– De hát épp ezt akartam mondani – fakadt ki Loial. – Úgy hallottam, az illuminátorok megölik az illetéktelen behatolókat. Szigorúan és könyörtelenül őrzik a titkaikat.

Rand döbbenten torpant meg. Visszanézett az ajtóra. De kint meg jönnek a trallokok. Emberekkel még mindig könnyebb elbánni, mint ezekkel a szörnyetegekkel. Az illuminátorokat még rá is beszélheti, hogy engedjék el őket. A trallokok nem állnak le meghallgatni az áldozataikat, mielőtt megölnék őket.

– Sajnálom, hogy téged is belekevertelek, Selene.

– A veszély csak egy kicsit még érdekesebbé teszi a dolgot – mondta halkan a lány – És eddig jól kezeled a helyzetet. No, lássuk, mi vár ránk itt, nem igaz? – Elindult fölfelé a sikátorban. Mikor elhaladt mellette, hozzáért a ruhája. Fűszeres illata megtöltötte Rand orrát. Követte.

A domb tetején az utca egy simára döngölt agyaggal borított széles térségre nyílt. A padozat majdnem olyan világos volt, mint az épületek vakolata. Minden irányból ablaktalan épületek vették körül. Ezek között további sikátorok sötét nyílásai ásítottak. Jobb kéz felé azonban az egyik háznak voltak ablakai. Fénysávok vetődtek felőle a világos agyagra. Gyorsan visszahúzódott a sikátor sötétségébe, ugyanis egy férfi és egy nő jelent meg a téren. Lassan sétáltak át a nyílt térségen.

A ruházatuk egyértelműen nem cairhieni volt. A férfi nadrága, akárcsak az ingujja, buggyos volt. Mindkettő halványsárga. Nadrágszárán, ingmellén hímzés. A nő halványzöld színűnek tűnő ruhája bonyolult fodrokat vetett a mellén. A haját számtalan vékony fonatban viselte.

– Szóval azt mondod, minden készen áll? – kérdezte szigorúan a nő. – Biztos vagy benne, Tammuz? Minden?

A férfi széttárta a kezét.

– Úgyis mindig ellenőrzöd a hátam mögött, Aludra. Igen, minden készen áll. Akár ebben a pillanatban megtarthatnánk a bemutatót.

– A kapuk és az ajtók mind elreteszelve? Mindegyik...? – Ahogy a kivilágított ház távolabbi vége felé haladtak, lassan elhalkult a hangja.

Rand a nyílt területet tanulmányozta. Szinte semmit nem ismert föl az ott sorakozó tárgyak közül. Középen nagy fatalapzatokon több tucat állított cső, mind közel olyan magas, mint ő, és egy lábnyi vagy még nagyobb átmérőjű. Minden egyes csőből fekete, csavart zsinór indult ki, átvágott a nyílt térségen, majd eltűnt egy alacsony, mintegy három lépés hosszú fal mögött, a túloldalon. És körös körül, mindenfelé, fa állványok erdeje, a legnagyobb összevisszaságban. Rajtuk vályúszerűségek, csövek, villás botok és még egy sor furcsábbnál furcsább tárgy.

Az összes tűzijáték-rakétát, amit eddig életében látott, egy kézzel fel lehetett emelni. Nagyjából ez is volt minden, amit tudott róluk, azon kívül, hogy nagy dörrenéssel sültek el, vagy sivítva röpködtek körbe-körbe a földön, szikraforgatagot spriccelve, és néha az égbe is felszálltak. Mindig azzal a figyelmeztetéssel együtt érkeztek az illuminátoroktól, hogy ha kinyitják őket, könnyen felrobbanhatnak. De hát amúgy is túl drágák voltak, semhogy a falutanács bárki gyakorlatlan személynek is megengedte volna, hogy megpróbáljon felnyitni egyet. Jól emlékezett még arra az időre, amikor Mat pontosan ezzel akart megpróbálkozni. Majd egy hét eltelt, mire a saját anyján kívül bárki is hajlandó volt hozzászólni. Ezekben az itteni szerkentyűkben egyetlen egy dolog volt csak ismerős: a kanócuk. Azokat kell meggyújtani, ennyit még ő is tudott.

Visszafordult a bereteszeletlen ajtó irányába, intett a többieknek, hogy kövessék, majd elindult a csövek körül. Ha már rejtőzködniük kell, akkor már legalább igyekezett olyan búvóhelyet találni, ami minél messzebb van attól az ajtótól.

Ehhez persze az állványok között kellett haladniuk. Ahányszor csak véletlenül súrolt egyet, elakadt a lélegzete. A rajtuk lévő dolgok a legkisebb érintésre is megmozdultak, zörögtek. Úgy tűnt, minden szerkezet fából van, egyetlen fém alkatrész nélkül. El tudta képzelni, akkor mekkora zajt csapnának, ha véletlenül felborítaná valamelyiket. Időnként óvatos pillantásokat vetett a magas csövekre. Eszébe jutott ugyanis, mekkorát durrant egy, ami akkora volt, mint az ujja. Ha azok is tűzijátékok, nem vágyott a közelükbe kerülni.

Loial folyamatosan dünnyögött a bajsza alatt, különösen, amikor beleütközött az egyik állványba, majd olyan gyorsan lépett el tőle, hogy egy másiknak is nekiment. Folyamatos csörgés-zörgés és motyogás közepette haladt előre.

Selene sem volt kevésbé idegesítő. Ő olyan nyugodtan sétálgatott, mintha az utcán lennének, fényes nappal. Semmibe nem ütközött bele, a legkisebb zajt sem csapta, viszont meg sem próbálta összefogva tartani a köpenyét. Ruhája fehérje ragyogóbbnak tűnt, mint az összes fal együttvéve. Rand a világos ablakok felé nézett, várta, mikor jelenik meg előttük valaki. Elég, ha egy ember kinéz. Kizárt, hogy ne vegye észre Selene-t. Akkor pedig rögtön riadót fújnak.

Az ablaknyílások azonban üresek maradtak. Épp megkönnyebbülten felsóhajtott, minthogy sikerült gond nélkül az alacsony fal közelébe jutniuk – és a mögötte nyíló sikátorokéba –, mikor Loial megint súrolt egy állványt. Ez pont a fal mellett állt. Tíz, könnyűnek látszó bot volt rajta, olyan hosszúak, mint Rand alkarja. Felső végükön vékony füstcsík szivárgott. Az állvány szinte teljesen zajtalanul dőlt el. Az izzó botok szétszóródtak, rá egy, a földön futó kanócra. Utóbbi hangosan sisteregve gyulladt meg. A lángnyelv az egyik magas cső felé rohant.

Rand egy pillanatig csak döbbenten meresztette a szemét, majd megpróbált suttogva kiáltani:

– A fal mögé!

Selene felháborodott hangot hallatott, amikor a földre lökte a fal mögött, de nem érdekelte. Ráfeküdt, próbálta minél jobban eltakarni a testével. Loial is melléjük furakodott. Miközben várta, mikor robban a cső, azt latolgatta, vajon marad-e valami a falból. Tompa dörrenés hallatszott. Inkább érezte a földön keresztül, mint hallotta. Óvatosan felemelkedett Selene-ről, épp csak annyira, hogy kilessen a fal pereme mellett. A lány a bordái közé öklözött, keményen, majd kimászott alóla, folyamatosan káromkodva valami ismeretlen nyelven. Neki azonban most kisebb gondja is nagyobb volt annál, hogy ezzel foglalkozzon.

Az egyik cső tetejéről füstcsík gomolygott. És kész. Semmi más hatás. Csodálkozva rázta a fejét. Ha ennyi az egész...

Menydörgésszerű robaj kíséretében, óriási piros-fehér virág nyílt a magasban, az időközben teljesen besötétedett égen, majd lassan, szikraeső formájában, visszahullott.

Miközben döbbenten, kimeredt szemmel meredt felfelé, a kivilágított épületben kitört a hangzavar. Kiáltozó férfiakkal és nőkkel teltek meg az ablaknyílások. Mind kifelé néztek és mutogattak.

Vágyakozó pillantást vetett a sötét sikátor felé, ami alig egy tucat lépésnyire nyílt tőlük. Csakhogy az első lépést pont az épületben lévők pillantásainak kereszttüzében kellene megtenniük. Futó léptek zaja hallatszott. Folyamatosan áramlottak ki az emberek a térre.

Visszanyomta Selene-t és Loialt a fal mellé. Remélte, hogy puszta árnyaknak látszanak csupán.

– Ne mozduljatok, és egy hangot se! – suttogta. – Ez az egyetlen reményünk.

– Néha, ha az ember teljesen mozdulatlan marad – mondta halkan Selene –, egyszerűen senki nem veszi észre. – A hangjában nyoma sem volt aggodalomnak.

A fal másik oldalán ide-oda dobogtak a csizmák. Dühös szóváltás hallatszott. Különösen egy hang kiabált sokat. Felismerte, Aludra volt az.

– Ó Tammuz, te szerencsétlen ripacs! Te ronda disznó! Az anyád egy kecske lehetett! Egyszer még mindannyiunkat megölsz!

– Én nem vagyok hibás – tiltakozott a férfi. – Gondosan vigyáztam, hogy minden pontosan a helyére kerüljön. De ezek a balfácánok...

– Meg ne próbálj még egyszer hozzám szólni! Egy ronda disznónak nincs joga beszélnie, mint egy embernek! – Aludra hangja most kissé megváltozott, ahogy valaki másnak válaszolt. – Nincs idő másikat előkészíteni. Galldrian ma este kénytelen lesz beérni a maradékkal. Tulajdonképpen ezt is megkapta, csak kicsit korábban, mint kellett volna. Te pedig, Tammuz, mindent rendbe raksz, holnap reggel pedig elmész a szekérrel trágyát venni. Ha még valami félresikerül ma éjszaka, többé még a trágyát sem bízom rád!

A lépések eltávolodtak a ház irányában, Aludra folyamatos dünnyögése kíséretében. Csak Tammuz maradt. Utóbbi egyfolytában az őt ért igazságtalanságról morgolódott.

Mikor a felborult állvány közelébe lépett, Rand még a lélegzetét is visszafojtotta. A fal árnyékába lapulva feküdt, de ő jól látta a férfi tarkóját és vállát. Elég lett volna, ha egy kicsit elfordítja a fejét, és biztosan mindannyiukat meglátta volna. Tammuz azonban, továbbra is hangosan zsörtölődve, elrendezte a füstölgő botokat az állványon, majd nagy léptekkel az épület felé indult, ahová időközben mindenki más visszament.

Rand kifújta a tüdejében rekedt levegőt, gyorsan az illuminátor után lesett, majd visszahúzódott az árnyékba. Még mindig álltak néhányan az ablakokban.

– Azt hiszem, jobb, ha több szerencsére nem számítunk ma éjszaka.

– Azt mondják, a nagy emberek maguk csinálják a szerencséjüket – jegyezte meg halkan Selene.

– Abbahagynád végre? – kérdezte ő fáradtan. Jobban örült volna, ha a lány illata nem száll ennyire a fejébe. Nehezére esett tőle gondolkodni. Emlékezett a teste érintésére, amikor leszorította – puhaság és feszes keménység zavarba ejtő elegye –, ami szintén nem tett jót az összpontosításának.

– Rand? – szólalt meg Loial, aki éppen a fal kivilágított épületével átellenes vége mellett kukucskált kifelé. – Azt hiszem, szükségünk van még egy kis szerencsére.

Feltérdelt, kinézett az ogier válla fölött. A nyílt területen túl, a keresztrúd nélküli ajtóhoz vezető sikátorban három trallok leselkedett óvatosan kifelé az árnyak közül, a kivilágított ablakok irányába. Az egyik ablaknyílásban még mindig állt egy nő. Nem úgy tűnt, mintha észrevette volna az állatembereket.

– Szóval a menedékből csapda lett – mondta halkan Selene. – Ezek az emberek, ha elkapnak, valószínűleg megölnek. A trallokok biztosan. De talán, ha olyan gyorsan meg tudnád ölni a trallokokat, hogy ne legyen idejük felkiáltani... Talán azt is meg tudod akadályozni, hogy az illuminátorok megöljenek a csip-csup kis titkaik védelmében. Lehet, hogy nem vágysz a nagyságra, de ehhez bizony nagy emberre lesz szükség.

– Azért nem kéne ennyire örülnöd neki – jegyezte meg Rand. Próbált nem gondolni a lány illatára, teste rugalmasságára. Ettől majdnem körbevette az űr. Gyorsan lerázta magáról. A trallokok, úgy tűnt, eddig még nem vették őket észre. Visszaült, a legközelebbi sötét sikátorra nézett. Amint egy lépést is tesznek arra, az állatemberek rögtön meglátják őket, akárcsak az ablakban álló nő. Onnantól aztán versenyezhetnek az illuminátorok és a trallokok, hogy melyikük éri utol őket előbb.

– Azért örülök, mert a nagyságod boldoggá tenne – mondta Selene, de inkább hangzott mérgesnek, mint jókedvűnek. – Talán magadra kéne hagyjalak egy kicsit, hadd boldogulj egyedül. Ha nem fogadod el a nagyságot, amikor pedig csak ki kéne nyújtanod érte a kezed, talán jobb is, ha meghalsz.

Rand nem volt hajlandó ránézni.

– Loial, nem látod, nincs ennek a sikátornak a végén is egy ajtó?

Az ogier megrázta a fejét.

– Túl sok itt a fény, ott meg túl nagy a sötét. Ha bemennénk az utcába, ott már meg tudnám mondani.

Rand a kardja markolatát birizgálta.

– Vidd Selene-t. Amint meglátsz egy ajtót – ha meglátsz –, kiálts, és én is utánatok megyek. Ha nincs ott ajtó, föl kell majd emelned, hogy elérje a fal peremét, és ki tudjon mászni.

– Hát jó – felelte Loial meglehetősen aggodalmas hangon. – De amint elindulunk, azok a trallokok utánunk fognak jönni. Akkor már nem fognak törődni vele, ki láthatja meg őket és ki nem. Még ha lesz is ajtó, a sarkunkban lesznek.

– A trallokokat bízd csak rám.

Hárman vannak, talán meg tudom csinálni, az ürességben. Eszébe jutott a saidin, mire nyomban döntött. Űrről szó sem lehet. Túl sok furcsa dolog történt már, amikor közel engedte magához az Igazi Forrás férfi felét. – Amint tudok, utánatok megyek. Induljatok! – Megfordult, kilesett a fal vége mellett, az állatemberek felé.

A szeme sarkából látta, ahogy Loial nagy teste meglódul, nyomában Selene-nel. A lány ruhája fehéren világított elő a köpenye alól. A csövek túloldalán az egyik trallok izgatottan mutatott rájuk, de a három állatember továbbra is habozott, az ablaknyílásban álló nőre néztek. Hárman egyszerre. Kell lennie megoldásnak. Bármi lehet, csak az űr ne. Sem a saidin.

– Van ajtó! – hallatszott Loial halk kiáltása. Az egyik trallok kilépett az árnyékok közül. A másik kettő is összeszedte magát és követte. Rand mintha távolról, vagy a fülébe tömött vattán át hallotta volna az ablakban nézelődő nő kiáltását. Majd Loial is ordított valamit.

Gondolkodás nélkül felpattant. Meg kell állítania valahogy a trallokokat. Ha menekülni próbálna, úgyis utolérnék, és akkor Selene-t és Loialt is. Felkapta az egyik füstölgő botot, és a legközelebbi nagy csőnek vetette magát. Az megbillent, dőlni kezdett. Elkapta a szögletes fatalpat. A cső így pontosan a trallokok felé mutatott. Azok éppen bizonytalanul lelassítottak – ugyanis az ablakban álló nő felsikoltott. Gyorsan a kanóc tövéhez érintette a bot füstölgő végét; oda, ahol a zsinór elérte a vastag csövet.

Tompa dörrenés. A vastag fatalp nekicsapódott, hanyatt lökte. Mennydörgésszerű robaj hasított az éjszakába. Egy pillanatra vakító fény váltotta fel a sötétséget.

Pislogva tápászkodott fel. A sűrű, csípős füst marta a torkát. Köhögni kezdett. Csöngött a füle. Döbbenten bámult. A csövek fele felborult, akárcsak az összes állvány. Az épület sarka, ami mellett a trallokok álltak, egyszerűen eltűnt. A deszkák és gerendák csonka végeit lángnyelvek nyaldosták. A trallokoknak semmi nyoma.

Hangosan csöngött a füle, de azért hallotta az épületből az illuminátorok kiáltásait. Ingadozva futni kezdett, betántorgott a sikátorba. Félúton belebotlott valamibe. Rájött, hogy a köpenye az. Megállás nélkül felkapta. Mögötte a kivilágított épületben egyre erősödött a hangzavar.

Loial türelmetlenül topogott a nyitott ajtó mellett. Egyedül volt.

– Hol van Selene? – csattant fel ő.

– Visszament. Megpróbáltam elkapni, de kicsúszott a kezeim közül.

Rand visszafordult a zaj irányába. A fülét betöltő kitartó zúgáson keresztül némelyik kiáltást, épp hogy csak, de ki tudta venni. Egyre több fény is jött a tér felől.

– A homokos vödröket! Azonnal hozzátok a homokos vödröket!

– Ez katasztrófa! Katasztrófa!

– Néhány arra ment!

Loial megragadta Rand vállát.

– Nem segíthetsz rajta, Rand. Azzal biztos nem, ha téged is elfognak. Mennünk kell.

A sikátor végén megjelent egy emberi alak, a lángok narancssárga izzása által körülrajzolt sötét árny. Feléjük mutatott.

– Gyere már! – sürgette az ogier.

Rand hagyta kihúzni magát az ajtón túli sötétségbe. A tűz lassan elhalványult mögöttük. Hamarosan már csak tompa izzás volt az éjben. Egyre közelebb értek Kapuntúl fényeihez. Szinte azt kívánta, bár megjelenne néhány trallok, vagy bármi, ami ellen harcolhatna. De csak az éjszakai fuvallat borzolta a füvet.

– Megpróbáltam megállítani – mondta Loial.

Hosszú csend.

– Nem tehettünk semmit, hidd el! Egyszerűen csak minket is elfogtak volna.

Rand felsóhajtott.

– Tudom. Te mindent megtettél, ami tőled tellett. – Visszasétált néhány lépést, az izzást bámulta. Gyengébbnek tűnt. Úgy látszik, az illuminátorok sikeresen szorítják vissza a lángokat. – Segítenem kell rajta valahogy: – De hogy? A saidinnal? A Hatalommal? Megborzongott. – Muszáj.

Gondosan vigyáztak, hogy a jól kivilágított utcákon haladjanak át Kapuntúlon. Komor hallgatásba burkolództak. A vidám mulatozás hangjai leperegtek rosszkedvük faláról.

Mikor beléptek a Sárkányfal Védelmezőjébe, a fogadós egy lepecsételt pergament nyújtott át nekik ezüsttálcán.

Rand elvette. A fehér pecsétre meredt. Holdsarló és csillagok.

– Ki hagyta ezt itt? És mikor?

– Egy öregasszony, méltóságos uram. Egy negyedórája sem volt. Egy cseléd, bár nem volt hajlandó elárulni, melyik Házé. – Cuale elmosolyodott, láthatóan próbált a bizalmukba férkőzni. Hátha elárulnak neki valamit.

– Köszönöm – mondta Rand, még mindig a pecsétre meredve. A fogadós töprengő arccal nézte őket felmenni a lépcsőn.

Hurin kivette a szájából a pipát, mikor beléptek az ajtón. Rövid kardja és kardtörője az asztalon hevert. Olajos ronggyal a kezében tisztogatta őket.

– Sokáig elvolt annál a mutatványosnál, uram. Jól van?

Rand összerezzent.

– Mi? Hogy Thom? Igen, jól... – Hüvelykjével feltörte a pecsétet, és elolvasta az üzenetet.

Mikor azt hiszem, hogy tudom, mit fogsz csinálni, mindig valami mást teszel. Veszélyes ember vagy. Talán hamarosan újra együtt leszünk. Gondolj a Kürtre. Gondolj a dicsőségre. És rám, mert mindig az enyém maradsz.

Ezúttal sem volt aláírás, csak maga a kézírás utalt a feladóra.

– Minden nő őrült? – Tört ki, a plafonra emelt tekintettel.

Hurin megvonta a vállát.

A másik székbe vetette magát, az ogier méretűbe. A levegőben kalimpált a lába, de nem zavartatta magát miatta. A Loial ágya alatt álló, pokróccal letakart ládára meredt. Gondolj a Kürtre.

– Megjöhetne már végre Ingtar.

Huszonnyolcadik fejezet

Új szál a mintában

Perrin lovaglás közben komoran figyelte a Rokonirtótőre hegyeit. Még mindig felfelé vezetett az út, és úgy tűnt, örökké felfelé is fog. Persze igazából nem lehetett már túl messze a hágó legmagasabb pontja. Az ösvény egyik oldalán élesen lejtett a talaj egy sekély, éles kövek közt szökellő-tajtékzó hegyi patak felé. A másik oldalon a hegyek szöktek az égbe, cikcakkos peremű, töredezett sziklafalak sorozataként. Kővé vált vízesésekhez hasonlítottak. Maga az ösvény szikladarabok között kanyargott. Némelyik nem volt nagyobb emberfejnél, de akadt szekérnyi is. Ilyen terepen bárki gond nélkül elrejtőzhet, lesben állhat.

A farkasok azt mondták, emberek vannak a hegyekben. Talán néhányan Fain árnybarátai közül? – tűnődött Perrin. A farkasok nem tudták, de nem is érdekelte őket a dolog. Csak annyit tudtak biztosan, hogy az Elferdültek valahol előttük járnak. Még mindig messze, noha Ingtar igencsak kemény iramot diktált a csapatnak.

Észrevette, Uno is hasonlóképp rendszeresen körbekémlel, ahogy ő.

Maten az aggodalom legkisebb jele sem látszott. Hátára vetett íjjal, három színes labdával zsonglőrködve lovagolt. Viszont kissé sápadtabbnak tűnt, mint eddig. Verin mostanában naponta kétszer-háromszor is megvizsgálta, homlokráncolva. Biztos volt benne, hogy a nő még a Gyógyítással is megpróbálkozott, legalább egyszer. Mindenesetre látható eredménye nem lett. Az aes sedai egyébként egyre többet merült a gondolataiba, de sosem említette, mint töpreng.

Randen, gondolta Perrin, a varázslónő hátára nézve. Verin mindig a menetoszlop elején lovagolt, Ingtar mellett, és folyton még annál a tempónál is gyorsabb haladásra ösztökélte volna a csapatot, amit a shienari nemes diktált. Valahogy tud Randről. Közben a farkasoktól érkező képek villantak át az agyán – kőből épült tanyaházak, teraszos földeken elterülő falvak, mind a hegycsúcsokon túl. A farkasok szemében a települések semmiben sem különböztek a táj többi részétől, a domboktól és a rétektől. Talán csak annyiban, hogy tönkretett földeknek tartották a környéküket. Egy pillanatra azon kapta magát, hogy osztja a bánatukat, eszébe jutottak a helyek, amiket a kétlábúak rég elhagytak, emlékezett a rohanásra a fák között, az állkapcsa újra az őz inába tépett, mikor az menekülni próbált, és... Összeszedte magát, kizárta az elméjéből a farkasokat. Ezek az aes sedai-ok egyszer még mindnyájunkat elpusztítanak.

Ingtar engedte lemaradni a lovát, hagyta, hogy a kovácslegény utolérje. A shienari sisakja csúcsán díszelgő fekvő holdsarló Perrint néha trallokszarvra emlékeztette.

– Mondd el újra, amit a farkasoktól hallottál – szólalt meg halkan a nemes.

– Legalább tízszer elmondtam már – dünnyögte ő.

– Mondd el megint! Mindent, amit eddig esetleg nem hallottam, bármit, ami segít megtalálni a Kürtöt... – Ingtar mély levegőt vett, majd lassan kifújta. – Meg kell találnom Valere Kürtjét. Mondd el újra.

Perrinnek már nem kellett végiggondolnia, megfogalmaznia a mondandóját. Annyiszor elismételte már, kívülről fújta az egészet. Újra eldarálta.

– Valaki – vagy valami – éjszaka megtámadta az árnybarátokat, és megölte a trallokokat, amiknek a hulláit megtaláltuk. – Már nem fordult fel a gyomra az emléktől. A hollók és a keselyűk lakomája nem valami kellemes látvány. – A farkasok ezt a valakit vagy valamit Árnyékölőnek nevezték el. Szerintem ember volt, de nem voltak hajlandóak olyan közel menni hozzá, ahonnan már tisztán láthatták volna. Nem mintha féltek volna tőle. Inkább tisztelettel, áhítattal emlékeznek rá. Azt mondják, a trallokok most ezt az Árnyölőt követik. És hogy Fain is velük van. – Fain szagának emlékétől, az érzéstől, ami a férfi felől áradt, még most, ennyi idő után is elfintorodott. – Ezek szerint a többi árnybarát is velük kellett tartson.

– Árnyékölő – mormolta Ingtar. – Talán a Sötét Úr valamilyen teremtménye, mint egy Myrddraal? Láttam már egy-két dolgot a Fertőben, amit akár Árnyékölőnek is lehetne nevezni, de... semmi mást nem láttak?

– Nem voltak hajlandóak a közelébe menni. Nem Enyész volt. Mondtam már, hogy egy Enyészt még előbb megölnének, mint egy trallokot, még ha a fél falkát elvesztenék is közben. Különben meg már említettem, hogy a farkasok, akik látták, másoknak továbbították, azok pedig megint másikoknak, többször is, mielőtt elért volna hozzám a dolog. Csak azt tudom elmondani, amit átadtak nekem belőle, és miután ennyi kézen ment már át...

Elhallgatott. Uno csatlakozott hozzájuk.

– Aielek vannak a sziklák között – mondta halkan a félszemű férfi.

– Ilyen messze a Pusztától? – hitetlenkedett Ingtar. Unónak valahogy sikerült sértődöttnek látszania, anélkül, hogy egy leheletnyit is változott volna az arckifejezése, mire a nemes gyorsan hozzátette:

– Nem, nem kételkedem a szavadban. Csak meglepődtem.

– Az a nyavalyás fickó direkt akarta, hogy meglássam. Különben szerintem nem is vettem volna észre – jelentette ki Uno, undorral teli hangon. Láthatóan maga a tény undorította, hogy ilyesmit kell beismernie. – És nem kendőzte el azt a rusnya képét, úgyhogy nem ölni akar. De ha az ember egy francette aielt lát, akkor biztos, hogy van ott még pár, amit nem vett észre. – Hirtelen elkerekedett a szeme. – Itt egyen meg a fene, ha nem akar ez többet is, mint hogy észrevegyük. – Előremutatott. Egy férfi lépett ki az útra, valamivel a csapat előtt.

Masema azonnal előreszegezte a kopjáját, megsarkantyúzta a lovát. Három lépésen belül már teljes sebességgel vágtatott. Nem ő volt az egyetlen: négy acélhegy rontott a gyalogosan álló ember felé.

– Állj! – ordította Ingtar. – Azt mondtam, állj! Aki nem áll meg ott, ahol van, búcsút mondhat a fülének!

Masema vadul visszarántotta a lovát, keményen fűrészelte a száját a kantárral. A többiek is megálltak, alig tízlépésnyire az aieltől, jókora porfelhőt verve fel. Kopjájukat továbbra is egyenesen a férfi szíve felé szegezték. Annak annyi volt az összes reakciója, hogy felemelte a kezét, és elhessegette az arca elől a felé szállongó port. Amióta kilépett az ösvényre, ez volt az első mozdulata.

Magas volt, napégette bőrű. Vörös haját rövidre vágva hordta, kivéve hátul, ahol vállig érő lófarokba fogta. Puha, térdig érő fűzős csizmájától, a lazán a nyaka köré csavart kendőszerűségig, minden egyes ruhadarabja valamilyen barnás vagy szürkés árnyalatú volt, ami könnyen beleolvad a köves, puszta talaj hátterébe. Válla fölött rövidíj vége kandikált elő. Egyik oldalt nyílvesszőkkel telezsúfolt tegez lógott a csípőjén. A másik oldalon hosszú kés. Bal kezében kerek bőrpajzsot és három rövid lándzsát fogott. Fele olyan hosszúak sem voltak, mint a testmagassága, de fémhegyük semmivel sem volt rövidebb, mint a shienari kopjáké.

– Nincsenek velem dudások, hogy a nótát fújják – jelentette ki mosolyogva az aiel –, de ha táncolni akartok... – Nem változtatott a testhelyzetén, Perrin mégis érezte, hogy hirtelen ugrásra kész lett. – A nevem Urien, a Reyn aielek Két Csúcs klánjából. Vöröspajzsos vagyok. Emlékezzetek rám.

Ingtar leszállt a lóról, és elindult felé. Menet közben levette a sisakját. Pillanatnyi habozás után Perrin is lemászott és követte. Nem akarta kihagyni a lehetőséget, hogy közelről lásson egy aielt. „Úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel.” Ahány történetben csak említésre kerültek, az aielek épp olyan halálosan veszélyesek voltak, mint a trallokok. Némelyek szerint egyenesen egytől-egyig árnybarátok voltak. Urien mosolya azonban valahogy nem tűnt fenyegetőnek, annak ellenére, hogy egyébként láthatóan ugrásra készen állt. A szeme kék volt.

– Úgy néz ki, mint Rand – szólalt meg Mat hangja közvetlenül a háta mögött. Perrin meglepetten fordult hátra. Ezek szerint időközben a barátja is csatlakozott hozzájuk. – Ingtarnak igaza lehet – folytatta halkan Mat. – Talán Rand mégiscsak aiel.

Perrin bólintott.

– De ez semmin nem változtat.

– Nem, tényleg nem. – Mat ezt mintha valami másra is értette volna, mint Perrin.

– Mindketten távol vagyunk az otthonunktól – mondta Ingtar az aielnek – és, legalábbis mi, nem harcolni jöttünk.

Perrin kénytelen volt átértékelni a férfi mosolyával kapcsolatos véleményét. Az aiel ugyanis ezt hallva, kifejezetten csalódottnak tűnt.

– Ahogy kívánod, shienari. – Urien Verin felé fordult, aki épp leszállt a lováról. Furcsa meghajlással üdvözölte a nőt: lándzsái hegyét a földbe döfte, jobb kezét tenyérrel fölfelé kinyújtotta. Hangja tiszteletteljes lett. – A vizem a tiéd is, Tudós Asszony.

Verin az egyik katona kezébe adta a kantárszárát. Közelebb érve fürkészően nézte az aiel arcát.

– Miért hívsz így? Azt hiszed, én is aiel vagyok?

– Nem, Tudós Asszony. De úgy nézel ki, mint aki megtette az utat Rhuideanba, és túlélte. A Tudós Asszonyokon nem hagy úgy nyomot az idő, mint más nőkön, vagy a férfiakon.

Az aes sedai arca izgatott lett, de Ingtar azonnal megszólalt.

– Árnybarátokat és trallokokat követünk, Urien. Nem láttátok valami jelét, hogy erre jöttek?

– Trallokok? Itt? – Az aiel szeme felragyogott. – Ez is egy jel, amit a jövendölések említenek. Amikor a trallokok újra kijönnek a Fertőből, akkor hagyjuk majd el mi is a Háromszoros földet, és nyerjük vissza régi helyünket.

A shienari lovas katonák felzúgtak. Urien olyan büszkén pillantott feléjük, mintha igazából ő lenne magasabban, és lenézhetne rájuk.

– A Háromszoros föld? – kérdezte Mat.

Most még sápadtabbnak tűnik, mint eddig, gondolta Perrin. Még nem egészen betegesnek, inkább mintha túl régen nem lett volna napon.

– Ti úgy hívjátok: a Puszta – így az aiel. – Nekünk viszont a Háromszoros föld. Üllő, ami létrehoz minket; hely, ahol próbára tétetünk; és büntetés a bűnünkért.

– Milyen bűnért? – kíváncsiskodott Mat.

Perrin visszatartotta a lélegzetét, várta, mikor villannak meg Urien kezében a lándzsák.

Az azonban csak megvonta a vállát.

– Oly régen volt az már, hogy senki sem emlékezik rá. Kivéve a Tudós Asszonyokat és a klánok főnökeit, de ők meg nem beszélnek róla. Óriási bűn lehetett, ha el sem merik mondani nekünk. A Teremtő mindenesetre elég szigorúan büntet minket érte.

– Trallokok – erősködött Ingtar. – Láttatok trallokokat?

Urien megrázta a fejét.

– Ha látok, megöltem volna őket. De csak sziklákat láttam, és az eget.

A nemes a fejét csóválta. Most már láthatóan nem is érdekelte tovább az aiel. Ekkor azonban Verin szólalt meg. Hangjából csak úgy sütött a feszült összpontosítás.

– Ez a Rhuidean. Mi ez? Hol van? Mi alapján választják ki a lányokat, akik odamehetnek?

Urien arcáról eltűnt minden kifejezés, tekintete zárkózott lett.

– Nem beszélhetek róla, Tudós Asszony.

Perrin önkéntelenül is megmarkolta a fejszéje nyelét. Az aiel hangjából úgy sütött a fenyegetés, hogy nem tudta megállni. Ingtar harcra kész lett. Úgy helyezkedett, hogy bármikor előkaphassa a kardját. A lovasok is mocorogtak. Verin azonban odasétált az aielhez, olyan közel állt hozzá, csaknem a mellkasához ért, és felnézett a szemébe.

– Én nem olyan Tudós Asszony vagyok, amilyeneket te ismersz, Urien – szögezte le. – Hanem aes sedai. Mondd el, amit Rhuideanról tudsz.

A férfi, aki készen állt volna húsz lovassal szembeszállni, most úgy nézett ki, mint aki legszívesebben elszaladna az előtte álló duci, őszülő hajú nő elől. – Én... csak azt mondhatom el, amit mindenki tud. Rhuidean a Jenn aielek, a tizenharmadik klán földjén fekszik. Róluk nem mondhatok többet, mint a nevüket. Senki nem mehet oda, csak olyan nők, akik Tudós Asszonnyá szeretnének válni, meg azok a férfiak, akik valamelyik klán főnökei akarnak lenni. Talán a jenn aielek választanak közülük, nem tudom. Sokan mennek, kevesen térnek vissza. Akik visszajönnek, meg vannak bélyegezve, hogy azok, amik. Tudós Asszonyok, vagy klánfőnökök. Többet nem mondhatok, aes sedai. Csak ennyit.

Verin továbbra is csak nézett föl rá, összecsücsörített szájjal.

Urien feltekintett az égre, de úgy, mint aki meg akarja jegyezni, milyen.

– Most megölsz, aes sedai?

A nő értetlenül pislogott.

– Tessék?

– Most megölsz? Az egyik régi jövendölés azt mondja, hogy ha még egyszer nem teljesítjük a kötelességünket az aes sedai-ok felé, azok megölnek minket. Tudom, hogy nagyobb a hatalmatok, mint a Tudós Asszonyoké. – Hirtelen elnevette magát, minden öröm nélkül. Szemében vad fény gyúlt. – Küldd hát rám a villámaid, aes sedai. Hadd táncoljak velük.

Ez az ember azt hiszi, hogy meg fog halni, de cseppet sem fél, hüledezett magában Perrin. Aztán rájött, hogy leesett az álla. Hallható csattanással csukta be gyorsan a száját.

– Mit meg nem adnék – mormolta Verin, még mindig Urienre meredve –, hogy a Fehér Toronyba vihessetek. Vagy ha csak hajlandó lennél beszélni. Ó, maradj már nyugton. Nem bántalak. Hacsak te nem törsz ellenem, ha úgy nem értetted ezt a tánc dolgot.

Az aiel döbbentnek tűnt. A shienariakra nézett, mintha attól tartana, ez csak valami trükk.

– Hiszen nem vagy a Lándzsa Hajadonja – mondta értetlenül. – Hogyan támadhatnék egy nőre, aki nem jegyezte el magát a lándzsával? De hát az tilos, kivéve, ha életet mentenék vele. De akkor is inkább hagynám magam megsebesíteni, ha úgy elkerülhetem.

– Mit keresel itt, ilyen messze a földetektől? – kérdezte a nő. – Miért léptél elénk? A sziklák között is maradhattál volna. Sosem tudtuk volna meg, hogy itt vagy. – Az aiel habozni látszott, mire hozzátette. – Mondj csak annyit, amennyit hajlandó vagy. Nem tudom, a Tudós Asszonyaitok mit tennének a helyemben, de én nem bántalak, sem nem próbállak kényszeríteni.

– A Tudós Asszonyok is mindig ezt mondják – jegyezte meg fanyarul Urien. – De még egy klánfőnöknek is igencsak erős gyomra kell, hogy legyen, ha ellen akar állni az akaratuknak. – Látszott, hogy innentől alaposan megválogatja a szavait. – A... Keresek valakit. Egy férfit. – Végigszaladt a tekintete Perrinen, Maten, majd a shienariakon, de láthatóan mindegyiküket elvetette. – Őt, Aki a Napkeltével Jön. Azt mondják, világra szóló jelek és ómenek előzik majd meg az érkezését. Láttam a kíséreted páncélzatáról, hogy Shienarból valók vagytok, te pedig úgy néztél ki, mint egy Tudós Asszony, ezért azt gondoltam, talán tudtok világra szóló eseményekről, amik jelezhetik, hogy hamarosan megérkezik.

– Egy férfi? – Verin hangja halk volt, tekintete viszont szúrós, akár egy tőr. – Mik ezek a jelek?

Urin megrázta a fejét.

– Állítólag, majd ha meghalljuk, tudni fogjuk, mint ahogy őrá is rögtön ráismerünk majd, amint meglátjuk, mert meg lesz jelölve. Nyugatról jön majd, a Világ Gerincén túlról, de a mi vérünkből való lesz. Rhuideanba megy majd, aztán kivezet minket a Háromszoros földről. – Egyik lándzsáját a jobb kezébe vette. Rögtön bőrnyikorgás, fémzörgés hallatszott, ahogy a katonák a kardjukért nyúltak. Perrin rádöbbent, hogy ő maga is megint megfogta a fejszéjét. Verin azonban bosszús tekintettel intett nekik, hogy maradjanak nyugton. Urien kört rajzolt a porba a fegyver hegyével, majd egy hullámos vonallal kettéosztotta.

– Azt mondják, ez a jel lesz a zászlaján, úgy hódít majd.

Ingtar homlokráncolva nézte a szimbólumot. Látszott, semmit nem mond neki. Mat azonban rekedten dünnyögött valamit, Perrin pedig érezte, hogy kiszárad a szája. Az aes sedai-ok ősi szimbóluma.

Verin eltörölte a jelet a lábával.

– Sajnos nem tudom megmondani, hol lehet, Urien. És olyan előjelekről, ómenekről sem hallottam, amik elvezethetnének hozzá téged.

– Akkor hát folytatom a keresést. – Nem kérdés volt, az aiel mégis megvárta a nő biccentését. Akkor büszkén, kihívóan a shienariakra nézett, majd hátat fordított nekik. Nyugodtan elsétált, és eltűnt a sziklák között. Egyszer sem nézett vissza.

Néhány katona dünnyögni kezdett. Uno is mondott valamit a „nyavalyás, ütődött aiel”-ről, Masema pedig azt morogta, hogy a hollóknak kellett volna hagyni a tetemét.

– Csak vesztegettük a drága időt – jelentette be hangosan Ingtar. – Most gyorsabban kell majd lovagolnunk, hogy behozzuk.

– Igen – mondta Verin. – Gyorsabban kell haladnunk.

Ingtar kérdően nézett rá, de az aes sedai a földet bámulta, a szimbólum helyét, amit a lábával törölt el.

– Lóról – parancsolta a nemes. – Páncélokat a málháslovakra. Cairhien területére értünk. Nem lenne jó, ha a cairhieniek azt hinnék, hogy harcolni jöttünk ellenük. Egy-kettő!

Mat Perrinhez hajolt.

– Gondolod... Gondolod, hogy Randről beszélt? Tudom, hogy őrültség, de még Ingtar is aielnek tartja.

– Fogalmam sincs. Amióta csak az aes sedai-ok ügyeibe keveredtünk, minden a feje tetejére állt.

Ekkor Verin szólalt meg, halkan, mintha csak magában beszélne. Még mindig a földre meredt.

– Ez is a része kell legyen, de hogyan? Olyan szálakat is szőne az Idő Kereke a Mintába, melyekről semmit sem tudunk? Vagy újra a Sötét Úr érintése torzítja el?

Perrin megborzongott.

Verin felnézett a katonákra, akik éppen a páncéljukat szedték le maguktól.

– Igyekezzetek – parancsolta, szigorúbban, mint Ingtar és Uno együttvéve. – Sietnünk kell!

Huszonkilencedik fejezet

Seanchanok

Geofram Bornhald kizárta a tudatából az égő házak szagát, az utca porában heverő testek képét. Byar és százfős fehérköpenyes kísérete szorosan mögé zárkózva lovagolt be a faluba. A vele maradt embereinek a fele. A légiója túlságosan is nagy területre szóródott szét. Nem szerette az ilyesmit. Túl sok egységet irányítottak már közvetlenül is az inkvizítorok. De a parancsa egyértelmű volt: engedelmeskednie kell a Fény Kezének.

Ezen a településen alig volt ellenállás: épp csak egy fél tucat házból szállt föl füstoszlop. A fogadó még állt. Fehérre vakolt kőépület volt, mint az Almoth-alföldön szinte minden ház.

A fogadó elé érve meghúzta a kantárt. A foglyokról, akiket a katonái a falu kútja mellett őriztek, a mögöttük álló, a füves főteret elcsúfító bitófára siklott a tekintete. Csak úgy hirtelenjében tákolták össze, tulajdonképpen nem volt több, mint egy tartóoszlopok sorára erősített hosszú rúd, de harminc test lógott róla. Ruhájukba bele-belekapott a szél. A felnőtteké között néhány gyermek teteme is függött. Döbbenten bámult. Ez még neki is sok volt.

– Muadh! – harsogta. Deres hajú katona indult felé kocogva, azok közül, akik a foglyokat őrizték. Muadh egyszer árnybarátok kezére került. Sebhelyekkel teli arca láttán még a legkeményebb emberek is zavarba jöttek. – Ez a te műved, vagy a seanchanoké?

– Egyik sem, úrkapitányom. – Muadh hangja rekedt, suttogó hörgés volt, ugyancsak az árnybarátok ajándéka. Többet nem mondott.

Bornhald elkomorodott.

– Bizonyára nem az a bagázs tette – intett a foglyok felé. A Gyermekek ruházata és felszerelése már nem volt olyan pedánsan rendben tartva, mint amikor átkelt velük Tarabonon, de az őriző szemeik alatt kushadó csürhéhez képest akár parádézhattak is volna. Rongyokba és páncéldarabokba öltözött férfiak, megnyúlt arccal. A hadsereg maradványai, amit Tarabon a Tomafőn partra szállt inváziós csapatok ellen küldött. Muadh némi habozás után óvatosan így felelt:

– A falubeliek azt mondják, akik tették, taraboni egyenruhát viseltek. Volt köztük egy nagydarab fickó, szürke szemű, hosszú bajszú, aki tisztára mintha Earwin Gyermek ikertestvére lenne, aztán volt egy fiatal kölyök is, aki a csinos arcát szőke szakáll mögé próbálja rejteni, és a bal kezével verekedett. Szinte mintha Wuan Gyermek lenne, úrkapitányom.

– Inkvizítorok! – köpte Bornhald. Earwin és Wuan azok között voltak, akiket kénytelen volt átadni az inkvizítorok parancsnoksága alá. Már korábban is tapasztalta, milyen taktikát követ a Fény Keze, de most először találta szembe magát gyermekek holttestével is.

– Ha az úrkapitányom mondja! – Muadh igyekezett lázas egyetértést vinni a hangjába.

– Vágjátok le őket – mondta fáradtan Bornhald. – Vágjátok le, és tegyetek róla, hogy a falusiak megértsék: nem lesz több mészárlás. Kivéve, ha valamelyik bolond úgy dönt, hogy bátor lesz, mert a nője figyeli. Akkor kénytelen leszek példát statuálni. – Leszállt a lóról. Megint végignézett a foglyokon. Muadh közben létráért és késért kiáltozva elsietett. Bornhaldnak bőven volt min töprengenie az inkvizítorok túlbuzgóságán kívül is. A Fény Kezére legszívesebben egyáltalán nem is gondolt volna.

– Nemigen mutatnak ezek komoly ellenállást, úrkapitányom – mondta Byar. – Sem a taraboniak, sem a megmaradt domaniak. Fújnak, mint a sarokba szorított macska, de amint valaki visszafúj, elszaladnak.

– Várjuk meg, amíg meglátjuk, mi hogyan álljuk meg a helyünket a betolakodókkal szemben, mielőtt lenézzük az ittenieket, rendben? – A foglyok arcán megvert, tehetetlen kifejezés ült, még mielőtt szembe kellett volna nézniük az embereivel. – Szóljon Muadhnak, válasszon ki közülük nekem egyet. – Muadh arca önmagában elég volt a legtöbb ember ellenállásának megtöréséhez. – Lehetőleg egy tisztet. Egy olyat, amelyik elég intelligensnek tűnik, hogy kiszínezés nélkül el tudja mondani, amit látott, de fiatalt, hogy ne legyen még túl nyakas. Mondja meg Muadhnak, hogy ne legyen túl gyengéd, igen? Hitesse el a fickóval, hogy szándékomban áll valóra váltani a legszörnyűbb rémálmait, kivéve, ha meggyőz, hogy ne tegyem.

Odadobta a kantárszárát az egyik gyermeknek, azzal besétált a fogadóba.

A fogadós, csodák csodája, ott volt. Alázatosan viselkedett, és hevesen izzadt. Piszkos inge megfeszült jókora pocakján; úgy tűnt, a hímzett, piros mintás anyag bármelyik pillanatban szétrepedhet. Bornhald elhessegette. Csak félig volt tudatában az egyik ajtónyílásban álló nőnek és gyermekeknek. A kövér fogadós amúgy is gyorsan kiterelte őket a helyiségből.

Lehúzta vaskesztyűit, majd leült az egyik asztalhoz. Túl keveset tudott a partraszállókról, az idegenekről. Szinte mindenki így hívta őket, kivéve persze azokat, akik minden áron Sasszárny Arturról hadováltak. Tudta, seanchanoknak és hailene-eknek hívják magukat. Ismerte annyira az Ősi Nyelvet, hogy tisztában legyen vele, ez azt jelenti, „azok, akik előbb jönnek”, vagy „előfutárok”. De nevezték magukat rhyagelle-eknek is, vagyis azoknak, „akik hazajönnek”, és gyakran beszéltek a Corenne-ről, a „Visszatérés”-ről. Szinte már kezdett hinni a mesékben, miszerint Sasszárny Artur seregei jöttek vissza. Senki sem tudta, honnan érkeztek a seanchanok, azon kívül, hogy hajókkal szálltak partra. Mikor a Tengeri Néptől próbált információt szerezni róluk, csak hallgatást kapott válaszul. Amador nemigen volt barátságos az Atha'an Miere-el, és azok hasonlóképpen viszonozták a Fény Gyermekei hozzáállását. Mindent, amit a seanchanokról tudott, foglyoktól hallotta, olyanoktól, mint a kint összegyűjtött csoport. Megtört, megvert csürhétől, akik elkerekedett szemmel, izzadva meséltek félelmetes katonákról, melyek éppoly gyakran vonultak szörnyek hátán harcba, mint lovon ülve, akik oldalán más szörnyetegek is küzdöttek, és akik aes sedai-okat hoztak magukkal, hogy megnyissák a földet ellenségeik lába alatt.

Csizmás léptek hangját hallotta az ajtóból, mire gyorsan farkasvigyort vett fel, de Byart nem Muadh kísérte. A feszes tartásban, sisakját a hóna alatt tartva mellette álló fénygyermek Jeral volt, akiről ő eddig azt hitte, legalább száz mérföldre van innen. A páncélja fölött a fiatalember domani köpenyt viselt, kék mintásat, nem a Gyermekek fehér egyenruháját.

– Muadh épp egy fiatal fickóval beszél, úrkapitányom – mondta Byar. – Jeral Gyermek most érkezett egy üzenettel.

Bornhald intett Jeralnak, kezdjen bele.

A fiatal katona továbbra is vigyázzállásban maradt.

– Jaichim Carridin a dicséretét küldi – kezdte, egyenesen előre nézve – önnek, aki a Fény Kezét irányítja ebben a...

– Nincs szükségem inkvizítorok dicséretére – morogta Bornhald. Aztán észrevette, milyen döbbenten néz Jeral. A kölyök még fiatal. Igaz, éppenséggel Byar is feszengeni látszott. – Átadod az üzenetét, igen? Nem szóról szóra, hacsak külön azt nem kérem. Egyszerűen csak mondd el, mit akar.

A fénygyermek, aki már épp készült, hogy felmondja, amit betanult, nagyot nyelt, mielőtt belekezdett.

– Azt üzeni, úrkapitányom, hogy ön... hogy ön túl sok embert visz Tomafőhöz nagyon közelre. Azt mondja, az Almoth-alföldi árnybarátokat gyökerestül ki kell irtani, és hogy... bocsásson meg, úrkapitányom... azt üzeni, hogy azonnal forduljon vissza és vonuljon az alföld szíve felé. – Elhallgatott, feszesen állva várakozott.

Bornhald végignézett rajta. A katona arcát, köpenyét és csizmáját belepte a síkság pora.

– Menj, és keress magadnak valami ennivalót – utasította. – Valamelyik házban biztos van víz, amivel megmosakodhatsz, ha akarsz. Egy órán belül gyere vissza elém. Üzenetet kapsz, amit visszaviszel. – Egy intéssel elküldte.

– Igazuk lehet az inkvizítoroknak, úrkapitányom – mondta Byar, miután Jeral elment. – Számos falu van az alföldön elszórtan, és az árnybarátok...

Bornhald az asztalra csapott.

– Miféle árnybarátok? Senkit nem láttam a falvakban, amiknek az elfoglalására eddig parancsot adott, csak parasztokat és kézműveseket, akik attól féltek, hogy fel fogjuk gyújtani a házukat, és néhány öregasszonyt, akik a betegeket szokták gondozni.

Byar arca a kifejezéstelenség mintaképe lehetett volna. A szikár tiszt mindig könnyebben látott árnybarátot bárkiben, mint a parancsnoka.

– Na és a gyermekek, Byar? Itt talán a gyermekek is árnybarátok?

– Az anya bűnei ötödíziglen továbböröklődnek – idézte az –, az apáéi tizedíziglen. – De azért láthatóan kellemetlenül érezte magát. Még ő sem ölt soha gyermeket.

– Elgondolkozott már, hogy miért vette el Carridin a zászlóinkat, és az inkvizítorok alá osztott embereinktől még a köpenyüket is? Sőt, ők maguk sem viselnek már fehéret. Ez csak utal valamire, nem?

– Biztos megvolt rá az oka, úrkapitányom – mondta tűnődve Byar. – Az inkvizítoroknak mindig jó okuk van arra, amit tesznek, még ha nekünk nem is árulják el.

Bornhald emlékeztette magát, hogy a másik férfi igazi katona.

– Az északon lévő Gyermekek taraboni köpenyt viselnek, a déliek pedig domanit. Nem tetszik nekem, amit ez sugall. Valóban vannak erre árnybarátok, de Falméban, nem az alföldön. Mikor Jeral kilovagol, nem megy egyedül. Üzenetet küldök a gyermekek minden csapatának, amiről egyáltalán sejtelmem van, hogy merre található. Tomafőre szándékozom vinni a légiót, és megnézni, mire készülnek az igazi árnybarátok, ezek a seanchanok.

Byar gondterheltnek tűnt, de mielőtt megszólalhatott volna, megjelent Muadh az egyik fogollyal. A viharvert, de díszes mellvértet viselő, izzadó fiatal férfi rémült pillantásokat vetett a veterán torz arcára.

Bornhald elővette a tőrét, és nekiállt a körmét vágni. Sosem értette, miért lesznek ettől mások idegesek, de kihasználta a módszert. A fogoly piszkos arcából már Bornhald nagyapai mosolyától is kifutott a vér.

– Na most, fiatalember, szépen elmondasz mindent, amit ezekről az idegenekről tudsz, igen? Ha netán előbb át akarod gondolni, mit mondj, kiküldelek Muadh gyermekkel, hogy összeszedhesd a mondandód.

A fogoly elkerekedett szemekkel kapta a fejét Muadh felé. Majd ömleni kezdtek belőle a szavak.

Az Aryth-óceán terjedelmes hullámai ide-oda hintáztatták a Permetet, de Domon terpeszállásban, gyakorlottan egyensúlyozott a fedélzeten, miközben a hosszú látcsövet a szeméhez tartva az őket üldöző jókora hajót figyelte. Lassan egyre csökkent közöttük a távolság. Ahol a Permet haladt, a szél nem volt éppen a legjobb vagy a legerősebb, ezzel szemben ahol a másik vitorlás tompa orrával tajtékhegyeket fröcskölve hasította a hullámokat, nem is lehetett volna tökéletesebb. Kelet felé Tomafő partvonala magasodott, sötét sziklák és keskeny homoksávok közepette. Nem volt kedve túl messzire eltávolodni a parttól, és most attól tartott, lehet, hogy megfizet érte.

– Idegenek, kapitány? – Yarin hangjából csak úgy sütött a feszültség. – Az idegenek egyik hajója?

Domon leengedte a látcsövet, de még mindig a magas, négyszögletesnek tűnő hajó képe lebegett a szeme előtt, azokkal a furcsa, merevített vitorláival.

– Seanchanok – mondta. Hallotta, hogy Yarin felnyög. Vastag ujjaival a korláton dobolt, majd odaszólt a kormányosnak:

– Menjünk kijjebb. Az a hajó nem mer majd a sekély vizekre követni minket, ahol a Permet még gond nélkül vitorlázhat.

Yarin parancsokat kiáltozott. A legénység rohant bevonni a vitorlarudakat, miközben a kormányos a partvonal felé fordította a hajó orrát. Így, hogy ennyire a szélirány ellenében kellett haladnia, a Permet lelassult, de Domon biztos volt benne, hogy el tudja érni a homokzátonyokat, mielőtt üldözőik utolérnék őket. Még teli raktérrel is sekélyebb vizet bírnánk, mint amire az a hatalmas hajótest valaha is képes lesz.

Vitorlása most kissé könnyedebben haladt, mint mikor Tanchicóból kifutottak. A magával vitt tűzijáték-felszerelés harmada már elkelt, eladta a tomafői halászfalvakban, de a becsorgó ezüstpénzekkel nyugtalanító hírek is érkeztek. Az emberek a partraszállók magas, szögletes hajóinak látogatásairól meséltek. Amint a seanchan vitorlások horgonyt vetettek a partnál, az otthonuk védelmezésére összegyűlt falusiak közé villámok csapkodtak az égből, és lángok között robbant föl a lábuk alatt a föld. Az idegenek pedig közben, számos kis csónakon szépen partra szálltak. Egy darabig azt hitte, mendemonda az egész, amíg meg nem mutatták a megfeketedett földet, és túl sok faluban látta már, hogy egy csepp kétség is maradjon benne. A seanchan katonák oldalán szörnyetegek is harcoltak. No nem mintha komoly ellenállással találták volna szemben magukat, mire a partra értek. Néhányan egyenesen azt állították, maguk az idegenek is szörnyetegek, nagy rovarfejük van.

Tanchicóban még azt sem tudták, hogy nevezik magukat a jövevények, a taraboniak magabiztosan állították, hogy a katonáik már szorítják is vissza a támadókat a tengerbe. De a parti településeken már más volt a helyzet. A seanchanok közölték a döbbent lakossággal, hogy újra le kell tenniük egy esküt, amit korábban megszegtek, bár sosem vették a fáradságot, hogy elárulják, pontosan mikor is szegték meg, és egyáltalán, mit jelent az eskü. A fiatal nőket sorban elvitték, hogy megvizsgálják, némelyiket aztán a hajóra terelték. Ezeket soha nem látták többé. Néhány idősebb nő is eltűnt; a Gyógyítók és a Vezetők. Az idegenek új polgármestert és új falutanácsot is kijelöltek. Aki pedig sérelmezte a nők eltűnését, vagy hogy nem dönthették el szabadon, elmenjenek-e a válogatásra, azt felakasztották. Máskor az illető egyszer csak lángba borult, vagy egyszerűen félresöpörték, mint egy csaholó kutyát. Sosem lehetett tudni, hogyan fognak reagálni. Mikor kiderült, már késő volt.

És miután a népet tökéletesen halálra rémítették, letérdeltették az embereket, hogy kábán és értetlenül megesküdjenek: engedelmeskedni fognak az Előfutároknak, várják a Visszatérést, és életük árán is szolgálják Azokat, Akik Hazajönnek. A seanchanok ezek után elhajóztak, és általában sosem tértek vissza. Azt mesélték, Falme az egyetlen város, amit megszállva tartanak.

Némelyik faluban, amit elhagytak, a lakosok lassan, fokról fokra visszatértek korábbi életükhöz, olyannyira, hogy már azt tárgyalták, újra nekik kellene választaniuk falutanácsot. Legtöbben azonban ideges pillantásokat vetettek a tenger felé, és sápadtan tiltakoztak, hogy meg akarják tartani az esküjüket, még ha nem is értették igazán, hogy az pontosan mire is vonatkozik.

Domonnak nem állt szándékában seanchanokkal találkozni, hacsak egy mód van rá.

Épp emelte a látcsövet, hogy megnézze, mit tud kivenni az egyre közelebb érő hajó fedélzetén, amikor dörrenés hallatszott, és bal kéz felé, a Permettől alig száz méternyire a tenger felszínéből lángok és víz szökőkútja csapott fel. Annyi ideje sem volt, hogy leessen az álla, máris újabb tűzoszlop tépte fel a víztükröt, most a másik oldalon. Miközben megpördült, hogy arra nézzen, újabb robbanás látszott, most előttük. A kitörések épp olyan gyorsan véget értek, ahogy kezdődtek. Sós vízcseppek felhője fröccsent a fedélzetre felőlük. A helyükön még egy ideig buborékok és gőz szállt fel, mintha forrna a tenger.

– Azt... azt hiszem, elérjük a sekély vizeket, mielőtt utolérnének – mondta akadozva Yarin. Igyekezett nem nézni a párafelhőbe burkolódzó, zubogó vízterületekre.

Domon megrázta a fejét.

– Akárhogy csinálták is ezt, lényeg az, hogy szét tudnak zúzni minket, még ha be is viszem a Permetet a zátonyok közé. – A vízoszlopok belsejében vakító lángokra és a rakterét megtöltő tűzijáték-rakétákra gondolva végigfutott a hátán a hideg. – A szerencse csípjen meg, lehet, meg sem érjük, hogy megfulladjunk. – Megrángatta a szakállát, megdörzsölte a felsőajka és az orra közti, borotvált területet. Sehogy sem akaródzott kiadnia a parancsot. Hiszen a hajó és rakománya volt minden vagyona. Végül aztán csak megacélozta magát, és megszólalt. – Fordítsd szélirányba, Yarin, aztán vitorlákat bevonni. Gyorsan, ember, gyorsan! Még mielőtt azt hinnék, még mindig menekülni akarunk.

Miközben a legénység rohant bevonni a háromszögletű vitorlákat, ő a seanchan hajó közeledését figyelte. A Permet elvesztette a lendületét, erősen himbálódzni kezdett a hullámok között. Az üldöző vitorlás magasabbra emelkedett a víz fölé, mint az ő kis teherszállítója. A taton és az orrban fatornyokat is építettek. A kötélzetén matrózok kapaszkodtak, felhúzták azokat a furcsa vitorlákat. A tornyok tetején páncélos emberalakok álltak. Közben oldalt vízre eresztettek egy dereglyét. Tíz pár evezővel suhant a Permet felé. Ebben is páncélosok ültek, és – Domon meglepetten vonta össze a szemöldökét – két nő is kuporgott a csónak végében. A dereglye tompa döndüléssel koccant a hajótestnek.

Elsőnek az egyik páncélos katona mászott a fedélzetre. Rögtön rájött, miért mondta némelyik falusi, hogy maguk a seanchanok is szörnyetegek. A sisak ugyanis leginkább valamilyen rémítő rovarszörny fejére hasonlított, és két vékony, piros sisakforgó emelkedett a tetején, csápokhoz hasonlatosan. Viselője szeme mintha rágók közül nézett volna kifelé. Ezt a hatást festéssel és aranyozással még tovább erősítették. A páncél többi része is hasonlóképpen volt díszítve. Mellkasát cserépszerűen egymásra boruló, fekete-piros, aranyozott peremű fémlapok védték. Ugyanilyenek sorakoztak karja külső felén és combja elején. Még a kesztyűje fém felső része is piros-arany színekben rikított. Ahol nem fémet viselt, sötétbarna bőr ruházat volt rajta. A hátára csatolt, ívelt pengéjű, kétkezes kard hüvelye és markolatának borítása piros-fekete bőr.

Aztán levette a sisakját, és Domon csak bámulni tudott. A harcos ugyanis nőnek bizonyult. Sötétbarna haját rövidre vágatta, arca kemény és szigorú, de kétségtelenül nő volt. Soha nem hallott még ilyesmiről, az aieleket kivéve. Márpedig az aielek közismerten nem normálisak. Legalább olyan zavarba ejtő volt az a tény is, hogy nem volt olyan idegen, szokatlan az arca, mint azt egy ilyen ismeretlen seanchantól várta volna. Igaz, kék volt a szeme, a bőre pedig nagyon világos, de hát mindkettőre látott már példát. Ha női ruhát viselt volna, átsiklott volna rajta az ember szeme, senki nem nézett volna utána. De nem, ez a jeges pillantás és azok a szigorú vonások mindenütt fölhívták volna rá a figyelmet.

Közben a többi katona is megérkezett a fedélzetre. Némelyikük ugyancsak levette a sisakját, és Domon megkönnyebbülten nyugtázta, hogy ők legalább férfiak. Szemük fekete vagy barna. Akár tanchicóiak vagy illianiak is lehettek volna. Már kezdtek rémlátomásai támadni kékszemű, kardos nőkből álló hadseregekről. Aes sedai-ok, karddal, gondolta, a tengert feltépő robbanásokra emlékezve.

A seanchan nő dölyfösen végigjártatta a szemét a hajón, majd láthatólag úgy döntött, bizonyára ő lehet a kapitány – csak ő vagy Yarin jöhetett szóba a ruházatuk alapján, és minthogy Yarin csukott szemmel, mormolva imádkozott, csak ő maradt – és szúrós pillantásával szinte felnyársalta.

– Van nő a legénységben vagy az utasok között? – kissé egybemosta a hangzókat, ami nehezen érthetővé tette a beszédét. Ugyanakkor parancsolóan csengett a hangja, láthatóan megszokta, ha kérdez, rögtön választ is kap. – Beszélj, ember, ha te vagy a kapitány. Ha nem, ébreszd fel azt a másik bolondot, és mondd meg neki, hogy szólaljon már meg.

– Biza, én lennék a kapitány, méltóságos asszonyom – felelte ő óvatosan. Fogalma sem volt, hogy szólítsa meg, és nem szeretett volna hibázni. – Nincs utasom, a legénységem közt pediglen egy nő sincs. – A lányokra és nőkre gondolt, akiket ezek az ismeretlenek elhurcoltak. Nem először járt ezen az esze. Vajon mi lehetett a sorsuk?

A két másik nő is felmászott a dereglyéből. Az egyik maga után húzta a másikat. Domon döbbenten látta, hogy ezüstös fémpórázon vezeti. A póráz az első nő karkötőjét kötötte össze a második nyakörvével. Nem tudta volna megmondani, hogy szőtt-e az anyaga, vagy netán merev fém, csuklókkal. Valahogy úgy nézett ki, mintha mindkettő lenne egyszerre. Mindenesetre a nyakörv, a póráz és a karkötő egyértelműen egyetlen, összefüggő darabból állt. Az első nő feltekerte a pórázt, miközben a másik felmászott a fedélzetre. A nyakörves nő egyszerű, dísztelen, szürke öltözéket viselt. Összekulcsolt kézzel, lesütött szemmel állt meg. A másik kék ruhája mellén, és majdnem a bokájáig érő szoknyája oldalán, piros alapon, elágazó villámokkal ékesített sávdíszek sorakoztak. A szoknya alól csizma kandikált ki. Domon nyugtalanul méregette őket.

– Lassan beszélj, ember – követelte a kék szemű nő a maga egybefolyó beszédével. Átvágott a fedélzeten, közvetlenül elé állt. Valahogy nagyobbnak látszott, mint ő. – Téged még nehezebben lehet érteni, mint a többi lakóját ennek a Fénytagadó földnek. És nem állítottam, hogy a Vérből való lennék. Még nem vagyok. De a Corenne után... Egeanin százados vagyok.

Domon lassan elismételte, amit mondott. Majd hozzátette:

– Én biza csak egy békés kereskedő lennék, százados. Nem akarok én ártani maguknak, és semmi közöm a háborújukhoz. – Nem bírta megállni, hogy megint meg ne nézze a két, pórázzal összekapcsolt nőt.

– Békés kereskedő? – álmélkodott Egeanin. – Ebben az esetben szabadon elmehetsz, amint újra hűséget esküdtél. – Követte a tekintetét, a két nő felé fordult, arcán büszke, tulajdonosi mosollyal. – A damanemat csodálod? Sokba került, de megérte. A nemeseken kívül nem sokan birtokolnak damanekat, legtöbbjük a korona birtoka. És erős, kereskedő. Szilánkokra zúzhatta volna a hajódat, ha akartam volna.

Domon döbbenten bámult az ezüstpórázon tartott nőre. Ő a villámos ruhájút kapcsolta össze magában a tengerből felcsapó, tüzes szökőkutakkal. Úgy gondolta, bizonyára aes sedai. Egeanin kijelentésétől viszont forogni kezdett körülötte a világ. Hogy bánhat valaki így egy...

– Hát aes sedai? – kérdezte hitetlenkedve.

A harcosnő könnyed, szinte szórakozott mozdulattal szájon vágta, de olyan gyorsan, hogy észre sem vette, amíg fel nem repesztette az ajkát.

– Ezt a szót sosem mondjuk ki – jelentette ki Egeanin vészesen lágy hangon. – Csak damanek vannak, a pórázra kötöttek, és ma már nem csak a nevükben, de ténylegesen is szolgálnak. – A tekintetéhez képest a jég langyosnak tűnt volna.

A kapitány nagyot nyelt. Ökölbe szorított kezét mereven a combjához nyomva tartotta. Persze, még ha kéznél is lett volna a kardja, akkor sem vágatta volna le a legénységét egy tucat páncélos katonával, de azért komoly erőfeszítésébe került alázatos hangon megszólalnia.

– Nem tiszteletlenségből mondtam, százados. Semmit sem tudok a szokásaikról. Ha meg is sértettem, csak tudatlanságból, nem szándékosan.

A nő ránézett, majd így szólt:

– Mind tudatlanok vagytok, kapitány, de ennek ellenére is meg kell fizetnetek az őseitek bűneiért. Ez a föld a miénk volt, és újra a miénk lesz. Amint megtörtént a Visszatérés.

Domon nem tudta, mit feleljen – csak nem azt akarja mondani, hogy az a halandzsa Sasszárny Arturról igaz lenne? – ezért inkább hallgatott.

– Falméba vitorlázol – folytatta a nő. Próbált volna ellenkezni, de gyilkos pillantása a torkára forrasztotta a szót. – Ott majd megvizsgálnak, a hajóddal együtt. Ha valóban csak egy békés kereskedő vagy, amint állítod, elengednek, amint letetted az esküket.

– Esküket? Milyen esküket, százados?

– Hogy engedelmeskedsz, vársz, és szolgálsz. Nem lett volna szabad elfeledniük az őseidnek.

A harcosnő összegyűjtötte az embereit, egyetlen, dísztelen páncélzatú férfi kivételével, akinek alacsony rangját a vértjén kívül az Egeanin százados előtt bemutatott meghajlása mélysége is igazolta. A dereglye hamarosan a magas hajó felé tartott. A Permeten maradt seanchan nem adott parancsokat, csak üldögélt a fedélzeten, törökülésben, és a kardját kezdte élezni, miközben a legénység vitorlát bontott, és a hajó újra útnak indult. Úgy látszott, cseppet sem aggasztja, hogy egyedül van. Domon személyesen dobta volna át a korláton, aki kezet mer emelni rá, a seanchan hajó ugyanis követte őket. Mindkét vitorlás eltávolodott a parttól, mélyebb vizek felé haladt. Egy mérföldnyi volt köztük a távolság. Domon azonban tisztában volt vele, hogy esélye sincs elmenekülni, így hát feltett szándéka volt sértetlenül visszaadni a katonát Egeanin századosnak, mintha az egész időt az anyja karjai között töltötte volna.

Hosszú volt az út Falméig. Domonnak végül sikerült egy kicsit szóba elegyednie a seanchannal. A barna szemű, középkorú férfit Cabannak hívták. Arcát két régi sebhely csúfította, egy a szeme fölött, egy az állán. Az Aryth-óceán innenső partján élőkre csak megvetéssel tudott gondolni. Ez egy pillanatra elgondolkoztatta a kapitányt. Lehetséges lenne tán, hogy tényleg... Nem, ez őrültség. Caban beszéde éppúgy összefolyó, kissé surrogó volt, mint Egeaniné, de amíg a nőé vason csúszó selyemhez hasonlított, a katonáé követ dörzsölő cserzett bőrhöz. Leginkább csatákról, ivászatokról és nőkről akart beszélni. Legtöbbször azt sem lehetett biztosan tudni, hogy itteni vagy a hazájában megesett kalandokról mesél.

Egyszer feltett egy kérdést a damaneval kapcsolatban is. Caban, aki a kormányos előtt ült éppen, a torkának szegezte a kardját.

– Vigyázz, mit érint a nyelved, mert elveszítheted. Ez a Vérbeliek ügye, nem a magadfajtáé. Sem az enyémé – mondta vigyorogva, majd folytatta, amit addig csinált: tovább húzogatta a fenőkövet fegyvere súlyos, hajlított pengéje mentén.

Domon megérintette a gallérja fölött serkent vércseppet, és megfogadta, hogy ha a kérdezősködést nem is hagyja abba, ezt nem kérdezi többé.

Minél közelebb ért a két hajó Falméhoz, annál több magas, szögletes seanchan vitorlással találkoztak. Némelyik éppen úton volt valamerre, de legtöbbjük horgonyzott. Egytől egyig tompaorrúak voltak, elől-hátul egy-egy toronnyal, és nagyok. Még a Tengeri Népnek sem látta nagyobb hajóját soha. Néha elhaladtak egy helyi gálya mellett is, ezeknek a szokásos hegyes orruk és döntött vitorlájuk volt. Sebesen száguldottak a jókora zöld hullámok között. Ez a látvány megnyugtatta, kezdett hinni benne, hogy Egeanin igazat mondott, amikor azt állította, el fogják engedni.

Mikor a Permet a Falménak otthont adó fokhoz ért, a kapitány tátott szájjal bámulta, milyen rengeteg hajó horgonyoz a kikötőn kívül. Megkísérelte megszámolni őket, de száznál feladta, pedig még a felénél sem tartott. Látott már ennyi hajót egy helyen korábban is – Illianban és Tearben, de még Tanchicóban is –, de azok között nagyon sok kisebb jármű is volt, némelyik alig nagyobb, mint egy csónak. Rosszkedvűen, magában dünnyögve vitte be a Permetet a kikötőbe. A nagy seanchan hajó juhászkutyaként terelte őket befelé.

Falme vékony, hosszúkás földnyelven terült el, a Tomafő nevű félsziget csúcsán. Tőle nyugatra már csak az Aryth-óceán volt. A kikötő bejáratát mindkét oldalról magas sziklafal övezte. Ezek tetején álltak a Hullámok Figyelőinek tornyai. Ily módon minden kikötőbe tartó hajónak el kellett haladni alattuk. Az egyik torony oldalán ketrec lógott. Egy ember ült benne csüggedten. Lábai kilógtak a rácsok között.

– Az ki? – kérdezte.

Caban időközben végre abbahagyta a kardja élesítgetését, mikor Domon már azon tűnődött, vajon borotválkozni szeretne-e vele. A seanchan felnézett, követte a tekintetével az ujját.

– Ja, az. Az a főfigyelő. Persze nem az, amelyik akkor elnökölt, amikor megérkeztünk. Ahányszor meghal valamelyik, újat választanak, és mi kirakjuk a ketrecbe.

– De miért?

Caban szélesen elvigyorodott, az összes fogát megmutatta.

– Nem arra figyeltek, amire kellett volna, és elfelejtették, amire emlékezniük kellett volna.

Domon elkapta a tekintetét a seanchanról. A Permet lecsusszant az utolsó hullámhegyről, és besiklott a kikötő csendesebb vizére. Mégiscsak egyszerű kereskedő lennék, vagy mi. Nem az én dolgom.

Falme a kikötőt alkotó medence lejtőin épült, és egészen a kő rakpartokig nyúlt. Domon nem tudta eldönteni, a sötét kőházak csoportja inkább jókora községnyi, vagy kisebbfajta városnyi. Egy biztos, akkora épületet nem látott, ami akár a legkisebb illiani palotával is versenyre kelhetett volna.

Egy üres helyre irányította a Permetet, az egyik dokk mellé, és miközben a legénység kikötötte a hajót, azon tűnődött, vajon megvennék-e a seanchanok a tűzijáték-felszerelése egy részét. Mit érdekel, mit csinálnak.

Meglepetésére Egeanin maga evezett ki a rakparthoz a damanejával. Ezúttal egy másik nő viselte a karkötőt. Ennek is elágazó villámos, piros hátterű minta díszítette a ruháját. A damane azonban ugyanaz a szomorú arcú nő volt, aki soha nem nézett fel, csak ha a másik szólt hozzá. Egeanin letereltette Domont és a legénységét a hajóról, majd az egész társaságot leültette a rakparton, és két katonája őrizetére bízta. Úgy látszott, meg van győződve, nincs több őrre szükség, és a kapitánynak ezen persze nem állt szándékában vitatkozni. A többi seanchan addig átkutatta a hajót, a nő irányítása alatt. A damane is részt vett a dologban.

A dokk másik végén megjelent valami. Domon egyszerűen nem talált rá magában nevet. Ormótlan, vastagbőrű, szürkészöld színű lény volt. Ék alakú feje csőrszerű szájban végződött. És három szeme volt. Egy katona oldalán cammogott. A katona páncélzatára három szemet festettek. Pont olyat, mint a lényé. A helybeliek – egyszerű hímzéssel díszített inget és hosszú, térdig érő mellényt viselő rakodómunkások és tengerészek – elhúzódtak előlük, a seanchanok azonban közönyösen mentek el mellettük. Úgy látszott, a szemes páncélú férfi kézjelekkel irányítja a bestiát.

Szörnyeteg és vezetője befordultak egy utcába. Domon és a legénysége elhűlten dünnyögve bámultak utánuk. Két seanchan őrük csúfondárosan vigyorgott rajtuk, de megjegyzést nem tett. Nem az én dolgom, emlékeztette magát a kapitány. Az ő dolga a hajó.

A levegőben ismerős, sós tengervíz és kátrányszag terjengett. Kényelmetlenül fészkelődött a napsütésben egyre jobban felforrósodó kövön. Mit kereshetnek vajon annyira a seanchanok? Főleg a damane. És mi volt ez a valami az előbb? Azon járt az esze, milyen hangokat adhat ki egy ketrecbe zárt ember. Nem az én dolgom.

A katonák végül visszatértek a rakpartra, Egeanin vezetésével. A seanchan százados kezében volt valami, sárga selyemdarabba csomagolva. Domon rosszat sejtve figyelte. Kis tárgynak látszott, egy kézben is elfért volna, a nő azonban két kézzel, óvatosan tartotta.

Felállt – lassan, a katonák kedvéért, noha ugyanaz a megvetés sütött a szemükből, mint Cabanéból.

– Látja, százados? Békés kereskedő lennék csupán. Gondolja, lenne esetleg kedve a népének egy kis tűzijátékot venni tőlem?

– Lehetséges, kereskedő – a nőből csak úgy áradt a visszafojtott izgatottság. Domont nyugtalanította a dolog. Különösen a nő következő szavait hallva. – Velem jön.

Két katonának is szólt, hogy tartson velük. Egyikük durva lökéssel indította útnak Domont. A kapitány parasztgazdákat látott így teheneket mozgásra ösztökélni. Összeszorította a fogát, és követte Egeanint.

A macskaköves utca felfelé kapaszkodott az emelkedőn. Hamarosan maguk mögött hagyták a kikötő szagát. A palatetős házak lassan egyre magasabbak lettek körülöttük. Bár egy megszállt városban szokatlan az ilyesmi, az utcákon több helybéli tartózkodott, mint seanchan. Időnként elfüggönyözött gyaloghintót cipeltek el mellettük félmeztelen férfiak. Úgy tűnt, a falmeiek zavartalanul élik az életüket, mintha a seanchanok ott sem lennének. Legalábbis majdnem úgy. Ha gyaloghintó vagy katonák haladtak el a közelben, mind a szegények – akiknek legfeljebb egy-két hullámos vonal díszítette piszkos ruházatát – mind a gazdagabbak – akiknek ingét, mellényét, a nők ruháját válltól csípőig elborították a bonyolult, hímzett minták – egytől egyig meghajoltak, és úgy is maradtak, amíg a seanchanok el nem távolodtak. Domon és őrei láttán is így tettek. Egeanin és katonái rá sem néztek a hajbókolókra.

A kapitány csak ekkor döbbent rá, hogy nem egy helybéli tőrt, sőt némelyik kardot viselt az övén. Úgy megdöbbent, hogy gondolkodás nélkül megszólalt.

– Hát némelyik a maguk oldalára állott volna?

Egeanin homlokráncolva nézett vissza rá, szemmel láthatóan nem értette, mire gondol. Ennek ellenére lassítás nélkül ment tovább. Aztán vetett egy pillantást az emberekre, és bólintott.

– Á. A kardokra gondolsz. Ők most már a mi népünk, kereskedő. Letették az esküt. – Hirtelen megállt, és egy magas, széles vállú férfira mutatott, aki dúsan hímzett mellényt viselt, és bőrszíjra erősített kardtok himbálódzott az oldalán. – Te!

A férfi azonnal mozdulatlanná dermedt, lépésre emelt lábbal. Arcán rémület ömlött szét. Pedig kemény ember arca volt, mégis úgy látszott, legszívesebben elszaladna. Ehelyett azonban a harcosnő felé fordult, meghajolt, és úgy maradt, térdre támasztott kézzel. A szemét a nő csizmájára szegezte.

– Hogy szolgálhatná jelentéktelen személyem a százados asszonyt? – kérdezte idegesen.

– Kereskedő vagy? – kérdezte Egeanin. – Letetted az esküt?

– Igen, százados. Igen. – Mindeközben egyszer sem emelte fel a tekintetét parancsnoknő csizmájáról.

– Mit mondasz az embereknek, amikor a szárazföld belsejébe mész a szekereiddel?

– Hogy engedelmeskedniük kell az Előfutároknak, és várniuk kell a Visszatérésre, továbbá szolgálniuk kell a Hazatérőket.

– És soha nem jut eszedbe, hogy ellenünk használd azt a kardot?

A férfi olyan erővel szorította a térdét, hogy elfehéredtek az ujjai. A hangjából csak úgy sütött a rettegés.

– Letettem az esküt, százados. Engedelmeskedem, várok és szolgálok.

– Látod? – fordult Domonhoz Egeanin. – Nincs értelme eltiltani őket a fegyvereiktől. Kereskedelemre szükség van, és a kereskedőknek meg kell védeniük magukat a banditáktól. Engedjük, hogy szabadon járjanak-keljenek az emberek mindaddig, amíg engedelmeskednek, várnak és szolgálnak. Őseik megszegték az esküjüket, de ők már megtanulták, hogy nem érdemes.

Továbbindult az emelkedőn. A katonák megtolták Domont, hogy kövesse.

Visszanézett a kereskedőre. Az előrehajolva maradt, amíg Egeanin tízlépésnyire nem távolodott tőle, akkor aztán kiegyenesedett, és nagy léptekkel vágtatott, szinte ugrált lefelé a lejtőn.

Egeanin és testőrei akkor sem zavartatták magukat, amikor seanchan lovas járőr hagyta le őket. Pedig a katonák furcsa állatokon ültek, amik leginkább ló nagyságú macskákra hasonlítottak, csak éppen bronzcsillogású pikkelyek fedték a bőrüket. Karmos lábaik a macskakövekbe kapaszkodtak, ahogy az erős emelkedőn haladtak. Háromszemű fej nézett Domonra. Nem elég, hogy olyan különösen nézett ki, a lény tekintete még túl... okosnak is tűnt. A kapitány úgy megrémült, hogy megbotlott, majdnem el is esett. A falmeiek az utca egész hosszában az épületek mellé hátráltak. Néhányan még a szemüket is becsukták. A seanchanok figyelemre sem méltatták őket.

Most már értette, miért mernek ennyi szabadságot engedni az embereknek. Nem volt benne biztos, hogy neki lenne mersze ellenállni a helyükben. Hiszen ezeknek damaneik vannak. És szörnyetegeik. Meg tudja egyáltalán bárki vagy bármi akadályozni, hogy a seanchanok egészen a Világ Gerincéig masírozzanak? Nem az én dolgom, emlékeztette magát gyorsan. Vajon van egyáltalán rá esély, hogy a seanchanokat elkerülve kereskedjek a jövőben?

Elérték a medence tetejét. A város hamarosan véget ért, átadta a helyét a dombságnak. Városfal nem volt. Itt álltak a fogadók, ahol a szárazföld felől érkező kereskedők szálltak meg, továbbá számos szekérparkoló és istálló. Az itteni házak egy-egy kisebb illiani főúr palotájának is elmentek volna. A legnagyobb előtt seanchan díszőrség állt. Oromzatán kék keretes, széttárt szárnyú aranysast ábrázoló zászló lengedezett. Egeanin leadta a kardját és a tőrét, mielőtt bevitte volna. Két katonája az utcán maradt. Domon izzadni kezdett. A szimata azt súgta, valamilyen úr van a dologban. Márpedig az urakkal nem jó üzletelni, különösen nem a saját birtokukon.

Az előcsarnokba lépve Egeanin az ajtónál hagyta Domont, és magához intett egy szolgát, aki bő ingujjából és az ingmellére hímzett spirál mintákból ítélve helybéli lehetett. Domon mintha a „nagyúr” szót is hallotta volna. A szolga elsietett, majd hamarosan visszatért és egy hatalmas terembe vezette őket. Bizonyára ez volt az épület legnagyobb helyisége. A bútorzatot az utolsó darabig eltávolították belőle, még a szőnyegeket is. A kőpadlót viszont csillogóra csiszolták. Különös madarak képével díszített, összehajtható paravánok takarták a falakat és az ablakokat.

Egeanin belépett a terembe, és rögtön az ajtó előtt megállt. Mikor Domon meg akarta kérdezni, hol vannak és miért jöttek ide, a nő rámordult, és gyilkos pillantással hallgattatta el. Bár nem mozdult, a harcosnőből csak úgy áradt a feszültség, látszott, legszívesebben idegesen toporogna. A tárgyat, amit a hajójáról hozott, bármi volt is az, úgy tartotta, mint ami komoly értéket képvisel. Domon vadul törte a fejét, mi lehet az.

Aztán egyszer csak halkan megszólalt egy gong. A seanchan nő térdre ereszkedett. A selyembe burkolt valamit óvatosan maga mellé tette, a földre. Domonnak elég volt ránéznie, hogy ő is gyorsan kövesse a példáját. Az urak furcsa népek, és attól tartott, a seanchan uraknak még annál is különösebb szokásai lehetnek, mint amikről eddig hallott.

Két férfi jelent meg a szoba távolabbi végében nyíló ajtóban. Az egyik fejének bal oldalát kopaszra borotválták, aranyszőke hajának megmaradt fele pedig a fülére fésülve, befonva lógott a válláig. Sötétsárga köntöse a földig ért, sárga cipőjének orra is csak járás közben villant elő alóla néha. A másik brokátmadarakkal díszített, kék selyemköntöst viselt. Olyan hosszú volt, hogy teljes hossznyira nyúlt mögötte a földön. A feje teljesen kopaszra borotválva. Körmei legalább hüvelyknyi hosszúak. Mutató- és középsőujjának körme mindkét kezén kékre festve. Domon eltátotta a száját.

– Turak nagyúr színe előtt vagy – zengte a szőke hajú férfi –, ő vezeti Azokat, Akik Előbb Jönnek, ő készíti elő a Visszatérést.

Egeanin maga mellé engedett karral hajolt meg, Domon pedig fürgén utánozta. Ezt pedig még Tear nagyurai sem követelnék meg, gondolta. A szeme sarkából észrevette, hogy Egeanin megcsókolja a padlót. Elfintorodott. Úgy döntött, azért az utánzásnak is van határa. Úgysem láthatják, hogy megtettem-e, vagy sem.

A harcosnő hirtelen felállt. Ő is elkezdett feltápászkodni. De még csak fél térdre emelkedett, amikor a nő mordulása hallatán és a befont hajú férfi felháborodott arckifejezése láttán inkább gyorsan visszaereszkedett, arccal a padló felé, magában dünnyögve. Ha Illian királya és a Kilencek Tanácsa egyszerre fogadna, erre még akkor sem lennék hajlandó.

– Egeanin a neved? – hallatszott a kék köntösös férfi hangja. Összemosódó, surrogó hangja ritmusos volt, szinte dallamos.

– Így neveztek el a kardnapomon, nagyúr – felelte alázatosan a nő.

– Ez igazán szép darab, Egeanin. Igen ritka. Kívánsz fizetséget?

– Nekem elég fizetség, ha a nagyúr elégedett. Azért élek, hogy szolgáljak.

– Meg fogom említeni a nevedet a császárnő előtt. A Visszatérés után új neveket hívnak majd a Vérbe. Bizonyítsd be rátermettséged, és talán levetheted az Egeanin nevet egy előkelőbbért.

– A nagyúr megtisztel.

– Igen. Távozhatsz.

Domon csak a távolodó csizmáit látta. A nő időnként megállt, hajlongott. Végül becsukódott mögötte az ajtó. Hosszú csend következett. Domon jobb híján a homlokáról a padlóra csöpögő izzadságot figyelte. Aztán Turak újra megszólalt.

– Felállhatsz, kereskedő.

Domon felkelt. Ekkor meglátta, mit tart a kék köntösű férfi hosszú körmű kezeiben. Az aes sedai-ok ősi címerét formázó cuendillar korongot. Most kezdett csak igazán izzadni, ugyanis eszébe jutott, hogyan reagált Egeanin, amikor csak megemlítette előtte az aes sedai-okat. Igaz, a nagyúr barna szemében nem látszott harag, csak egy kis kíváncsiság, de ő cseppet sem bízott az urakban.

– Tudod, mi ez, kereskedő?

– Nem, nagyúr – Domon hangja egy cseppet sem remegett. Amelyik kereskedő nem tud rezzenetlen arccal és természetes hangon hazudni, az nem viszi sokra.

– De azért titkos helyen rejtegetted.

– Én biza már csak gyűjtöm a régi dolgokat, nagyúr, mindent, ami elmúlt korokból maradt fenn. Lennének ám olyanok, akik szívesen ellopnák az ilyesmit, ha könnyen hozzáférhető helyen lenne.

Turak egy darabig elnézegette a fekete-fehér korongot.

– Ez cuendillar, kereskedő. Tudod, mit jelent az? És valószínűleg nem is gondolnád, milyen ősrégi. Gyere velem.

Domon óvatosan követte a férfit. Mindamellett most már valamivel magabiztosabb volt. Ahány földesúrnál eddig megfordult, azok, ha az őrséget akarták volna hívni ellene, eddigre már mindenhol megtették volna. De amit eddig a seanchanokból látott, arra utalt, sok mindent nem úgy tesznek, mint mások. Gondosan elrendezte az arcvonásait, eltüntetett róluk minden kifejezést.

Egy másik szobába vezették. A bútorzatot bizonyára onnan hozta magával Turak, ahonnan jött. Úgy nézett ki, minden csupa hajlatból áll, sehol egy egyenes vonal. Minden fa felület fényesre csiszolva, így jól látszott különös mintájú erezetük. Egyetlen karosszék volt csupán, a madár- és virágmintás szőnyegen állt, és egy hatalmas, ívelt, fektetett körív alakban hajlított szekrény. Összehajtható paravánok alkottak új falakat.

A fonott hajú férfi kinyitotta a szekrényt. A polcokon szobrocskák, kelyhek, tálak, vázák, és számos egyéb dísztárgy különös gyűjteménye. Nem volt benne két egyforma alakú és méretű holmi. Domonnak elállt a lélegzete. Turak betette a korongot, egy pontosan ugyanolyan mellé.

– Cuendillar – szólalt meg a nagyúr. – Én ezt gyűjtöm, kereskedő. Csak magának a császárnőnek van szebb gyűjteménye.

A kapitány úgy érezte, mindjárt kiesik a szeme. Ha a polcokon tényleg minden cuendillarból van, az árukból egy királyságot is meg lehetne venni, de legalábbis nagy hatalmú nemesi házat alapítani. Még egy király is koldusbotra juthatna, ha ilyen sokat akarna venni, már ha egyáltalán találna ennyit. Mosolyt erőltetett az arcára.

– Nagyúr, fogadja el ezt a kis csekélységet. Ajándék. – Semmi kedve nem volt megválni tőle, de nem akarta megharagítani a seanchant. Talán ezután legalább majd őt üldözik az árnybarátok. – Én csak egy egyszerű kereskedő lennék. Csupán csak kereskedni szeretnék. Engedje, hogy elhajózzam, és megígérem...

Turak arckifejezése nem változott, de a fonott hajú férfi felcsattant:

– Borotválatlan kutya! Úgy merészelsz tenni, mintha a nagyúrnak adhatnád, amit Egeanin százados már nekiadott. Alkudozol, mintha a nagyúr egy... kereskedő lenne! Ezért elevenen fognak megnyúzni, kilenc nap alatt, te kutya, és...

Turak épp csak az ujját mozdította meg, egy leheletnyire, de a félig kopasz férfi azon nyomban elhallgatott.

– Nem engedhetem meg, hogy elmenj, kereskedő – jelentette ki a nagyúr. – Az esküszegők e sötét földjén senkit nem találok, aki egy kiművelt, igényes emberrel társalogni tudna. Te azonban gyűjtő vagy. Talán veled érdekes lenne elbeszélgetnem. – Leült a karosszékbe, kényelmesen elhelyezkedett ívelt vonalai között, majd alaposan végignézett Domonon.

A kapitány igyekezett a legmegnyerőbb mosolyát mutatni felé.

– Nagyúr, én biza csak egyszerű kereskedő lennék, egyszerű ember. Nem értek én a nagyurakkal való társalgáshoz.

A sárgaruhás férfi szúrós szemekkel nézett rá, Turak azonban mintha meg sem hallotta volna. Az egyik paraván mögül karcsú, csinos fiatal nő sietett elő. A nagyúr elé térdelt, lakkozott tálcán egyetlen vékony falú, fületlen csészét nyújtott felé. Fekete folyadék gőzölgött benne. A lány kreol bőrű, kerek arcával a Tengeri Néphez hasonlított kissé. Turak óvatosan hosszú körmű kezei közé vette a csészét, belélegezte a belőle fölszálló párát. A nőre még csak rá sem nézett. Domon alig pillantott rá, nyomban el is kapta róla a tekintetét, fojtott nyögés kíséretében. Fehér köntöse ugyanis, bár virágmintás hímzés borította, oly vékony volt, hogy át lehetett látni rajta, alatta pedig semmi nem volt, csak a karcsú teste.

– A kaf aromája csaknem olyan élvezetes, mint az íze – jelentette ki Turak. – Na ide figyelj, kereskedő. Úgy hallottam, a cuendillar itt még ritkább, mint Seanchanban. Mondd el, hogy került egy egyszerű kereskedőhöz. – Beleszürcsölt a kafjába, majd várakozásteljesen nézett rá.

Domon mély levegőt vett, és nekiállt, hogy megpróbálja kihazudni magát Falméből.

Harmincadik fejezet

Daes Dae'mar

Hurinnal és Loiallal közös szobájában Rand kinézett az ablakon, Cairhien rendezett vonalait, teraszait, kőépületeit, palatetőit szemlélte. Az illuminátorok rendházát nem látta. Még ha a hatalmas tornyok és a nagyurak házai nem is lettek volna útban, a városfal akkor is eltakarta volna. A városban mindenki az illuminátorokról beszélt, még most, több nappal az után a bizonyos éjszaka után is, amikor csak egyetlen fényvirágot lőttek az égbe, és azt is túl korán. Legalább tucatnyi főbb változatban próbálták magyarázni a botrányt, de a valóságnak még csak a közelében sem járt egyik sem.

Rand elfordult. Csak remélni tudta, hogy senki nem sérült meg a tűzben. Az illuminátorok ezeddig a tűz puszta tényét sem voltak hajlandóak beismerni. Sosem voltak túl közlékenyek a rendházukon belül folyó dolgokról.

– Vállalom a következő őrséget – közölte Hurinnal –, amint visszajövök.

– Nincs rá szükség, méltóságos uram – mondta a szaglász mély meghajlással, ami egy cairhieninek is a becsületére vált volna. – Őrködöm én. De tényleg, nem kéne ezzel fáradnia, uram.

Rand mély levegőt vett. Összenézett Loiallal. Az ogier megvonta a vállát. Hurin minden Cairhienben töltött nappal egyre szertartásosabb lett. Loial erre mindössze annyi megjegyzést tett egyszer, hogy az emberek gyakorta viselkednek furcsán.

– Ide figyelj, Hurin. Azelőtt általában csak Rand úrnak hívtál, és nem hajoltál meg mindig, ha csak rád néztem. – Azt szeretném, ha kicsit kötetlenebbé válna és újra Rand úrnak szólítana, gondolta elhűlten. Rand úrnak! Fény, most már igazán el kell mennünk innen, mielőtt még elkezdem elvárni, hogy meghajoljon. – Leülnél, kérlek? Már nézni is fárasztó, hogy folyton állsz.

A szaglász kihúzott háttal állt, de látszott rajta, hogy ugrásra kész, hogy azonnal teljesíthesse bármilyen utasítását. Most sem ült le, se nem lazult el.

– Nem lenne illendő, méltóságos uram. Meg kell mutatnunk ezeknek a cairhienieknek, hogy mi is tudunk olyan illendően viselkedni, ahogy...

– Muszáj folyton ezt mondogatnod?! Hagyd már abba! – kiáltott rá Rand.

– Ahogy méltóságos uram kívánja.

Nehéz volt megállnia, hogy megint fel ne sóhajtson.

– Ne haragudj. Nem lett volna szabad kiabálnom veled.

– Joga van hozzá, méltóságos uram – jelentette ki a szaglász. – Ha nem úgy csinálok valamit, ahogy ön kívánja, minden joga megvan hozzá, hogy rám kiáltson.

Rand elindult felé, el akarta kapni a gallérját, és megrázni.

Csakhogy ekkor kopogás hallatszott a saját szobájába vezető összekötő ajtón. Egy pillanatra mindannyian mozdulatlanná dermedtek. Örömmel látta, hogy Hurin nem kér külön engedélyt tőle, hogy felkapja a kardját. Ő is megérintette saját, gémjelű pengéjének markolatát. Megvárta, amíg Loial leül a hosszú, rá méretezett ágyra, és úgy helyezkedik, úgy rendezi a lábát és zekéje szárnyait, hogy minél jobban eltakarja az ágy alatt rejtőző ládát, majd felrántotta az ajtót.

A fogadós állt előttük. Izgatottságában egyik lábáról a másikra helyezgette a testsúlyát. Tálcát nyújtott felé. Két lezárt boríték volt rajta.

– Bocsásson meg, méltóságos uram – mondta levegőért kapkodva Cuale. – Nem bírtam kivárni, amíg lejön, aztán nem volt a szobájában sem, és... és... bocsásson meg, de... – a tálca remegett a kezében.

Rand felkapta a meghívókat – rengeteget kapott már, de rájuk sem nézett. Ehelyett karon fogta a fogadóst, és a folyosóra vezető ajtó felé fordította.

– Köszönöm, hogy fáradt, Cuale mester. De most, ha magunkra hagyna...

– De méltóságos uram – tiltakozott a fogadós –, ezek a meghívók...

– Köszönöm. – Kitolta a folyosóra és becsukta mögötte az ajtót.

A pergameneket az asztalra hajította.

– Eddig sosem csinált ilyet. Gondolod, hogy hallgatózott, mielőtt kopogott? – fordult Loialhoz.

– Kezdesz úgy gondolkodni, mint ezek a cairhieniek – nevetett az ogier, de közben töprengően rezegtek a fülei, majd mindjárt hozzá is tette: – Mindamellett, éppen mert cairhieni, könnyen lehet, hogy igen. De nem emlékszem, hogy bármi olyasmit is mondtunk volna, amit nem lett volna szabad hallania.

Ő is próbált visszagondolni, miről beszélgettek az utóbbi időben. Egyikük sem említette Valere Kürtjét, sem a trallokokat, sem az árnybarátokat. Mikor azon kapta magát, hogy azt latolgatja, mi mindent szűrhetett le Cuale abból, amit mégis mondtak, gyorsan megrázta magát.

– Már nekem is kezd az idegeimre menni ez a hely – dünnyögte.

– Méltóságos uram? – Hurin időközben felvette a pergameneket. Elkerekedett szemekkel nézte a pecséteket. – Uram, az egyik Barthanes hercegtől, a Damodred-ház fejétől jött, a másik pedig – itt áhítatosan elhalkult a hangja – a királytól.

Legyintett.

– Akkor is mennek a tűzbe, mint a többi. Felbontatlanul.

– Na de méltóságos uram!

– Figyelj, Hurin – mondta türelmesen. – Loial meg te elmagyaráztátok nekem, milyen ez a Nagy Játék. Ha valahová is elmegyek, ahová meghívnak, biztos rejtett jelentéseket fognak kiolvasni belőle, és azt hiszik, valamilyen összeesküvést szövök valakivel. Ha nem megyek el, abból is mindenfélére következtetnek. Ha válaszolok valamelyikre, mindjárt olvasni próbálnak a sorok között, de még akkor is, ha nem válaszolok. És minthogy úgy tűnik, fél Cairhien a város másik fele után kémkedik, mindenki tudja, mikor mit teszek. Az első kettőt elégettem, elégetem hát ezeket is, ahogy a többit. – Egyik nap nem kevesebb, mint tizenkettő várta egy halomban. Az egészet a nagyterem kandallójába szórta, felbontatlanul. – Akármire következtessenek is ebből, legalább mindenkivel egyformán bántam. Egy cairhieni pártján sem állok, mint ahogy ellenük sem vagyok.

– Már megpróbáltam elmagyarázni egyszer – mondta Loial –, nem hiszem, hogy ez így működni fog. Akármit is teszel, a cairhieniek úgyis valamilyen összeesküvést látnak benne. Legalábbis Vén Haman mindig ezt szokta mondani.

Hurin úgy nyújtotta a meghívókat Rand felé, mintha aranyat kínálna.

– Méltóságos uram, ezen Galldrian személyes pecsétje van. A személyes pecsétje, méltóságos uram. Ezen pedig Barthanes herceg személyes pecsétje, és ő az ország második leghatalmasabb főura, a király után. Ha ezeket is elégeti, olyan nagy hatalmú ellenségeket szerez, hogy keresve sem találhatna rosszabbakat. Eddig is csak azért működött, hogy mindet elégette, mert a többi ház egyelőre vár, hogy mire készülhet, és azt hiszik, biztos nagyon erős szövetségesei lehetnek, ha kockáztatni meri, hogy megsérti őket. Na de Barthanes herceg... és a király! Ha őket megsérti, ők biztosan nem hagyják válasz nélkül.

Rand végiggereblyézte a haját az ujjaival.

– Na és ha mindkettőt elutasítom?

– Az nem megy, méltóságos uram. Mostanra már minden egyes ház küldött meghívót. Ha ezeket sem fogadja el... hát, ha más nem, valamelyik ház könnyen úgy dönthet, hogy ha sem a királlyal, sem Barthanes herceggel nincs szövetségben, akkor nyugodtan megtorolhatják a sértést, hogy elégette a meghívójukat. És úgy hallottam, a cairhieni nemesi házak újabban orgyilkosokat alkalmaznak. Egy tőrdöfés az utcán... egy nyílvessző valamelyik háztetőről... méreg a borába...

– Mindkettőt is elfogadhatod – tanácsolta Loial. – Tudom, hogy nem szeretnéd, de még érdekes is lehet. Eltölthetsz egy estét valamelyik úr kastélyában, vagy akár a királyi palotában is. Nincs mitől tartanod. Hiszen a shienariak is hittek benned.

Rand elfintorodott. Tisztában volt vele, hogy a shienariak puszta véletlen folytán hitték nemesnek. Véletlen névhasonlóság, a szolgák közt terjedő pletyka, amit aztán Moiraine és az amyrlin szándékosan tápláltak. De igaz, Selene is elhitte. Lehet, hogy valamelyik estélyen ő is ott lesz.

Hurin azonban vadul rázta a fejét.

– Építő, nem ismered te a Daes Dae'mart olyan jól, mint hinnéd. Különösen azt nem, ahogy Cairhienben játsszák, főleg mostanában. A legtöbb háznál nem számítana. Még amikor komolyan egymás vesztére törnek, a nyilvánosság felé akkor is úgy tesznek, mintha a legnagyobb egyetértésben lennének. De ez a két ház más. Azelőtt a Damodredeké volt a trón, amíg Laman el nem vesztette. És szeretnék visszaszerezni. A király szívesen eltaposná őket, ha nem lennének majdnem olyan erősek, mint ő maga. Esküdt ellenségei egymásnak. Ha a méltóságos úr mindkettőt elfogadja, mindkét ház biztos lesz benne, hogy a másikkal szűrte össze a levet, és a vesztükre tör. Nyomban a tőrhöz vagy a méreghez fognak nyúlni, még azt se várják meg, hogy elmenjen hozzájuk.

– És, gondolom – morogta Rand –, ha csak az egyiket fogadom el, a másik párt azt hiszi majd, hogy azzal a házzal szövetkeztem. – Hurin bólintott. – És lehet, hogy akkor is megpróbálnak megölni, hogy megakadályozzák a tervet, aminek a része lehetek. – Hurin megint bólintott. – Akkor van valami ötleted, hogy hogyan érhetném el, hogy egyikük se akarjon megölni? – Hurin megrázta a fejét. – Bár ne égettem volna el azt az első kettőt!

– Így van, méltóságos uram. De olyan sokat az sem számított volna szerintem. Akárkinek a meghívását fogadja vagy utasítja el, ezek a cairhieniek úgyis mindenfélére következtetnek belőle.

Rand kinyújtotta a kezét. Hurin átadta a két lepecsételt pergament. Az egyik pecsétjén nem a Damodred-ház fája és koronája díszelgett, hanem Barthanes saját jele, a rohamozó vaddisznó. A másikon Galldrian szarvasbikája. Személyes címerek. Úgy látszik, a legmagasabb körök érdeklődését keltette fel pusztán azzal, hogy nem tett semmit.

– Ezek mind bolondok – mondta. Közben vadul törte a fejét, hátha talál valamilyen kiutat.

– Azok, méltóságos uram.

– Megmutatom magam a nagyteremben, ezekkel a kezemben – mondta merengve. Ami a teremben történik, arról estére tíz ház tudni fog, másnap reggelre pedig az összes. – Nem töröm fel a pecséteket, így mindenki tudni fogja, hogy még egyikre sem válaszoltam. Amíg arra várnak, hogy melyik utat választom, talán kihúzhatom még néhány napig. Ingtar most már biztos hamarosan megérkezik. Nagyon remélem.

– Na ez igazi cairhieni ötlet, méltóságos uram – vigyorgott Hurin.

Rand savanyú arccal nézett rá, majd a zsebébe dugta a pergameneket, Selene levele mellé.

– Menjünk, Loial. Talán már meg is jött Ingtar.

Mikor beléptek a nagyterembe, senki nem nézett rájuk. Cuale vadul fényesített egy ezüsttálcát, mintha az élete múlna rajta, hogy kellően csillogjon. A pincérlányok fel-alá siettek az asztalok között, tudomást sem vettek kettőjük létezéséről. A vendégek egytől egyig a korsójukba bámultak, mintha a hatalom titkai rejtőznének az italuk mélyén. Mindenki hallgatott.

Egy pillanatig csak álldogált, majd előhúzta a két meghívót a zsebéből. Jól megnézte a pecséteket, aztán visszadugta őket. Mikor hirtelen a kijárat felé indult, Cuale összerezzent. Még be sem csukódott mögötte az ajtó, hallotta, hogy bent zsongva újrakezdődik a beszélgetés.

Olyan gyorsan indult meg az utcán, hogy Loialnak nem kellett rövidebbre fognia a lépteit, hogy meg ne előzze.

– Ki kell találnunk, hogyan juthatunk ki a városból – mondta az ogiernek. – Ez a trükk a meghívásokkal nem hinném, hogy két-három napnál hosszabb időre beválna. Utána mindenképpen el kell mennünk, még ha Ingtar nem is jön meg addigra.

– Egyetértek.

– Na de hogyan?

Loial számolni kezdett vastag ujjain.

– Fain itt van valahol a közelben, a városon kívül, különben nem lettek volna trallokok Kapuntúlban. Ha elhagyjuk a várost, amint látótávolságon kívül érünk, meg fognak támadni. Ha kereskedőkaravánnal megyünk, akkor is. – A kereskedőknek nemigen szokott öt-hat testőrnél nagyobb kísérete lenni, azok pedig valószínűleg egyszerűen elszaladnának, amint meglátnának egy trallokot. Ha legalább azt tudnánk, hány trallokja van Fainnek, és hány árnybarátja. Végül is egy jó párat levágtál már. – Nem említette a trallokot, amit ő maga ölt meg, de komor tekintetéből, arcába lógó hosszú szemöldökszőreiből sejteni lehetett, hogy azon jár az esze.

– Nem számít, hányan vannak. Tíz pont olyan rossz, mint száz. Ha tíz trallok támadna ránk, azt már nem hiszem, hogy élve megúsznánk. – Igyekezett nem is gondolni az egyetlen módszerre, amivel talán el tudna bánni tíz trallokkal is. Végül is, amikor Loialnak akart segíteni, nem is működött.

– Szerintem sem. Igaz, szerintem nincs pénzünk túl messzire utazni, de esetleg megpróbálhatnánk elérni a kapuntúli kikötőt... bár Fain valószínűleg azt is figyelteti árnybarátokkal. Ha attól tartana, hogy hajóra akarunk szállni, szerintem nem törődne vele többet, hogy meglátják-e a trallokjait vagy sem. Még ha ki is tudnánk törni közülük valahogy, magyarázatot kéne adnunk a városi őrségnek. Ők meg persze nem hinnék el, hogy nem tudjuk kinyitni a ládát, úgyhogy...

– Semmiképp nem engedjük, hogy egyetlen cairhieni is meglássa a ládát.

Az ogier bólintott.

– És a városi kikötő sem jó. – Cairhien kikötőjét a gabonaszállító bárkáknak és a nemes urak és hölgyeik sétahajói részére tartották fenn. Oda nem lehetett engedély nélkül belépni. A fal tetejéről ugyan rá lehetett látni, de egy akkora ugrástól még Loial is kitörné a nyakát. Nem, a városfal túl magas. Az ogier hüvelykujja megrezdült, mint ha épp be akarná venni a felsorolásba ezt az akadályt is. – Hát, azt hiszem, kár, hogy nem tudunk eljutni Stedding Tsofuig. A trallokok soha nem teszik be a lábukat egy steddingbe. Csak hát szerintem el sem érnénk odáig, már előbb megtámadnának.

Rand nem felelt. Elérték a nagy őrházat, ami közvetlenül az előtt a kapu előtt állt, amin át Cairhienbe érkeztek. A kapu mögött Kapuntúl forgataga. Két őr figyelte őket. Mintha kint egy valaha elegáns, de most már piszkos és rongyos shienari ruhákba öltözött ember hirtelen a tömegbe húzódott volna a láttára. De nem lehetett benne biztos. Ahhoz túlságosan is sokan jártak kint, túl sok ország ruháiban, és mindenki sietett. Felment az őrházba vezető lépcsőkön, elhaladt az ajtó két oldalán álló egy-egy mellvértes őr között.

A nagy előszobában kemény fapadok álltak a várakozók számára. Ezek nagyrészt a szegényebb közemberek dísztelen, sötét színű ruháit viselték. Türelmesen, szerényen vártak a sorukra. Akadt köztük néhány kapuntúli is, ezeket kopott, de élénk színű öltözékükről lehetett megismerni. Bizonyára arra szeretnének engedélyt kapni, hogy a belvárosban keressenek munkát.

Rand egyenesen a szoba végén álló hosszú asztalhoz ment. Egyetlen ember ült csak mögötte, az sem katona. Zekéjét egyetlen zöld csík keresztezte. Kissé túlsúlyos volt, a bőre feszes. Egy darabig ide-oda rakosgatta a papírokat az asztalon, és kétszer is áthelyezte a tintatartót, mielőtt végre fölnézett Randre és Loialra, arcán hamis mosollyal.

– Miben segíthetek, méltóságos uram?

– Ugyanabban, amiben már tegnap is reménykedtem, hogy segíteni fog – mondta Rand. Türelmesebben beszélt, mint ahogy érezte magát. – És tegnapelőtt, meg azelőtt. Megérkezett már Ingtar úr?

– Ingtar úr, méltóságos uram?

Rand mély levegőt vett, majd lassan kifújta.

– Igen. Ingtar úr a Shinowa házból, Shienarból. Pontosan ugyanaz, aki után mindennap érdeklődtem, amióta csak ideérkeztem.

– Senki ilyen nevű nem lépett a városba, méltóságos uram.

– Biztos benne? Nem kéne legalább megnéznie a listát?

– Méltóságos uram, az őrházak a Cairhienbe érkező külföldiek listáját minden napkeltekor és napnyugtakor kicserélik egymás között, és én rögtön át is nézem őket, amint elém kerülnek. Egy ideje egyáltalán nem jött a városba semmilyen shienari úr.

– És Selene úrhölgy? Mielőtt megint megkérdezné, nem, nem tudom, milyen házhoz tartozik. De a nevét megadtam, és legalább háromszor gondosan leírtam a kinézetét. Ennyi nem elég?

A hivatalnok széttárta a karját.

– Sajnálom, méltóságos uram. Így, a háza nélkül, nagyon nehéz – mondta. Arcán nyájas mosoly. Rand már abban sem volt biztos, hogy ha tudná is, elárulná-e.

Ekkor a szeme sarkából mozgást pillantott meg az egyik, az asztal mögött nyíló ajtóban. Valaki már éppen ki akart volna lépni az előszobába, de gyorsan visszafordult.

– Talán Caldevwin kapitány többet tudna segíteni – közölte a hivatalnokkal.

– Caldevwin kapitány, méltóságos uram?

– Épp most láttam maga mögött.

– Sajnálom, méltóságos uram. Ha lenne Caldevwin nevű kapitány az őrházban, tudnék róla.

Rand csak nézett rá, míg Loial meg nem érintette a vállát.

– Azt hiszem, jobb, ha megyünk – mondta az ogier.

– Köszönöm a segítségét – mondta Rand erőltetett nyugalommal. – Holnap visszajövök.

– Örömmel teszem meg, amit tehetek – mondta a hivatalnok, arcán szokásos hamis mosolyával.

Olyan gyorsan rontott ki az őrházból, hogy Loialnak meg kellett szaporáznia a lépteit, mire utolérte az utcán.

– Ugye tudod, hogy hazudott? – kérdezte az ogiertől. Nem lassított, inkább továbbra is sietett, mintha abban bízna, egy kis testmozgással kiadhatja magából a mérgét. – Caldevwin ott volt. Lehet, hogy a többivel kapcsolatban sem mondott igazat. Ingtar talán már meg is jött, és minket keres. Lefogadom, Selene-t is ismeri.

– Lehetséges. A Daes Dae'mar...

– Fény, már hallani sem bírok a Nagy Játékról. Belefáradtam. Én nem akarok játszani. Nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzá. – Loial csak gyalogolt mellette, nem szólt egy szót sem. – Tudom, tudom – mondta végül Rand –, azt hiszik, nemes vagyok, és Cairhienben még a külföldi urak is a Játék részévé lesznek. Bár soha ne vettem volna föl ezt a zekét. – Moiraine, gondolta keserűen. Még mindig bajt tud hozni rám. Aztán, szinte azonnal, ha vonakodva is, de beismerte maga előtt, hogy a mostani gondjaikért nemigen hibáztathatja a nőt. Mindig volt valami oka, hogy másnak tettesse magát, mint ami. Először, hogy lelket verjen Hurinba, aztán, hogy jó színben tűnjön fel Selene előtt. A lány után pedig már egyszerűen nem volt visszaút. Lelassított, majd megállt.

– Mikor Moiraine elengedett, azt hittem, újra egyszerű lesz minden. Még akkor is, ha a Kürtöt kell üldözni, még... minden mással együtt is, azt hittem, egyszerű lesz minden, mint régen. – Annak ellenére, hogy a saidin ott áll lesben a fejedben? – Fény, mit meg nem adnék, ha újra egyszerű lenne minden.

– Ta'verenek – kezdte Loial.

– Na, erről sem akarok többet hallani – megint úgy felgyorsított, mint az előbb. – Én csak annyit szeretnék, hogy visszaadhassam végre a tőrt Matnek, a Kürtöt pedig Ingtarnak. – És aztán? Azután már nyugodtan megőrülhetek? Vagy meghalhatok? Ha meghalok, mielőtt megőrülnék, legalább senki másnak nem lesz bántódása miattam. De meghalni sem akarok. Lan mondhat, amit akar „a kard hüvelybe tételéről”, én csak egy juhász vagyok, nem őrző. – Ha legalább meg tudnám állni, hogy sose érintsem – dünnyögte –, akkor talán... Owynnak majdnem sikerült.

– Tessék, Rand? Nem hallottam.

– Semmi – felelte a fiú fáradtan. – Bár ideérne Ingtar. És Mat, meg Perrin.

Egy ideig csendben gyalogoltak. Rand a gondolataiba merült. Thom unokaöccse majdnem három évig bírta, oly módon, hogy csak akkor fókuszált, amikor úgy gondolta, muszáj. Ha Owynnak sikerült korlátoznia, hányszor használja a Hatalmat, bizonyára lehetséges egyáltalán nem használni is, bármennyire csábító legyen a saidin.

– Nézd csak – mondta Loial. – Ott előttünk tűz van.

Rand lerázta magáról a kellemetlen gondolatokat, és komoran a város felé nézett. Vastag fekete füstoszlop gomolygott a háztetők fölött. Nem látta, pontosan honnan jön, de túlságosan is közel volt a fogadóhoz.

– Árnybarátok – mondta a füstre meredve. – A trallokok nem tudnak csak úgy a falakon belülre jönni anélkül, hogy észrevennék őket, de az árnybarátok... Hurin! – Futásnak eredt. Loial könnyedén lépést tartott vele.

Minél közelebb értek, annál biztosabb lett a dolog. Végül befordultak az utolsó sarkon, a domboldal kőfalak övezte teraszai között, és ott volt előttük a Sárkányfal Védelmezője. A felső ablakokból ömlött a füst, a tetőn lángnyelvek törtek át. A közelében tömeg verődött össze. Néhányan az utcára hordták a bútorokat. Cuale kiabálva és ugrándozva irányította őket. Két sorban adogatták befelé és kifelé az emberek a vödröket egy utcai kúttól a fogadó belsejéig, kézről kézre. De legtöbben csak álltak és bámészkodtak. Épp újabb lángoszlop csapott ki a palatetőn, mire az emberek hangos aaaaaaaah-t hallattak.

Rand a fogadóshoz törtetett a tömegen keresztül.

– Hol van Hurin?

– Óvatosan azzal az asztallal! – kiáltotta a fogadós. – Meg ne karcoljátok! – Randre nézett. Pislogni kezdett. Arcát koromfoltok borították. – Igen, méltóságos uram? Kicsoda? Hogy a szolgája? Nem emlékszem, hogy láttam volna. Bizonyára kiment a városba. Le ne ejtsétek azokat a gyertyatartókat, bolondok! Ezüstből vannak! – Azzal eltáncolt tőle, hogy tovább nyaggathassa a holmiját kihordó embereket.

– Hurin biztos nem ment volna ki a városba csak úgy – mondta Loial. – Nem hagyta volna itt a... – Körülnézett, inkább kimondatlanul hagyta. Némelyik bámészkodó őt legalább annyira érdekesnek találta, mint a tüzet.

– Tudom – mondta Rand, azzal meglódult, és beszaladt a fogadóba. A nagytermen nem is látszott, hogy a fogadó égne. Eltekintve persze a lépcsőn is fölvezető kettős sortól, a kézről kézre adott vödröktől, és a bútorokat mentő munkásoktól. Füst azonban épp csak annyi szállongott, mintha odaégett volna valami a konyhában. Ahogy azonban fölfelé haladt a lépcsőn, egyre sűrűbb lett. Köhögve futott tovább.

A két sor valamivel a második forduló előtt véget ért, az emberek a lépcsőről zúdították a vödrök tartalmát a füsttel teli folyosóra. A fekete, gomolygó füstfelhőben vörösen világítottak a falakat nyaldosó lángnyelvek.

Az egyik ember megragadta a karját.

– Nem mehet föl, méltóságos uram. Ott már minden elveszett. Ogier, beszéld le.

Rand csak most vette észre, hogy Loial követte.

– Menj vissza, Loial. Én kihozom Hurint.

– Nem bírod el egyszerre őt is meg a ládát is. Különben is – vonta meg a vállát az ogier –, a könyveimet sem szeretném a tűzben hagyni.

– Akkor hajolj le. Maradj a füst alatt. – Rand négykézlábra ereszkedett a lépcsőn, úgy tette meg a hátralévő utat. A padló közelében tisztább volt a levegő. Így is megköhögtette, de legalább be tudta lélegezni. De még a levegő is izzóan forrónak tetszett. Kitátott szájjal lélegzett, az orrán már nem jutott elég oxigénhez. A nyelvét hamarosan olyan száraznak érezte, mint egy darab taplót.

A vízből, amit a tűzoltók a folyosóra locsoltak, rá is jutott. Bőrig ázott. Hűsítő érzés volt, de csak egy pillanatra. Szinte rögtön visszatért a hőség. Elszántan mászott tovább. Mögüle folyamatosan köhögés hallatszott, csak ebből tudta, hogy az ogier még követi.

A folyosó egyik falát szinte teljesen elborították már a lángok, a közelében már a padlóból is vékony füstcsíkok csatlakoztak a feje fölött hömpölygő felhőhöz. Örült, hogy nem látja, afölött mi a helyzet. A felülről hallatszó folyamatos baljós recsegés épp eleget elárult.

Hurin szobájának ajtaja még nem gyulladt meg, de így is olyan forró volt, hogy kétszer kellet próbálkoznia, mire sikerült belöknie. Az első dolog, ami a szemébe ötlött, Hurin földön heverő teste volt. Gyorsan odamászott hozzá, felültette. A szaglász halántékán szilványi púp éktelenkedett.

Hurin kinyitotta a szemét, kábán nézett maga elé.

– Rand úr? – mormolta erőtlen hangon. – Kopogtak... azt hittem, megint meghí... – Felakadtak a szemei. Rand megtapintotta a mellkasát. Végtelen megkönnyebbüléssel nyugtázta, hogy van szívverése.

– Rand... – köhögte Loial. Az ágy mellett térdelt. Felhajtotta a pokrócot. Csak az üres padló látszott. A láda nem volt ott.

A füstfelhő fölött megreccsent a mennyezet, égő fadarabok hullottak a padlóra.

– Fogd a könyveidet. Én majd hozom Hurint. Siess. – Nekiállt a vállára emelni az ernyedten lógó szaglászt, de Loial elvette tőle a férfit.

– A könyvek sajnos el kell égjenek. Négykézláb nem tudnád vinni, ha meg felállsz, nem jutsz el a lépcsőig – mondta, azzal saját széles hátára fektette a shienarit. Annak mindkét oldalt lelógott róla keze-lába. A mennyezet hangosan megroppant. – Sietnünk kell.

– Menj csak. Menj te elöl.

Az ogier kimászott a folyosóra. Rand utána indult, de hirtelen megtorpant, visszanézett a saját szobájába vezető összekötő ajtó felé. A zászló ott maradt. A Sárkány lobogója. Hadd égjen csak el, gondolta, de rögtön válaszolt is egy hang az elméjében. Szinte mintha Moiraine szólalt volna meg benne. Az életed múlhat rajta. Még most is a saját céljaira akar használni. Az életem múlhat rajta. Az aes sedai-ok sosem hazudnak.

Dühödten felnyögött, majd keresztülgurult a padlón, és berúgta az ajtót.

A szobája lángolt. Az ágy máglyává változott, már a padlót is vörös tűzcsíkok keresztezték. Itt nem lehet négykézláb mászkálni. Talpra ugrott, görnyedten beszaladt. Kalapácsként sújtott le rá az izzó hőség. Fuldokolva köhögött. Nedves zekéje gőzölgött. A ruhásszekrény egyik fele már égett. Feltépte az ajtaját. Bent ott hevertek a nyeregtáskái, sértetlenül. Az egyik oldaltáska Lews Therin Telamon zászlajától duzzadt. Ott volt a fa furulyatok is. Egy pillanatig habozott. Még hagyhatnám itt égni.

A feje fölött felnyögött a mennyezet. Villámgyorsan megragadta a nyeregtáskát és a furulyatokot, azzal kivetődött az ajtón. Térdre érkezett. Égő gerendák zuhantak arra helyre, ahol az előbb állt. Csomagjait maga után húzva kimászott a folyosóra. Újabb lehulló gerendáktól remegett a padló.

Mire a lépcsőhöz ért, már nem voltak ott a tűzoltók. Szaporán, félig csúszva, félig zuhanva mászott le a következő fordulóig. Ott feltápászkodott, és kirohant az időközben kiürült épületből. A bámészkodók elhűlten nézték fekete arcát, kormos ruháját, ő azonban nem törődött velük, odatámolygott Loialhoz, aki az utca túloldalán egy házfalhoz támasztotta Hurint. A szaglász arcát egy, a csődületből kivált nő törölgette egy rongydarabbal. A szemei még mindig csukva voltak, nehezen lélegzett.

– Van a közelben javasasszony? – kérdezte. – Segítségre van szüksége. – A nő értetlenül nézett rá, mire megpróbálta eszébe idézni, milyen néven hallotta még nevezni a gyógyítókat, akiket a Folyóközben javasasszonynak hívtak. – Egy Bölcs asszony? Egy nő, akit valamilyen Anyának vagy minek hívnak? Aki ért a füvekhez meg a gyógyításhoz?

– Látó vagyok, ha arra gondol – felelte a nő –, de itt most legfeljebb annyit tudok tenni, hogy csökkentem a fájdalmait. Valami megsérült a fejében, attól félek.

– Rand! Hát te vagy az!

Meglepetten nézett fel. Mat közeledett felé a tömegben. A lovát maga után vezette, íja a hátán. Egy sápadt, megviselt arcú Mat, de akkor is ő, a barátja, teljes valójában, vigyorogva – még ha kissé erőtlenül is. Mögötte ott jött Perrin is, sárga szeme világított a lángok fényében, aminek köszönhetően legalább annyian nézték, mint a tüzet. És Ingtar. Épp most szállt le a lováról, páncél helyett magas gallérú zekében. Kardja markolata azonban most is ott volt a válla mögött.

Rand megborzongott.

– Késő – közölte velük. – Elkéstetek.

Azzal leült a földre, és kitört belőle a kacagás.

Harmincegyedik fejezet

Forró nyomon

Nem tudta, hogy Verin is ott van, amíg az aes sedai a keze közé nem fogta az arcát. Egy pillanatra aggodalmat látott a nő szemében, talán mintha még félelmet is, de aztán mintha hideg vizet zúdítottak volna a nyakába. Persze nem víz volt, csak hideg hullám futott végig a testén. Összerázkódott, abbahagyta a nevetést. A nő otthagyta, Hurinhoz lépett. A Látó minden mozdulatát figyelte. Rand is. Mit keres ez itt? Na persze, mintha nem tudnám.

– Hova lettél? – kérdezte felháborodottan Mat. – Egyszerűen nyomotok veszett, most meg itt vagytok Cairhienben, és előbb értetek ide, mint mi. Loial, mondd már! – Az ogier megvonta a vállát. A tömeget figyelte, remegő füllel. A bámészkodók fele elfordult a tűztől, inkább az újonnan jötteket nézte. Néhányan közelebb húzódtak, hogy hallják, mit beszélnek.

Rand elfogadta Perrin kinyújtott kezét. A kovácslegény felsegítette.

– Hogy találtátok meg a fogadót? – Verinre pillantott, aki éppen Hurin előtt térdelt, a szaglász fejére tett kézzel. – Ő?

– Úgy is mondhatjuk – felelte Perrin. – Az őrök a kapunál a nevünket kérdezték. Egy fickó, aki épp kilépett az őrházból, Ingtar neve hallatán összerezzent. Ugyan azt állította, sosem hallotta még, de hiába próbált ártatlanul mosolyogni, csak úgy ordított az arcáról, hogy hazudik.

– Azt hiszem, ismerem az illetőt – mondta Rand. – Állandóan úgy mosolyog.

– Verin megmutatta neki a gyűrűjét – szólt közbe Mat – és a fülébe súgott valamit. – Betegnek látszott, lázrózsás arcán feszült a bőr, és a hangja is gyenge volt, de azért vigyorgott. Rand eddig sosem vette észre az arccsontjait. Most kiálltak. – Nem hallottam, mit mondott, de úgy nézett ki, mint aki nem tudja eldönteni, a szeme ugorjon-e ki, vagy inkább a nyelvét nyelje le. Hirtelen maga lett a megtestesült segítőkészség. Bevallotta, hogy már vársz ránk egy ideje, és azt is megmondta, hol szálltatok meg. Felajánlotta, hogy maga vezet ide minket, de láthatóan nagyon megkönnyebbült, amikor Verin elutasította. – Felhorkant. – „Az al'Thor házbeli Rand úr”.

– Hosszú lenne most elmagyarázni. Hol van Uno és a többiek? Szükségünk lesz rájuk.

– Kapuntúlban – Mat homlokráncolva nézett rá. Aztán lassan, elgondolkozva folytatta. – Uno azt mondta, inkább ott maradnának, nem jönnek be a falon belülre. Amit eddig láttam, én is szívesebben lennék velük. Miért lesz szükségünk rájuk? Csak nem megtaláltad a... Megtaláltad?

Rand hirtelen rájött, hogy ezt a pillanatot szerette volna leginkább elkerülni. Mély levegőt vett, a barátja szemébe nézett.

– Az a helyzet, hogy nálam volt a tőr, de el is veszítettem. Az árnybarátok visszaszerezték. – A hallgatózó cairhieniek levegőért kapkodtak, de ő nem törődött velük. Játsszák csak tovább a Nagy Játékukat, ha akarják. Ingtar végre megjött, úgyhogy őt a továbbiakban nem érdekli a dolog. – De még nem juthattak messzire.

A shienari nemes eddig hallgatott, de most odalépett hozzá, megragadta a karját.

– Nálad volt? És a... – végignézett a bámészkodókon – és a másik dolog?

– Azt is visszaszerezték – felelte ő halkan. Ingtar a tenyerébe öklözött, majd elfordult. Néhány cairhieni visszahőkölt az arckifejezése láttán.

Mat az ajkát rágta. Megrázta a fejét.

– Nem tudtam, hogy megkerült, úgyhogy nem érzem úgy, mintha megint elveszett volna. Egyszerűen csak még mindig nincs meg. – Egyértelműen a tőrről beszélt, nem Valere kürtjéről. – Majd megtaláljuk megint. Most már két szaglászunk is van. Perrin is az. Egész Kapuntúlig ő követte a nyomot, miután te, Hurin és Loial eltűntetek. Én azt hittem, talán egyszerűen csak elszöktél... tudod, mire gondolok. Tényleg, hová lettetek? Még mindig nem értem, hogy előztetek meg minket ennyire. Az a fickó azt mondta, napok óta itt vagytok.

Rand Perrinre pillantott – hogy szaglász lenne? – és találkozott a pillantásuk, ugyanis a kovácslegény meg őt nézte. Mintha mormolt volna valamit. Árnyékölő? Biztos rosszul hallottam. Perrin sárga szeme egy ideig az övére szegeződött. A tekintete titkokat látszott rejteni. Vele kapcsolatos titkokat. Elfordította a fejét. Csak képzelődtem. Nem őrültem meg. Még nem.

Verin épp talpra segítette a még kissé remegő lábú Hurint.

– Jól vagyok, csak kicsit olyan könnyűnek érzem magam – mondta a szaglász. – Meg fáradt is vagyok, de... – Elakadt a szava. Úgy tűnt, csak most jön rá igazából, kihez beszél, és hogy mi történt tulajdonképpen.

– Néhány óráig még fáradt leszel – közölte vele a nő. – Ha ilyen gyorsan kell meggyógyítania magát, az bizony kimeríti a testet.

A cairhieni Látó felállt.

– Aes sedai? – kérdezte. Verin biccentett, mire a nő szertartásosan pukedlizett előtte.

Az eddig némán figyelő tömegen most mormolás futott végig. „Aes sedai” – hallatszott a zúgás innen-onnan. Hangjukból a legváltozatosabb érzelmek csendültek ki, a félelemtől a dühödt felháborodásig. Most már mindenki őket figyelte – még Cuale sem törődött a saját égő fogadójával – ezért Rand úgy döntött, nem árt egy kis óvatosság.

– Vettetek már ki szobákat? – kérdezte. – Beszélnünk kell, de itt nem lehet.

– Jó ötlet – mondta Verin. – Mikor utoljára itt jártam, a Nagy Fában szálltam meg. Odamegyünk.

Loial elment a lovaikért – a fogadó teteje most már teljesen beomlott, az istállók viszont érintetlenek maradtak – és hamarosan elindultak a Nagy Fa felé. Mind lóháton ültek, Loial kivételével, aki kijelentette, visszaszokott a gyaloglásra. Perrin egy málháslovat is vezetett.

– Hurin – mondta Rand. – Mennyi idő kell, míg újra követni tudod a nyomukat? Menni fog egyáltalán? Azokét, akik leütöttek és felgyújtották a házat? Biztos hagytak nyomot, nem?

– Most még követni tudom, méltóságos uram. Éreztem is a nyomukat a fogadó előtt. De nem sokáig fog megmaradni. Nem trallokok voltak, és nem is öltek meg senkit. Egyszerű emberek voltak. Persze árnybarátok, gondolom, de ezt szagból nem mindig lehet megállapítani. Talán egy napunk van, mielőtt elhalványulna.

– Szerintem ők sem tudják kinyitni a ládát – mondta Loial. – Különben csak a Kürtöt vitték volna el. Sokkal egyszerűbb lett volna, mint az egész ládát.

Rand bólintott.

– Biztos szekérre rakták, vagy lóra. Amint kijutottak Kapuntúlból, nyilván csatlakoznak a trallokokhoz. Onnantól pedig már könnyen követni tudod majd a nyomot.

– Igen, méltóságos uram.

– Akkor először is kipihened magad – szögezte le. A szaglász most már jobban nézett ki, de még mindig görnyedt háttal lovagolt, és az arcára kiült a fáradtság. – Legrosszabb esetben is csak néhány órányi előnyük lesz. Ha jól meghajtjuk a lovainkat... – hirtelen észrevette, hogy a többiek mind őt nézik, Verin és Ingtar, Mat és Perrin. Rájött, mit csinál éppen. Elvörösödött. – Sajnálom, Ingtar. Azt hiszem, egyszerűen megszoktam, hogy én vezettem a csapatot, amíg külön voltunk. Persze nem akarom átvenni a helyét.

Ingtar elgondolkozva bólintott.

– Moiraine jól választott, amikor megkérte Agelmar nagyurat, hogy téged tegyen meg a helyettesemnek. Sőt, talán jobb lett volna, ha az Amyrlin Trón mindjárt téged bíz meg. – Felnevetett. – Neked már legalább volt a kezedben a Kürt.

Ezek után némán lovagoltak tovább.

A Nagy Fa úgy hasonlított a Sárkányfal Védelmezőjére, mint egyik tojás a másikra. Magas, kocka alakú kőépület volt. Nagytermének falán sötét faburkolat és ezüst díszítések, a kandallópárkányon jókora, csillogóra fényesített óra. A fogadósnő akár Cuale húga is lehetett volna. Tiedra asszonyság hasonlóan terebélyes volt, ugyanúgy behízelgően mosolygott, és ugyanolyan fürkészően nézett rájuk. Ő is mintha titkos jelentéseket keresett volna minden szavuk mögött. Csakhogy Tiedra ismerte Verint, őt valóban barátságos mosollyal üdvözölte. Egyszer sem ejtette ugyan ki a száján, hogy aes sedai, de Rand biztos volt benne, hogy tudja.

A fogadósnő és egy csapat szolga átvette a lovaikat, majd segített nekik elhelyezkedni a szobáikban. Randnek itt is épp olyan szép és kényelmes szoba jutott, mint amelyik leégett. Őt azonban jobban érdekelte a nagy réz fürdőkád, amit két szolga cipelt be éppen az ajtón, és a forró víz, amit cselédlányok hordtak föl a konyhából, vödrökben. A mosdóállvány fölötti tükörbe pillantva fekete arc nézett vissza rá. Mintha faszénnel dörzsölte volna be. Zekéje vörös gyapjúanyagát is fekete foltok borították.

Levetkőzött, és a kádba mászott. Mosakodás közben a gondolataiba merült. Tehát itt van Verin. A három aes sedai közül az egyik, akiben megbízhat, hogy nem fogja megpróbálni maga megszelídíteni, vagy olyanok kezére adni, akik megteszik. Legalábbis úgy néz ki. Egy a három közül, akik szeretnék elhitetni vele, hogy ő az Újjászületett Sárkány; akik hamis Sárkányként akarják felhasználni. Moiraine rajta keresztül tart szemmel, rajta keresztül akar zsinóron rángatni. Csakhogy én elvágtam a zsinórokat.

Felhozták a nyeregtáskáit, és egy batyut a vezeték lóról, tiszta ruhákkal. Megtörölközött, kibontotta a batyut – és lemondóan sóhajtott. El is felejtette, hogy mindkét tartalék zekéje épp olyan díszes, mint az, amelyiket egy szék támlájára hajított, hogy a cselédek kitisztítsák. Némi habozás után a feketét választotta. Az jobban illett a hangulatához. A zeke magas gallérján ezüst gémek álltak, ujján ezüst vízesések zubogtak lefelé, éles sziklák között tajtékzott a víz.

Nekiállt kiüríteni a piros zeke zsebeit, átrakni a holmijait a feketébe, amikor a kezébe akadtak a pergamenek. A meghívókat szórakozottan zsebre vágta, Selene két levelét viszont megint elolvasta. Hogy is lehetett ilyen ostoba? Hiszen a lány egy nemesi ház ivadéka, ő meg csak egy juhász, akit aes sedai-ok próbálnak a saját céljaikra használni, ráadásul előbb-utóbb meg fog őrülni, hacsak, még hamarabb meg nem hal. Ennek ellenére már a kézírása láttán is elfogta a vágy a lány után. Szinte érezni vélte az illatát.

– Egyszerű juhász vagyok – közölte a levelekkel – nem nagy ember, és ha valakit feleségül vennék, az Egwene lenne, csakhogy ő aes sedai akar lenni, és különben is hogy vehetnék feleségül bárkit is, hogyan szerethetnék egy nőt is, amikor meg fogok őrülni, és akár meg is ölhetem?

De puszta szavakkal nem tudta elűzni Selene szépségének emlékét. Hiszen néha úgy nézett rá, hogy felforrt tőle a vére. Szinte úgy érezte, mintha ott lenne vele a szobában, mintha érezné a parfümje illatát. Olyannyira, hogy körbe is nézett. Aztán, látván, hogy egyedül van, elnevette magát.

– Képzelődöm. Mintha már kezdenék megbuggyanni – dünnyögte. Hirtelen elhatározással leemelte az ágy mellett álló lámpa búráját, meggyújtotta, és a lángba tartotta a leveleket. Kint vadul felsüvített a szél, befújt a zsaluk között. A láng hirtelen fellobbant, mindkét pergament elborította. Gyorsan a hideg kandallóba dobta őket, mielőtt megégette volna az ujját. Megvárta, míg az utolsó megfeketedett darabka is kialszik, azután felcsatolta a kardját, és elhagyta a szobát.

Verin kivett egy privát ebédlőt, ahol a sötét falakon sorakozó polcokon még több ezüst volt, mint a nagyteremben. Mat három kemény tojással zsonglőrködött, és igyekezett vidámnak tűnni. Ingtar homlokráncolva bámult a hideg kandallóba. Loialnak maradt még néhány Fal Dara-i könyv a zsebében, most azok közül olvasott egyet egy lámpa mellett.

Perrin az asztal fölé görnyedve ült, az asztallapon összekulcsolt kezeit tanulmányozta elmerülten. Az ő érzékeny orrának az egész szoba a fa falburkolat fényezésére használt viasztól szaglott. Ő volt az, gondolta. Rand az Árnyékölő. Fény, mi történik velünk? Mindannyiunkkal? Ökölbe szorította nagy, szögletes kézfejét. Ez a kéz kovácskalapácshoz való, nem fejszéhez.

Mikor Rand belépett, felnézett. A barátja elszántnak tűnt, mint aki már eldöntötte, mit fog tenni. Az aes sedai egy vele szemben álló, magas támlájú szék felé intett.

– Hogy van Hurin? – kérdezte Rand a nőt, majd odébb igazította a kardját, hogy le tudjon ülni. – Pihen?

– Ragaszkodott hozzá, hogy kimehessen – felelt Ingtar. – Mondtam neki, hogy kövesse a nyomot, de csak addig, amíg trallok szagot nem talál. Onnantól már holnap is továbbmehetünk. Vagy már ma éjszaka üldözőbe akarod venni őket?

– Ingtar, én tényleg nem akartam átvenni a parancsnokságot. Egyszerűen csak nem gondolkoztam – feszengett Rand.

De már nem olyan ideges, mint valaha lett volna, gondolta Perrin. Árnyékölő. Mind megváltoztunk. És egyre csak változunk.

Ingtar nem válaszolt, csak bámult tovább a fekete kandallóba.

– Van néhány dolog, ami nagyon érdekelne, Rand – szólalt meg halkan Verin. – Az egyik, hogy hogyan tűntél el nyomtalanul Ingtar táborából. A másik, hogy hogyan értél egy héttel előbb Cairhienbe, mint mi. A hivatalnok ezt többször is hangsúlyozta. Ahhoz pedig legalábbis repülnöd kellett.

Mat elvétette az egyik tojást. Az a padlóra esett és eltört. De oda sem nézett, Randet bámulta. Akárcsak Ingtar. Loial továbbra is olvasást tettetett, de az arca aggodalmas lett, bojtos füle felállt.

Perrin azon kapta magát, hogy ő is a barátjára mered.

– Hát nem repült, az biztos – mondta. – Nem úgy tűnik, mintha szárnyai lennének. Talán fontosabb mondanivalója is van most. – Verin figyelme most rá terelődött, ha csak egy pillanatra is. Állta a nő pillantását, de végül mégis ő volt az, aki először fordította el a fejét. Aes sedai. Fény, hogy lehettünk valaha is olyan bolondok, hogy egy aes sedai-t kövessünk? Rand is ránézett, ő pedig hálásan rávigyorgott. Már nem a régi Rand volt – úgy tűnt, belenőtt abba a cicomás zekéjébe, az már illett hozzá –, de akkor is ugyanaz a fiú volt, akivel együtt nőttek fel. Árnyékölő. Egy ember, akit a farkasok áhítatosan tisztelnek. Egy férfi, aki fókuszálni tud.

– Nem bánom – mondta Rand, azzal röviden elmesélte, ami hármukkal történt.

Perrin egyszer csak észrevette, hogy leesett az álla. Kapukövek. Másik világok, ahol a táj mintha mozgásban lenne. Hurin követte az árnybarátok leendő nyomát. És egy bajba jutott gyönyörű nő. Épp, mint egy mutatványos meséjében.

Mat halkan elfüttyentette magát.

– És ő hozott vissza? Az egyik ilyen... kővel?

Rand csak egy pillanatig habozott.

– Biztos ő kellett legyen. Szóval lényeg az, hogy így kerültünk annyival elétek. Mikor Fain megérkezett, Loiallal sikerült az éjszaka leple alatt visszalopnunk Valere Kürtjét, aztán továbblovagoltunk, mert úgy gondoltam, nem tudnánk megkerülni őket azután, hogy már fölhívtuk magunkra a figyelmet. Amellett tudtam, hogy Ingtar a nyomukban lesz, és hamarosan ti is megérkeztek Cairhienbe.

Árnyékölő. Rand ránézett, összehúzott szemmel. Perrin csak ekkor döbbent rá, hogy hangosan is kimondta a nevet. Ezek szerint azonban nem olyan hangosan, hogy más is meghallotta volna. Ugyanis senki más nem nézett felé. Rájött, legszívesebben mindent elmondana a barátjának a farkasokról. Hiszen tudom, ki vagy. Úgy igazságos, hogy te is tudd az én titkomat. Csakhogy Verin is jelen volt. A nő előtt nem akart belekezdeni.

– Érdekes – mondta az aes sedai elgondolkodó arccal. – Nagyon szívesen találkoznék ezzel a lánnyal. Ha használni tud egy Kapukövet... Már ez az elnevezés sem túl közismert. – Megrázta magát. – Nos, ezt hagyjuk meg máskorra. Egy magas lányt a cairhieni nemesi házak közt nem lesz nehéz megtalálni. Á, itt az ebéd.

Perrin már akkor megérezte a birkahús szagát, amikor az ajtó még ki sem nyílt. Tiedra asszonyság vezetésével egész menet érkezett. Minden egyes cseléd tálcát hozott. Összefutott a szájában a nyál, de nem a borsó, a tök, a répa, a káposzta vagy a forró, ropogós zsömlék illatától, hanem sokkal inkább a húsétól. Továbbra is ízlettek neki a zöldségek, de az utóbbi időben néha nyers húsról álmodozott. Zavarba ejtő volt azon kapni magát, hogy azt gondolja, a szép rózsaszín birkahús szeletek, amiket a fogadós éppen most vágott le, túlságosan is meg vannak sütve. Megmakacsolta magát, mindenből szedett a tányérjára. Igaz, húsból két adagot is.

Csendes étkezés volt, mindenki a gondolataiba merült. Perrinnek nézni is nehezére esett, ahogy Mat evett. Barátjának – lázrózsás arca ellenére – kitűnő volt az étvágya, ettől viszont, ahogy lapátolta magába az ételt, úgy nézett ki, mintha azért enne olyan elszántan, mert úgy érzi, ez az utolsó ebéde. Ezért inkább a tányérjára szögezte a szemét, és azt kívánta, bár soha ne hagyták volna el Emondmezőt.

Miután a cselédek letakarították az asztalt és távoztak, Verin ragaszkodott hozzá, hogy maradjanak együtt, amíg Hurin visszatér.

– Lehet, hogy olyasmit tudunk meg tőle, hogy rögtön indulnunk kell.

Mat megint zsonglőrködni kezdett, Loial pedig folytatta az olvasást.

Rand megkérdezte a fogadóst, van-e könyve. Az hamarosan a „Kósza Jain utazásai”-val tért vissza. Ezt Perrin is szerette. Érdekes kalandok voltak benne a Tengeri Népről, és utazások az Aiel pusztán túli földekre, ahonnan a selyem jön. De most nem volt kedve olvasni, így hát Ingtarral felállítottak egy kőjátéktáblát. A shienari agresszív, merész stílusban játszott. Ő a maga részéről mindig óvatos volt és defenzív, nemigen vállalt áldozatokat, de most ő is épp olyan vakmerően tette le a köveit, mint Ingtar. A legtöbb játék döntetlenre végződött, de sikerült pont annyit nyernie is, amennyit a nemes úrnak. A shienari kora estére, mire a szaglász visszaért, már egész másképp nézett rá, mint addig. Láthatóan nagyot nőtt a szemében.

Hurin vigyora egyszerre volt győzedelmes és hökkent.

– Megtaláltam őket, Ingtar úr, Rand úr. Egészen a fészkükig követtem őket.

– A fészkükig? – kérdezte élesen a nemes úr. – Úgy érted, valahol a közelben rejtőznek?

– Úgy van, Ingtar úr. Egész ódáig követtem azokat, akik elvették a Kürtöt, ott pedig már mindenütt trallokszag volt, bár rejtőzködtek, még ott sem merték mutatni magukat. Nem is csoda. – A szaglász mély levegőt vett. – A nagy udvarházban vannak, amit Barthanes herceg épp most építtetett fel. Nemrég fejeződött be az építkezés.

– Barthanes herceg! – tört ki Ingtar. – De hát ő... de ő... ő...

– A legmagasabb helyeken éppúgy vannak árnybarátok, mint a legalacsonyabbakon – mondta nyájasan Verin. – A hatalmasak legalább olyan gyakran adják az Árnyéknak a lelküket, mint a gyengék. – Ingtar komoran nézett, mintha erre gondolni sem akarna.

– Őrség is van – folytatta Hurin. – Húsz emberrel nem jutunk be, főleg, ha még ki is akarunk jutni élve. Százzal talán, de kettővel nagyobb az esély. Legalábbis szerintem, méltóságos uram.

– Na és a király? – kérdezte Mat. – Ha ez a Barthanes árnybarát, a király biztos segít nekünk.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy Galldrian Riatinnak pusztán a pletyka elég lenne, miszerint Barthanes árnybarát, hogy a herceg ellen vonuljon. Még örülne is az ürügynek – mondta fanyarul Verin. – Igaz, arról is meg vagyok győződve, hogy soha nem adná ki a kezéből Valere Kürtjét, ha egyszer megszerezte. Ünnepnapokon előhozná, hadd lássa a nép, milyen nagyszerű és hatalmas Cairhien, egyébként viszont még csak a közelébe sem engedne senkit.

Perrin döbbenten pislogott.

– Na de hát Valere Kürtjének ott kell lennie, amikor megvívják az Utolsó Csatát. Nem tarthatja csak úgy egyszerűen meg.

– A cairhienieket nem nagyon ismerem – közölte vele Ingtar –, de Galldrianról hallottam eleget. Nagy lakomát rendezne a tiszteletünkre, és köszönetet mondana, amiért ekkora dicsőséget hoztunk Cairhiennek. Megtömné a zsebünket arannyal, és mindenféle kitüntetésekkel halmozna el. De ha a Kürttel együtt próbálnánk távozni, szemrebbenés nélkül levágatná a fejünket, kitüntetések ide vagy oda.

Perrin a hajába túrt. Minél többet tudott meg a királyokról, annál kevésbé tetszettek neki.

– Na és a tőr? – kérdezte bátortalanul Mat. – Azt csak nem akarná magának, vagy igen? – Ingtar csúnyán nézett rá, mire feszengeni kezdett. – Tudom, hogy a Kürt nagyon fontos, de nem én fogom vívni az Utolsó Csatát. Az a tőr...

Verin a karosszéke karfájára tette a kezét.

– Az sem szabad, hogy Galldrian kezére jusson. Nem, inkább ki kell találnunk, hogyan jussunk Barthanes udvarházába. Ha megtaláljuk a Kürtöt, talán mindjárt vissza is tudjuk szerezni valahogy. Igen, Mat, és a tőrt is. Amint kitudódik, hogy egy aes sedai van a városban... nos, általában kerülöm az ilyesmit, de ha elejtem Tiedra előtt, hogy szeretném látni Barthanes új udvarházát, egy-két napon belül biztos kapok meghívót. Nem hinném, hogy különösebben nehéz lenne legalább néhányatokat magammal vinnem. Mi az, Hurin?

Amint kiejtette a száján, hogy „meghívó”, a szaglász idegesen toporogni kezdett.

– Rand úrnak már van. Barthanes hercegtől.

Perrin döbbenten Randre meredt. Nem ő volt az egyetlen. Rand szó nélkül előhúzta a zsebéből mindkét meghívót, és az aes sedai-nak adta őket.

Ingtar a nő mögé lépett, csodálkozva nézte a pecséteket a válla fölött.

– Barthanes és... Galldrian! Hogy jutottál ezekhez? Mit csináltál?

– Semmit. Nem csináltam a világon semmit. Egyszerűen csak küldték.

Ingtar hosszan kiengedte a levegőt. Mat leesett állal nézte.

– Tényleg. Egyszerűen csak küldték – bizonygatta Rand halkan. Volt benne valami büszkeség, amire Perrin nem emlékezett, hogy korábban is látott volna rajta. Úgy tekintett az aes sedai-ra és a shienari nemesre, mintha egyenrangúak lennének.

– Most már tényleg illik rád az a zeke – ingatta a fejét a kovácslegény. – Mind változunk.

– Rand úr az összes többit elégette – mondta Hurin. – Minden nap újak jöttek, de minden nap elégette. Ezeket persze már nem. Minden nap nagyobb hatalmú házak küldtek meghívót – mondta, hangjában meglehetős büszkeséggel.

– Az Idő Kereke úgy sző minket a Mintába, ahogy jónak látja – mondta Verin a pergamenekre szegezett pillantással. – De néha megadja nekünk, amire szükségünk van, és nem egyszer előbb, mint tudnánk, hogy kell.

Azzal nyugodtan összegyűrte a király meghívóját, és a kandallóba dobta. A pergamen a meggyújtatlan tűzifahalom tetején állt meg. Hüvelykjével feltörte a másik levél pecsétjét, és olvasni kezdett.

– Igen. Igen, ez nagyszerűen megteszi.

– De hát hogy mehetnék el? – kérdezte tőle Rand. – Rögtön tudni fogják, hogy nem vagyok nemes. Hisz csak egy juhász vagyok, paraszt. – Ingtar kétkedve nézett rá. – Az vagyok. Hiszen már mondtam. – A shienari megvonta a vállát. Nem úgy nézett ki, mint akit meggyőztek. Hurin viszont szemmel láthatóan egy szót sem hitt az egészből. Ő meg volt győződve, hogy Rand nemes.

A mindenit, gondolta Perrin, ha nem ismerném, én sem hinnék neki. Mat félrehajtott fejjel nézett Randre, homlokráncolva, mintha valami nagyon furcsát látna. Ő is észrevette.

– Menni fog, Rand – mondta a kovácslegény. – Menni fog.

– Majd én segítek – jelentette ki Verin. – Feltéve, ha nem mondod el mindenkinek, mi vagy. Az emberek azt látják, amit látni akarnak. Csak annyi a dolgod, hogy nézz a szemükbe, és beszélj határozottan. Ahogy velem is szoktál mostanában – tette hozzá fanyarul. Rand elvörösödött, de nem sütötte le a szemét. – Hogy mit mondasz, az nem számít. Ha egy kissé furcsán viselkedsz is, a külföldiséged számlájára írják. Az is segíthet valamit, ha visszaemlékszel, hogyan viselkedtél az amyrlin előtt. Ha olyan pimasz vagy, akkor is elhiszik, hogy nemes vagy, ha rongyokat viselsz.

Mat kuncogott. Rand feltette a kezét.

– Jól van. Megteszem. De továbbra is az a véleményem, hogy ha kinyitom a szám, öt percen belül tudni fogják, ki vagyok. Nos, akkor mikor?

– Barthanes öt különböző időpontot is ajánlott. Egyiket holnap este.

– Holnap este! – tört ki Ingtar. – Addigra ötven mérföldre juttathatják a Kürtöt a folyón, vagy...

– Uno és a katonák szemmel tarthatják az udvarházat – szakította félbe Verin. – Ha ki akarják juttatni a Kürtöt, könnyen a nyomukban maradhatunk. Akkor talán még egyszerűbb is lesz visszaszerezni, mint Barthanes falai közül.

– Hát, lehetséges – értett egyet kelletlenül a nemes. – Egyszerűen csak nem szívesen várok most, amikor már szinte a kezemben a Kürt. Meg kell szereznem. Muszáj!

Hurin furcsán nézett rá.

– De Ingtar úr, ezt így nem lehet. Ahogy lesz, úgy lesz, ahogy meg van írva, úgy... – a nemes bosszús tekintete láttán elhallgatott, de aztán még dünnyögve megjegyezte – Nem úgy megy az, hogy „muszáj”.

Ingtar felszegett fejjel fordult vissza Verinhez.

– Verin Sedai, a cairhieniek nagyon szigorúan veszik a protokollt. Ha Rand nem küld válaszlevelet, Barthanes úgy megsértődhet, hogy talán be sem enged minket, hiába van a kezünkben a meghívó. Ha viszont válaszol... nos, ha más nem is, Fain ismeri. Lehet, hogy azzal időben figyelmeztetnénk őket, és akár csapdát is állíthatnak nekünk.

– Majd meglepjük őket – a nő villanásnyi mosolya cseppet sem volt kellemes. – Amellett szerintem Barthanes mindenképpen fogadni akarja majd. Még ha árnybarát is, nem hinném, hogy föladta volna a trón visszaszerzésére szőtt terveit. Azt írja – fordult Randhez –, hogy érdeklődést mutattál a király egy beruházása iránt, de nem részletezi, mire gondol. Mire célozhat?

– Nem tudom. Semmit sem csináltam, amióta ideértünk. Illetve mégis. Talán a szoborra gondol. Áthaladtunk egy falun, ahol egy óriási szobrot ástak ki a földből. Azt mondták, a Legendák Korából való. A király Cairhienbe akarja hozatni, bár fogalmam sincs, hogyan tudnának egy akkora valamit elszállítani. De csak annyit tettem, hogy megkérdeztem, mi az.

– Mi is elhaladtunk mellette napközben, de nem álltunk meg kérdezősködni. – Verin az ölébe ejtette a meghívót. – Talán nem túl bölcs lépés Galldriantól, hogy újra a felszínre hozza. Nem mintha bármi konkrét veszélyt jelentene, de sosem okos dolog a Legendák Korából származó tárgyakkal játszani, főleg olyan valakinek, akinek fogalma sincs róla, mivel áll szemben.

– Miért, mi az?

– Egy sa'angreal. – Ezt úgy mondta, mintha az egésznek nem lenne valami nagy jelentősége, de Perrinnek hirtelen az az érzése támadt, hogy ezek ketten valami szótlan párbeszédbe kezdtek. Akár ha olyasmiket mondanának egymásnak, amit senki más nem hallhat. – Egy pár egyik fele. Ez a két legnagyobb, amit valaha is készítettek, legalábbis tudomásunk szerint. És furcsa egy páros ez. A másik ugyancsak a föld alatt van, Tremalking szigetén. Azt csak nő használhatja. Ezt pedig csak férfi. A Hatalom háborúja alatt készültek, fegyvernek, de ha van egyáltalán valami, ami szerencsésen alakult abban az időszakban, a Legendák Korának végén és a Világtörés alatt, az az volt, hogy a háború véget ért, mielőtt bevethették volna őket. A kettő együtt olyan erős lehet, hogy könnyedén újabb Világtörést okozhatnának, talán még súlyosabbat, mint az előző.

Perrin ökölbe szorította a kezét. Szándékosan nem nézett Randre, de a szeme sarkából így is látta, hogy a barátja összepréseli a száját. Bizonyára fél. Cseppet sem hibáztatta érte.

Ingtart szemmel láthatóan megrázta a dolog. Nem is csoda.

– Azt a dolgot el kellene ásni, amilyen mélyre csak lehet. Én még dombot is hordatnék fölé. Mi lett volna, ha Logain megtalálja? Vagy valamelyik másik nyomorult fickó, aki fókuszálni tud, netán egyenesen az Újjászületett Sárkánynak vallja magát? Verin Sedai, figyelmeztetnünk kell Galldriant, mekkora hibát követ el.

– Tessék? Ó, arra nincs szükség, azt hiszem. Egy új Világtöréshez együttesen kellene használni a kettőt. A Legendák Korában így mentek a dolgok. Ha egy férfi és egy nő együtt használta a Hatalmat, mindig tízszer olyan erősek voltak, mint külön-külön. Márpedig melyik aes sedai segítene ma egy férfinek fókuszálni? Igaz, egyetlen szobor is nagyon sokra képes, önmagában is, de nagyon kevés nőt ismerek, aki túl tudna élni akkora Hatalomfolyamot, amennyi a tremalkingin át áramolhat az emberbe. Ott van az amyrlin, természetesen, aztán Moiraine és Elaida. Rajtuk kívül talán még egy-két nővér. És három növendék. Ami pedig Logaint illeti, már az minden erejét felemésztené, hogy ne égesse hamuvá a Hatalom áradata. Képtelen lenne még irányítani is. Nem, nem hiszem, hogy aggódnunk kellene. Legalábbis addig nem, amíg színre nem lép az igazi Újjászületett Sárkány, akkor pedig amúgy is bőven lesz miért aggódni. Most jobb, ha csak azzal törődünk, hogy akkor mihez kezdünk, ha bejutottunk Barthanes udvarházába.

Igazából ez az egész Randnek szólt. Perrin biztos volt ebben. És – Mat nyugtalan pillantását látva – ő is. Még Loial is idegesen fészkelődött a székén. Ó, Fény, szegény Rand, gondolta a kovácslegény. Fény, ne hagyd, hogy kihasználjon ez a nő.

Rand olyan erővel szorította a kezét az asztalra, hogy elfehéredtek az ujjpercei, de a hangja magabiztos maradt. A szemét egész végig nem vette le az aes sedai-ról.

– Először is vissza kell szereznünk a Kürtöt és a tőrt. És azután vége. Vége.

Verin apró, titokzatos mosolya láttán Perrin megborzongott. Attól félt, Rand fele annyit sem tud, mint hiszi. Fele annyit sem.

Harminckettedik fejezet

Veszélyes szavak

Barthanes herceg udvarháza úgy nézett ki, mintha egy nagyra nőtt varangyos béka kuporogna a sötétben. Védőfalaival és számos melléképületével akkora területet foglalt el, mint egy erőd. Persze nem volt az, hiszen mindenfelé tágas ablakok nyíltak rajta, melyeken fény, nevetés és zene szűrődött ki az éjszakába. Rand figyelmét azonban az sem kerülte el, hogy a tornyokon és a tetőn őrök sétálgattak, amellett egyik ablak sem volt a föld közelében. Leszállt Vörösről, kisimította a zekéjét, megigazította a kardszíját. A többiek is mind kiszálltak a nyeregből a széles, fehér kőlépcső tövében, mely az udvarház jókora, faragványokkal dúsan díszített ajtajához vezetett.

Tíz shienariból állt a díszkíséretük, Uno vezetésével. A félszemű katona megvárta, míg Ingtar bólint; akkor maga is biccentett, és embereit a többi kíséret gyülekezőhelyére vitte, ahol sörrel látták el a testőröket, és egy nagy máglya fölött egész ökör is pirult.

A másik tíz shienarit hátrahagyták, Perrinnel együtt. Verin azt mondta, mindegyiküknek jó okának kell lennie, hogy ott legyen, márpedig Perrinnek nem vennék különleges hasznát ezen az éjszakán. Kíséretre szükség volt, hogy megfeleljenek a cairhieni elvárásoknak, de tíznél több ember már gyanús lett volna. Randnek ott kellett lennie, hisz ő kapta a meghívást. Ingtar azért ment, hogy nemesi rangjával növelje a csapat presztízsét, Loial pedig azért, mert a cairhieni nemesség felső köreiben rendkívül népszerűek voltak az ogierek. Hurin Ingtar inasának adta ki magát. De valójában azért jött, hogy, ha tudja, kiszagolja az árnybarátokat és a trallokokat. Valere Kürtje nem lehet messze tőlük. Mat, még mindig folyamatosan morgolódva, Rand szolgájának tettette magát, minthogy közelről megérezheti a tőrt. Ha Hurinnak nem sikerül, ő talán még megtalálhatja az árnybarátokat ezzel a módszerrel.

Mikor Rand megkérdezte Verint, ő miért jött, a nő elmosolyodott, és így felelt:

– Hogy vigyázzak, bajba ne kerüljetek.

A lépcsőn fölfelé haladtukban Mat dünnyögve megjegyezte:

– Még mindig nem értem, miért kell szolgának lennem. – Ő és Hurin a többiek mögött lépkedtek. – A fenébe, ha Rand lehet úr, én is felvehetnék egy csicsás kabátot.

– Egy szolga sok helyre eljuthat, ahová más nem – mondta Verin hátra sem nézve –, és a legtöbb nemes még csak észre sem veszi, hogy ott van. Neked és Hurinnak is megvan a magatok feladata.

– De most már hallgass – tette hozzá Ingtar –, mert még elárulsz bennünket.

Egyre közelebb értek az ajtóhoz, ami előtt fél tucat őr állt, a Damodred-ház fás-koronás címerével a mellén, továbbá ugyanannyi sötétzöld libériás lakáj. Utóbbiaknak a ruhaujján díszelgett a címer.

Rand mély levegőt vett, átnyújtotta a meghívót, és gyorsan elhadarta, hogy minél előbb túl legyen a dolgon:

– Rand úr vagyok az al'Thor-házból, ezek pedig a vendégeim. Verin Aes Sedai a Barna ajahból. Ingtar úr a shienari Shinowa-házból. Loial, Halan fia Arent fia, Stedding Shangtaiból.

Loial ugyan kérte, hogy a steddingjét hagyják ki, de Verin erősködött, hogy amennyire csak lehetséges, minél ünnepélyesebbnek kell lenniük.

A szolga, aki először hanyag érdektelenséggel nyúlt a meghívóért, minden névnél összerezzent. Verinénél pedig kiguvadt a szeme. Fojtott hangon így felelt:

– Legyenek üdvözölve a Damodred-házban, uraim. Legyen üdvözölve, aes sedai. Légy üdvözölve, ogier barátom. – Azzal intett a többi lakájnak, akik szélesre tárták az ajtószárnyakat, majd biccentett Randnek és a többieknek, hogy lépjenek be. Ezután ő maga is besietett, és átadta a meghívót egy másik libériás inasnak, néhány, a fülébe súgott szó kíséretében.

Ez utóbbi férfi zöld libériájának a mellrészén volt egy jókora fás-koronás címer.

– Aes sedai – mondta, majd hosszú botjába kapaszkodva sorra mindegyikük előtt meghajolt, oly mélyen, hogy a feje csaknem a térdéhez ért. – Uraim. Ogier barátom. A nevem Ashin. Kérem, kövessenek.

Az előcsarnokban csak szolgák tartózkodtak, de Ashin egy másik terembe vezette őket, ami tele volt nemesekkel. A helyiség egyik végén egy zsonglőr adott elő éppen, a másikon akrobaták. A több irányból hallatszó zene arról tanúskodott, ennél még több vendég, és több előadó is van az épületben. A nemesek kettes, hármas, négyes csoportokban álldogáltak, néhol nők és férfiak vegyesen, néhol nemenként különválva. A csoportocskák gondosan tartották egymástól a távolságot, nehogy a többiek kihallgathassák, amit beszélnek. A vendégek a sötét cairhieni színeket viselték, de ezt mindegyiknél élénk színű csíkok tarkították, melyek a mellkasuk felső felén futottak keresztbe. Egyik-másikuknak azonban egészen a derekáig húzódott a csíkos rész. A nők bonyolult, magasra tornyozott frizurát viseltek, mind különbözőt. Sötét szoknyájuk oly széles volt, hogy bármilyen, a főbejáratnál keskenyebb ajtón csak oldalt fordulva tudtak volna átmenni. Egyik férfi sem borotválta katonamódira kopaszra elöl a fejét. Mind sötét, harang alakú vagy lapos bársonysapkát viseltek hosszú hajukon. És, akárcsak a nőknek, sötét elefántcsontszínű, méretes, csipkés kézelőjük fodrai között szinte eltűnt a kezük.

Ashin botjával megkocogtatta a padlót, majd hangosan bejelentette őket, Verinnel kezdve.

Minden szem feléjük fordult. Verin most barna rojtos vállkendőjét is viselte, melyet szőlőindát mintázó hímzés díszített. A bejelentés hallatán, hogy egy aes sedai jelent meg a rendezvényen, álmélkodó moraj futott végig a vendégseregleten. A zsonglőr elejtette egyik karikáját, szerencséjére azonban már senki sem figyelt rá. Loialt majdnem annyira megnézték, mint Verint, már akkor, mielőtt őt is bejelentették volna. A gallérján és ruhaujján végigfutó ezüst hímzés ellenére Rand fekete zekéje élesen elütött a cairhieniek számos színes csíkkal teli ruházatától, amellett a kardja is, akárcsak Ingtaré, számos tekintetet vonzott. Egyik nemesnél sem látszott fegyver.

– Gémes penge! – hallatszott több felől is. Néhányan meglehetősen komoran néztek Randre. Feltételezte, ezek lehetnek azok, akiknek elégette a meghívóját.

Nyúlánk, jóképű férfi közeledett feléjük. Hosszú haját ősz hajszálak tarkították, sötétszürke zekéjét a nyakától csaknem a valamivel térdmagasság fölött lévő alsó szegélyéig változatos színű csíkok keresztezték. Cairhieni létére szokatlanul magas volt, alig fél fejjel alacsonyabb, mint Rand, és büszke fellépése még magasabbnak láttatta. Az állát magasra emelte, így mindenkire lenézhetett. Szemei fekete kavicsok. Verinre azonban óvatos pillantásokat vetett.

– A Kegyelem igazán megtisztel az ön jelenlétével, aes sedai – mondta Barthanes Damodred mély, magabiztos hangon. Pillantása most a többieken is végigfutott. – Nem számítottam ilyen előkelő társaságra. Ingtar úr. Ogier barátom. – Mindegyiküket épp csak egy biccentéssel üdvözölte. Nagyon is tisztában volt a saját hatalmával. – És ön, kedves fiatal Rand úr. Ön igencsak felkeltette a város érdeklődését. Sokat beszélnek önről mostanában a Házakban. Talán lesz ma este alkalmunk egy kis társalgásra. – A hangja azt sugallta, a legkevésbé sem bánná, ha nem adódna ilyen alkalom, hogy az ő érdeklődését ugyan nem keltette fel, de a szemei önkéntelenül is oldalt mozdultak egy leheletnyit, Ingtar, Loial és Verin felé. – Legyenek üdvözölve. – Egy szép nő gyűrűkkel teli, csipkefodrokkal körülvett kezét a karjára tette, és ő hagyta, hogy elvezesse, de azért távoztában egyszer még visszanézett Randre.

A beszélgetés moraja újra felerősödött. A zsonglőr újra dobálni kezdte karikáit; azok csaknem a domborművekkel díszített, vakolt plafonig érő, magas és keskeny, jó négyhossznyi hurkot írtak le. Az akrobaták abba sem hagyták mutatványukat. Most épp egy nő ugrott el egy férfitársa összekulcsolt kezéről. Olajjal bekent bőre száz lámpa fényében csillogott, ahogy a levegőben pörgött. Végül egy másik férfi tenyerére érkezett, álló helyzetben. Ez utóbbi akrobata ráadásul már maga is egy társa vállán állt. Majd az alsó férfi a középsőt, a középső pedig a nőt kinyújtott kézzel emelte még magasabbra. A nő széttárta a karját, mintha tapsot várna. Úgy tűnt, egy cairhieni sem figyelt rájuk.

Verin és Ingtar a tömeg közé vegyültek. A shienarira néhányan bizalmatlan pillantásokat vetettek, míg az aes sedai-t sokan egyenesen tágra nyílt szemekkel nézték. De mások is aggodalmas, komor tekintettel méregették, mintha veszett farkast látnának. Utóbbi reakció inkább a férfiakra volt jellemző. A nők közül viszont többen szóba is elegyedtek vele.

Rand csak most vette észre, hogy Mat és Hurin időközben már el is tűntek a konyha irányában. Ott várakozott az összes, a vendégekkel érkezett szolga, amíg az uruk értük nem küldet. Remélte, sikerül majd elkóborolniuk a többiek közül.

Loial a füléhez hajolt.

– Egy Átjárókapu van a közelben – súgta. – Érzem.

– Úgy érted, ez valaha ogier liget volt? – halkította le ő is a hangját.

Loial bólintott.

– Amikor ültették, Stedding Tsofut még nem fedezték fel újra, különben az Al'cair'rahienallen építésében segédkező ogiereknek nem lett volna szüksége ligetre, hogy a steddingre emlékeztesse őket. Mikor legutóbb áthaladtam Cairhienen, itt még erdő volt, a király birtoka.

– Barthanes valószínűleg valamilyen fondorlattal megszerezte tőle – nézett körbe a termen idegesen Rand. Mindenki beszélgetett, de jó páran szemmel tartották kettejüket. Ingtart sehol sem látta. Verint egy nőkből álló csoport közepén pillantotta meg. – Bár inkább együtt maradhattunk volna!

– Verin azt mondja, nem lehet. Hogy akkor csak gyanakodni kezdenének, és fel is bosszantanánk őket. Úgy éreznék, hogy lenézzük őket, és nem akarunk leereszkedni hozzájuk. Márpedig el kell altatnunk a gyanakvásukat, amíg Mat és Hurin megtalálják, amit meg kell találniuk.

– Én legalább olyan jól hallottam, mit mondott, mint te. De nekem akkor is az a véleményem, hogy ha Barthanes árnybarát, akkor tudnia kell, miért vagyunk itt. Ha egyesével mászkálunk, azzal szinte felkínáljuk nekik a lehetőséget, hogy szépen fejbe kólintsanak.

– Verin azt mondja, a herceg semmit nem fog tenni, amíg meg nem győződik, hogy hasznunkat tudja-e venni valamire. Úgyhogy tedd, amit mondott. Az aes sedai-ok tudják, mit csinálnak – szögezte le Loial, azzal ő is a tömegbe vegyült. Tíz lépést sem tett, máris számos nemesúr és hölgy vette körbe.

Mások Rand felé indultak, most, hogy így magára maradt, de ő gyorsan más irányba fordult, és elsietett. Hát, lehet, hogy az aes sedai-ok tudják, mit csinálnak. Bárcsak én is tudnám. Nem tetszik ez nekem. Fény, bár eldönthetném, igazat beszél-e. Az aes sedai-ok sosem hazudnak, de amit mondanak, nem biztos, hogy azt jelenti, amit az ember gondolna.

Folyamatosan mozgásban maradt, hogy senkivel se kelljen szóba elegyednie. Az elsőből számos további helyiség nyílt, mind tele vendégekkel. Mindegyikben más produkció szórakoztatta a közönséget. Három mutatványos is volt, sokszínű köpenyben; további zsonglőrök és akrobaták is akadtak, és zenészek, a legváltozatosabb hangszerekkel; furulyával, bitternnel, cimbalommal, lanttal, öt különféle méretű hegedűvel, hatfajta kürttel, az egyenestől a hajlítotton át a csavartig, és tíz fajta dobbal, a hordónyitól a fazéknyiig. Némelyik kürtöst jobban is megnézte, legalábbis azokat, akik csavart kürtön játszottak, de egytől egyig egyszerű sárgaréz hangszerük volt.

Te bolond, Valere Kürtjét nem mutogatnák itt mindenki előtt, gondolta. Hacsak Barthanes nem akarja a ma esti látványosságok közé sorolni a halott hősök visszatérését is.

Még egy bárd is akadt, ezüsttel kivert teari csizmában és sárga zekében. Lassan, lantját pengetve sétált egyik teremről a másikra. Időnként megállt, és nemes énekben szónokolni kezdett. A mutatványosok felé megvető pillantásokat küldözgetett, és hamar továbbment a termeikből, de Rand nem sok különbséget látott közöttük, a ruházatuktól eltekintve.

Egyszer csak Barthanes csatlakozott hozzá. Bár továbbra sem állt meg, mintha sürgős dolga lenne valahol máshol, a herceg felvette vele a lépést. Egy libériás inas sietett oda hozzájuk, meghajolt, és előre nyújtotta ezüsttálcáját. Barthanes elvett egy elegáns, vékony falú, borral teli üvegpoharat. A szolga hátrafelé lépkedve haladt előttük, és most újabb meghajlással Rand felé nyújtotta a tálcát, ő azonban megrázta a fejét, mire eltűnt a tömegben.

– Nyugtalannak tűnik – jegyezte meg Barthanes, azzal az italába kortyolt.

– Szeretek sétálni.

Hogyan követhetné Verin tanácsait? Eszébe jutott, hogy a nő az amyrlinnél tett látogatását említette, mire most is fölvette a „A macska átvág a várudvaron” pózát. Ennél önteltebb járásmódot nem ismert. Barthanes szája megfeszült. Talán túlságosan is önteltnek találja. De minthogy csak Verin tanácsaiba kapaszkodhatott, neki magának semmiféle tapasztalata nem volt az ilyen helyzetben illő viselkedésről, inkább nem hagyta abba. Hogy valamit mégis elvegyen a dolog éléből, barátságosan megjegyezte:

– Igazán nagyszerű ez az estély. Önnek valóban számos barátja van, és még sehol nem láttam ennyi szórakoztatót egyszerre.

– Hát igen, van egy pár barátom – értett egyet Barthanes. – Nyugodtan elmondhatja Galldriannak, mennyi, és kik azok. Némelyik név meg fogja lepni.

– Soha nem találkoztam még a királlyal, Barthanes úr, és szerintem nem is fogok soha.

– Hát persze. Bizonyára teljesen véletlenül került abba a légypiszoknyi kis faluba. Semmiképpen sem azt akarta látni, hol tart a szobor kiásása. Egy biztos: nagyszabású vállalkozás az.

– Igen. – Megint Verin járt a fejében. Bár adott volna valami tanácsot, hogyan beszélgessen olyasvalakivel, aki eleve feltételezi, hogy hazudik. Gondolkozás nélkül hozzátette: – A Legendák Korából származó tárgyakkal veszélyes dolog játszani, ha nem tudja az ember, mivel áll szemben.

Barthanes a borába bámult, töprengő arccal, mintha most valami nagy bölcsességet mondott volna.

– Tehát azt állítja, hogy nem támogatja Galldriant ebben a témában? – kérdezte végül.

– Már mondtam. Soha nem találkoztam még a királlyal.

– Igen, persze. Nem is tudtam, hogy az andoriak ilyen jól játsszák a Nagy Játékot. Ide, Cairhienbe nem is igen jönnek.

Rand mély levegőt vett. Alig bírta megállni, hogy dühösen arcába ne vágja a hercegek, hogy ő nem játssza a játékukat.

– Pedig számos andori gabonaszállító gálya van a folyón.

– Kereskedők. Ugyan ki veszi észre a fajtájukat? Előbb látja meg az ember a bogarakat a faleveleken. – Barthanes hangjából kitűnt, egyformán undorodik a bogaraktól és a kereskedőktől. De azért most is a homlokát ráncolta, mintha Rand valamilyen burkolt célzást tett volna. – Ritkaság, hogy férfiak egy aes sedai társaságában utazzanak. Őrzőnek túl fiatalnak látszik. Felteszem, akkor Ingtar úr Verin Sedai őrzője, nemde?

– Pontosan azok vagyunk, akinek mondjuk magunkat – felelte ő, majd elhúzta a száját. Kivéve engem.

Barthanes már szinte nyíltan fürkészte az arcát.

– Fiatal. Túl fiatal, hogy gémes kardot viseljen.

– Még egy éves sem vagyok – felelte automatikusan, aztán rögtön meg is bánta, hogy megszólalt. Ostobán hangzott; legalábbis szerinte, de hát Verin azt mondta, viselkedjen úgy, mint az Amyrlin Trónnal, és Lan ezt a választ javasolta. A határvidékiek azt a napot tartották a születésük napjának, amikor megkapták a kardjukat.

– Úgy. Egy andori, de határvidéki képzéssel. Vagy őrző-képzéssel? – Barthanes szeme összeszűkült, az arcát vizslatta. – Úgy tudom, Morgase-nek csak egy fia van. És Gawynnak hívják, úgy hallottam. Egy korban lehetnek.

– Találkoztam már vele – felelte ő óvatosan.

– Ezek a szemek, ez a haj. Úgy hallottam, az andori királyi vérvonalnak szinte az aielekével megegyező a szem- és hajszíne.

Rand megbotlott, noha a padló sima márványból volt.

– Nem vagyok aiel, Barthanes úr, és királyi vérből való sem.

– Ha ön mondja. Bőven adott nekem töprengenivalót. Úgy hiszem, lesz közös témánk, mikor legközelebb elcsevegünk. – Barthanes biccentett, poharát kissé megemelte, tisztelgésszerűen, majd egy ősz hajú férfihoz lépett, akinek felöltője nagy részét elborították a színes csíkok.

Rand megrázta a fejét, majd továbbment, hogy elkerülje a további beszélgetőpartnereket. Egy épp elég volt. Nem akarta kockáztatni, hogy még egy ráakaszkodjon. Barthanes a leghétköznapibb megjegyzésekben is rejtett jelentéseket látszott felfedezni. Rádöbbent, hogy csak most tudott meg annyit a Daes Dae'marról, hogy megértse, mennyire fogalma sincs, hogyan kell játszani. Mat, Hurin, gyorsan találjatok valamit, hogy eltűnhessünk innen végre. Ezek itt nem normálisak.

Ekkor belépett egy terembe, és a túlsó végén álló, hárfáját pengető mutatványos, aki épp „A Nagy Hajtóvadászat a Kürtért”-ből adott elő, Thom Merrilin volt. Döbbenten torpant meg. Thom, úgy tűnt, nem vette észre, noha kétszer is átsiklott fölötte a tekintete. Úgy látszik, komolyan gondolta, amit mondott. Gyors, fájdalommentes elválás.

Megfordult, hogy elmenjen, de ekkor egy nő lépett elé kecsesen, és a mellkasára tette kezét. A csipkefodrok közül törékeny csukló tűnt elő. A feje Rand válláig sem ért, de magas frizurája a szemmagasságáig nyúlt. Magas nyakú ruháján, melyet a melle aljáig kereszteztek a színes csíkok, az álláig értek a csipkefodrok.

– Alaine Chulianred vagyok, ön pedig a híres Rand al'Thor. Barthanesnek, felteszem, joga van, hogy a saját udvarházában ő beszéljen először önnel, de mindőnket lenyűgöz, amiket önről hallunk. Úgy tudom, még furulyázni is tud. Igaz ez?

– Igen. – Honnan...? Caldevwin. Fény, itt Cairhienben tényleg mindenki megtud mindent. – Ha megbocsát...

– Hallottam, hogy némely külföldi nemesurak maguk is zenélnek, de sosem hittem el. Nagyon szívesen hallgatnám, ahogy játszik. Talán majd elbeszélgetünk erről-arról. Úgy látszott, Barthanest lenyűgözte az önnel való társalgás. A férjem minden napját a borházaiban tölti borkóstolással, így meglehetősen magányos vagyok. Soha nincs ott mellettem, hogy beszélgessen velem.

– Bizonyára nagyon hiányozhat önnek – mondta Rand, miközben próbált eloldalazni a nő széles szoknyája mellett. Alaine Chulianred gyöngyöző kacajt hallatott, mintha legalábbis a világ legviccesebb megjegyzését tette volna.

Újabb nő suhant az első mellé, aki ugyancsak a mellkasára tett kézzel állította meg. Ugyanannyi színes csíkot viselt, mint Alaine, és egy korban is lehettek, jó tíz évvel idősebbek, mint ő.

– Csak nem gondoltad, hogy megtarthatod magadnak, Alaine? – A két nő egymásra mosolygott, de ha szemmel ölni lehetne, mindketten holtan terültek volna el. Majd a második mosolyogva Rand felé fordult. – Beleveare Osiellin vagyok. Minden andori ilyen magas? És ilyen jóképű?

– Ööö... – megköszörülte a torkát. – Van még néhány ilyen magas, mint én. Bocsássanak meg, de ha megengedik...

– Láttam Barthanesszel beszélni. Úgy hallom, Galldriant is ismeri. Meg kell látogatnia, hogy elcseveghessünk. A férjem épp a déli birtokainkat járja.

– Ennél célratörőbb már egy kocsmai szajha sem lehetne – sziszegett rá Alaine, majd rögtön Randre mosolygott. – Nincs benne semmi kifinomultság. Nincs az a férfi, aki megkedvelhetne egy ilyen nyers nőszemélyt. Hozza el a furulyáját az udvarházamba, és beszélgetünk egy jót. Esetleg talán meg is tanítana játszani?

– Amit Alaine kifinomultságnak hisz – mondta lágyan Beleveare – az pusztán csak a bátorság hiánya. Márpedig egy férfi, aki gémes kardot visel, bizonyára bátor. Ugye az ott tényleg gémjelű penge?

Rand próbált elhátrálni előlük.

– Meg kell, hogy bocsássanak, de... – azok azonban csak jöttek utána, míg végül falnak ütközött a háta, és széles szoknyájuk ugyancsak falként zárta el előtte az utat.

Összerezzent, ugyanis most már egy harmadik nő is az első kettő mellé furakodott. Szoknyájuk összepréselődött. Idősebb volt, mint a másik kettő, de épp olyan csinos. Úgy látszott, magában mulat valamin, de a tekintete ettől nem lett kevésbé szúrós. Másfélszer annyi csíkot viselt, mint Alaine és Beleveare. Utóbbiak aprót pukedliztek neki, és mogorván meredtek rá.

– Látom, ez a két pók a hálójába akarja csalogatni – nevetett az idősebb nő. – De az esetek felében ők maguk jobban belegabalyodnak, mint az áldozatuk. Jöjjön velem, ifjú andori, és elmondom, mennyi és milyen baja lenne velük. Nekem viszont példának okáért még csak férjem sincs, akivel probléma lehetne. A férjekkel mindig csak baj van.

Alaine feje fölött látta Thomot, amint éppen felegyenesedik egy meghajlásból. Tapsot egyáltalán nem kapott, sőt, úgy tűnt, még csak nem is figyelnek rá. A mutatványos elhúzta a száját, és lekapott egy kelyhet egy döbbent szolga tálcájáról.

– Látok valakit, akivel beszélnem kell – közölte a nőkkel, és kifurakodott a dobozból, amibe zárták, még mielőtt az utolsónak érkezett megragadhatta volna a karját. Mindhárman utánanéztek, amint a mutatványos felé sietett.

Thom a pohár széle fölött méregette, majd hosszan belekortyolt az italba.

– Thom, tudom, hogy fájdalommentes elválásról beszéltél, de el kellett szabadulnom valahogy attól a három nőtől. Folyton csak arról beszéltek, hogy nincs otthon a férjük, de máris elkezdtek más dolgokra is célozgatni. – Thom félrenyelte a borát, mire Rand hátba veregette. – Túl gyorsan iszol, úgy könnyen rossz útra szalad. Ezek azt hiszik, hogy Barthanesszel szövök összesküvést, vagy esetleg Galldriannal, és szerintem hiába bizonygatnám, hogy nem, úgy sem hinnének nekem. Szükségem volt valamilyen kifogásra, hogy otthagyhassam őket.

Thom egyik ujjával hosszú bajszát simogatta, és a három nőt nézte. Azok még mindig egymás mellett álltak, és őket figyelték.

– Ismerem azt a hármat, kölyök. Breane Taborwin egymagában olyan oktatásban részesíthetne, amit minden férfi meg kéne kapjon életében legalább egyszer, már ha bírja. Csak a férjükről beszélnek. Ez tetszik. – Hirtelen összehúzta a szemét. – Azt mondtad, megszabadultál az aes sedai-októl. Most meg az az egyik legfőbb beszédtéma, hogy az andori úr megjelent az estélyen, minden előzetes figyelmeztetés nélkül, az oldalán egy aes sedai-jal. Barthanes és Galldrian. Hát ezúttal jól befűtött alád a Fehér Torony.

– Csak tegnap érkezett. És amint a Kürt biztonságban lesz, újra megszabadulok tőlük. Gondoskodni fogok róla, hogy így legyen.

– Ezt úgy mondod, mintha most nem lenne biztonságban. Eddig nem így beszéltél róla.

– Ellopták az árnybarátok. Ide hozták. Barthanes is közéjük tartozik.

Thom úgy nézett ki, mint aki a borát tanulmányozza, de valójában ide-oda cikázott a szeme, ellenőrizve, hogy senki sincs túl közel, nem hallgathatják ki őket. A három nőn kívül még sokan mások is szemmel tartották őket, a szemük sarkából vetett gyors oldalpillantásokkal, miközben úgy tettek, mintha az egymással való beszélgetés kötné le őket, de minden csoportocska tartotta a többitől a távolságot. A mutatványos mindamellett lehalkította a hangját.

– Veszélyes dolog ilyet állítani, ha nem igaz, ha pedig az, akkor még inkább. Ilyen súlyos vád, a királyság leghatalmasabb főura ellen... Azt mondod, nála a Kürt? Gondolom, a segítségemet szeretnéd kérni, most, hogy így megint a Fehér Torony ügyeibe bonyolódtál.

– Nem – úgy döntött, Thomnak igaza volt, még ha a mutatványos maga nem is tudhatja, miért. Senkit nem keverhet a saját gondjaiba. – Én csak meg akartam szabadulni azoktól a nőktől.

Thom hökkenten fújta ki a bajszát.

– Hmm. Jó. Akkor jó. Amikor utoljára segítettem neked, úgyis csak lesántultam, márpedig úgy néz ki, hogy megint hagytad magad Tar Valon zsinórjaira kötni. Ezúttal saját erődből kell kimásznod a pácból.

Mindamellett úgy hangzott, mint aki magát győzködi.

– Ki fogok. Ki fogok. – Amint a Kürt biztonságban van és Mat vissza kapta azt a nyavalyás tőrt. Jaj, Mat, Hurin, hol maradtok már?

Mintha a puszta gondolattal megidézte volna, Hurin jelent meg a teremben. Tekintete a vendégeket pásztázta. A nemesurak és hölgyeik keresztülnéztek rajta. A szolgák a számukra nem léteztek, csak ha szükség volt rájuk. Mikor meglátta kettőjüket, átvágott a beszélgető csoportocskák között, és meghajolt Rand előtt.

– Méltóságos uram, azért küldtek, hogy átadjak egy üzenetet. Az inasa elesett, és kificamodott a térde. Nem tudni, mennyire komoly a sérülés.

Rand egy darabig értetlenül meredt rá, aztán felfogta. Minthogy tudatában volt, hány szempár tapad rá, megemelte a hangját, hogy a legközelebb állók értsék a szavát.

– Ügyetlen bolond. Mire megyek vele, ha nem tud járni? Azt hiszem jobb, ha megyek, megnézem, mennyire komoly a baj.

Valahogy ez tűnt a legjobb válasznak. Hurin megkönnyebbültnek látszott. Megint meghajolt és így szólt:

– Ahogy a méltóságos úr parancsolja. Ebben az esetben méltóztatna követni?

– Nagyon jól játszod a nemest – mondta halkan Thom. – De egy valamit ne felejts. A cairhieniek ugyan egyfolytában a Daes Dae'mart játsszák, de eredetileg a Fehér Torony találta ki a Nagy Játékot. Vigyázz magadra. – Dühös pillantást vetett a nemesekre, azzal egy éppen arra járó szolga tálcájára tette a poharát, és a hárfáját pengetve elsétált. Mesélni kezdett, a „Mili asszonyság és a selyemkereskedő”-t.

– Menj előre – mondta Rand Hurinnak, és közben ostobán érezte magát. Miközben kifelé haladtak a szobából, végig érezte a rájuk tapadó tekinteteket.

Harmincharmadik fejezet

Üzenet a sötétből

– Megtaláltátok? – kérdezte Hurint, miközben lefelé indultak egy szűk csigalépcsőn. A konyhák az alsó szinteken helyezkedtek el. A vendégeket kísérő szolgákat mind odaküldték. – Vagy tényleg megsérült?

– Ó, nem, Mat jól van, Rand úr – felelte a szaglász homlokráncolva. – Legalábbis úgy viselkedik, mint aki egészséges. Aki beteg, az nem morog ennyit. Nem akartam megijeszteni, de kellett valami kifogás, hogy kihívhassam. A nyomot könnyen megtaláltam. Azok, akik a fogadót felgyújtották, mind egy fallal körülvett kertbe mentek, az udvarház mögött. Trallokok csatlakoztak hozzájuk. Együtt mentek be a kertbe. Valamikor tegnap lehetett a dolog, azt hiszem. Sőt, esetleg akár már tegnapelőtt este. – Elhallgatott, egy ideig habozott. – És nem jöttek ki többé. Még mindig bent kell lenniük.

A lépcső aljánál vidám nevetés és éneklés hangja hallatszott: mialatt uraik mulattak, a szolgák is jól érezték magukat. Valakinél bittern is volt. Gyors, pergő dallamot pengetett, amit taps és táncoló lábak dobogása kísért. Itt nem volt dombormíves mennyezet, sem elegáns falikárpitok, csak csupasz kő és fa. A megvilágítást a falhoz rögzített fáklyák biztosították. Lángjuk fekete foltokat kormozott a mennyezetre. Igencsak ritkásan helyezkedtek el, közöttük meggyűlt a félhomály.

– Örülök, hogy végre újra úgy beszélsz velem, mint korábban. Ahogy mostanában hajbókoltál, már kezdtem azt hinni, még a cairhienieknél is cairhienibb lettél.

Hurin elvörösödött.

– Hát, ami azt illeti... – A zaj irányába nézett a folyosón; úgy látszott, legszívesebben köpne egy nagyot. – Mind olyan illedelmesnek tettetik magukat, de... Mind azt mondják, hogy hűségesek a gazdájukhoz, de közben folyton célzásokat tesznek, hogy jó pénzért hajlandóak elmondani, amit tudnak, vagy hallottak. És amikor van már bennük néhány ital, olyanokat sugdosnak az ember fülébe az urakról és hölgyekről, akiket szolgálnak, hogy égnek áll tőle az ember haja. Tudom, hogy cairhieniek, de akkor sem hittem volna, hogy ilyesmik, amikről mesélnek, megeshetnek.

– Ne félj, nem maradunk már itt sokáig. – Legalábbis remélem, gondolta Rand. – Hol az a kert? – Hurin egy az udvarház hátsó oldala felé vezető mellékfolyosóra fordult. – Ingtart és a többieket lehoztad már?

A szaglász megrázta a fejét.

– Ingtar hagyta, hogy hat-hét ilyen állítólagos „úrhölgy” sarokba szorítsa. Még csak a közelébe sem tudtam jutni, nemhogy beszélni vele. Verin Sedai pedig Barthanesszel volt. Mikor meglátott közeledni, olyan csúnyán nézett rám, hogy inkább visszafordultam.

Ekkor megint befordultak egy sarkon, és ott állt előttük Mat és Loial. Az ogier kissé görnyedten, az alacsony mennyezet miatt. Loial vigyora valósággal kettészelte az arcát.

– Hát itt vagy. Soha életemben nem örültem még annyira semminek, mint annak, hogy végre el tudtam szabadulni azoktól az emberektől ott fent. Folyton arról kérdezgettek, visszajönnek-e az ogierek, és hogy Galldrian ezek szerint hajlandó lenne kifizetni a tartozását. Úgy látszik, azért mentek el a kőműveseink, mert a király nem fizette őket tovább, csak ígérgetett. Én ugyan folyton mondogattam nekik, hogy semmit nem tudok a dologról, de szerintem az egyik felük azt hitte, hazudok, a másik meg, hogy célozni akarok valamire.

– Most már nemsoká eltűnünk innen – biztosította Rand. – Mat, jól vagy? – Barátja arca most még beesettebbnek tűnt, mint eddig. Még mintha néhány órája sem állt volna ki ennyire a pofacsontja.

– Semmi bajom – felelte morcosan Mat. – De egy biztos, nekem egyáltalán nem volt nehéz leráznom a többi szolgát. Akik nem azt kérdezgették, nem éheztettél-e, meg voltak győződve, hogy beteg vagyok, és a közelembe sem mertek jönni.

– Érezted a tőrt?

– Csak annyit éreztem, hogy valaki figyel. Szinte egyfolytában. Ezek a cairhieniek úgy tudnak lopakodni, mint az Enyészek. Esküszöm, majd kiugrottam a bőrömből, amikor Hurin szólt, hogy megtalálta az árnybarátok nyomát. Rand, sehol sem érzem. Pedig tűvé tettem az egész nyomorult épületet, a padlástól a pincéig.

– Attól még itt lehet. Ne felejtsd el, a ládába raktam, a Kürt mellé. Talán amiatt nem érzed. Szerintem Fain nem tudja, hogyan kell kinyitni, különben már Fal Darából sem cipelte volna magával az egész ládát. Igaz, aranyból van, de Valere Kürtje mellett még ennyi arany is lényegtelen. Ha megtaláljuk a Kürtöt, a tőr is meglesz, meglásd.

– Hát, ha legalább ezentúl nem kell a szolgádnak tettetnem magam – dünnyögte Mat. – És nem őrülsz meg, aztán meg... – elhúzta a száját, nem fejezte be a mondatot.

– Rand nem őrült meg – jelentette ki Loial. – És ha nem adja ki úrnak magát, a cairhieniek nem engedik be. Ők azok, akik nem normálisak.

– Erre, Rand úr.

Alacsony ajtón át léptek ki az éjszakába. Randnek be kellett húznia a nyakát. Loialnak kétrét kellett görnyednie, és összehúznia a vállait. Az ablakokon át elég fény vetült a kertre, hogy kivehetők legyenek a kockaköves sétányok és a négyszögletes virágágyások. Mindkét oldalon istállók és más melléképületek árnyai magasodtak a sötétségben. Időnként zene szűrődött ki, hol az alant mulató szolgáktól, hol a fent folyó estélyből.

Hurin egyre távolabb vezette őket a sétányokon, míg végül már az ablakokból kiszűrődő világosság is teljesen elhalványult, így pusztán a holdfény alapján tájékozódtak. Csizmájuk halkan csikorgott a köveken. A bokrok, melyek nappal virágokkal teli, élénk színfoltok lettek volna, most különös, fenyegető, sötét alakzatoknak látszottak. Rand a kardja markolatát babrálta, és ide-oda cikázott a szeme. Száz trallok is rejtőzhet körülöttük. Persze tudta, hogy azt Hurin már megérezte volna, de ez sem nyugtatta meg túlságosan. Ha Barthanes árnybarát, akkor a szolgáinak és a testőreinek is annak kell lenniük, legalábbis jópáruknak. Az árnybarátokat pedig nem mindig vette észre a szaglász. És ha ezek vetik rájuk magukat az éjszakából, ugyanúgy benne vannak a pácban, mintha trallokok tennék.

– Ott, uram – suttogta Hurin, és előremutatott.

Loialnál valamivel magasabb kőfal vett körbe egy nagyjából ötven lépésszer ötven lépésnyi területet. Bár így a sötétben nem lehetett benne biztos, Randnek úgy tűnt, mintha a kert a négyzeten túl is folytatódna. Vajon miért zárathatott Barthanes falakkal körbe egy részt a kertje kellős közepén? Épület teteje nem látszott a fal mögött. Miért mehettek be ide, és főleg, miért maradtak benn?

Loial a füléhez hajolt.

– Mondtam, hogy ez az egész egy ogier liget volt valaha. Az Átjárókapu ott van, benn. Érzem.

Mat kétségbeesetten sóhajtott.

– Nem adhatjuk föl, Mat – próbált lelket verni bele Rand.

– Nem adom föl. Csak van annyi eszem, hogy ne akarjak többet az Átjárókon át utazni.

– Pedig lehet, hogy kénytelenek leszünk. Menj, keresd meg Ingtart és Verint. Vond őket félre valahogy – nem érdekel, hogyan –, és mondd meg nekik, hogy azt hiszem, Fain egy Átjárókapun át vitte el a Kürtöt. De vigyázz, nehogy valaki más is meghallja. És ne felejts el sántítani. Ugye, állítólag elestél. – Megdöbbentette, hogy bárki, még akár Fain is, használni meri még az Átjárókat, de hát ez volt a rejtélyre az egyetlen lehetséges megoldás. Nem töltenének egy egész napot és egy éjszakát ott benn csak úgy, amikor még csak fedél sincs a fejük felett.

Mat mélyen meghajolt.

– Máris, méltóságos uram – mondta gúnnyal teli hangon. – Ahogy a méltóságos úr parancsolja. Vihetném a zászlaját, méltóságos uram? – Elindult a főépület felé, sértett dünnyögése lassan elhalkult. – Most még sántítanom is kell. Legközelebb majd úgy kell tennem, mintha a nyakam tört volna el, vagy...

– Csak a tőr miatt aggódik – mondta Loial.

– Tudom – felelte Rand. És mi van, ha előbb-utóbb elmondja valakinek, mi vagyok, még ha nem is szándékosan? Feltételezni sem tudta, hogy Mat szándékosan árulná el. Annyi még maradt a barátságukból, hogy ilyet ne tegyen. – Emelj fel, hogy átnézhessek a fal fölött.

– De ha az árnybarátok még mindig...

– Nincsenek bent. Emelj fel.

Mindhárman a falhoz mentek, majd Loial bakot tartott Randnek. Könnyedén felegyenesedett, látszólag meg sem érezte a súlyát. Felemelte, de épp csak annyira, hogy át tudjon lesni a fal fölött.

A vékony, fogyó holdkaréj nem sok fényt adott, a terület nagy része árnyékba merült. Mindenesetre a fallal körülvett négyzeten belül egyetlen virágágyás vagy bozót sem látszott. Csak egy fehéres színű márványpad, olyan elhelyezésben, hogy egyetlen ember leülhessen rá, és elgyönyörködhessen a középen emelkedő, első ránézésre hatalmas, állított kőlapnak tűnő tárgyban.

Rand megragadta a fal tetejét, és fölhúzta magát. Loial halkan rászisszent, és megragadta a lábát, ő azonban kirántotta, majd átgördült a túloldalra, és beesett. Rövidre vágott fűre érkezett. Ezek szerint Barthanes néha birkákat is be kell, hogy engedjen ide, gondolta szórakozottan. Szemügyre vette az árnyékba burkolódzó kőlapot, az Átjárókaput. Úgy belemerült a szemlélődésbe, hogy egész meglepődött, amikor melléhuppant valaki.

Hurin feltápászkodott, leporolta magát.

– Lehetne egy kicsit óvatosabb is, Rand úr. Bárki rejtőzködhetett volna itt bent. Vagy bármi. – A falak övezte sötétségbe meredt, majd az öve körül kezdett tapogatózni, mintha a kardját és a kardtörőjét keresné, melyeket a fogadóban kellett hagynia. Cairhienben a szolgák nem járkálhattak felfegyverkezve. – Ha az ember úgy ugrik a gödörbe, hogy bele se néz előtte, mindig kígyót talál benne.

– Te kiszagolnád őket.

– Talán – vett mély levegőt a szaglász. – De csak azt érzem meg, amit tettek, azt nem, amit még csak szándékoznak.

A fal tetejéről csikorgás hallatszott, majd Loial engedte le magát melléjük. Még csak ki sem kellett egészen nyújtania a karját, már földet is ért a lába.

– Hebehurgyák – dünnyögte. – Ti, emberek, mindig hebehurgyák vagytok, mindent elsiettek. És most még engem is belerángattatok. Vén Haman igencsak megmosná a fejem, az anyám pedig... – A sötétben nem látszott az arca, de Rand biztos volt benne, hogy vadul rezegnek a fülei. – Rand, ha nem próbálsz végre egy kicsit óvatosabban viselkedni, előbb-utóbb bajba kerülök miattad.

Rand az Átjárókapuhoz sétált, majd megkerülte. Még így, közelről sem látszott többnek, mint vastag, állított négyzet alakú kőlapnak. Magasabb volt, mint ő. A hátsó oldal sima volt, érintése hűvös – épp csak egy pillanatra tapintotta meg –, de az előlapba művész keze faragott díszítéseket. Indák, levelek, virágok borították, mindegyik oly aprólékosan kidolgozva, hogy a holdfényben szinte valódinak látszottak. Megsimította a földet. Két, ív alakú területen le volt préselődve és fel volt túrva a fű. Ezt csak a kinyíló ajtószárnyak okozhatták.

– Ez egy Átjárókapu lenne? – kérdezte bizonytalanul Hurin. – Persze hallottam már róluk, de... – Beleszagolt a levegőbe. – A nyom egyenesen ide vezet, és itt véget ér. Most hogy követjük őket? Azt hallottam, aki bemegy egy Kapun, háborodottan jön ki, ha kijön egyáltalán.

– Meg lehet csinálni. Nekem már sikerült egyszer, és Loialnak, Matnek és Perrinnek is. – Rand mindeközben le sem vette a szemét a követ borító inda- és levélrengetegről. Kell lennie egynek, ami nem olyan, mint a többi. A legendás avendesora, az Élet Fája egy háromosztatú levele. Megtalálta, megérintette. – Biztos vagyok benne, hogy az Átjárókban is érzed a nyomukat. Követni tudjuk őket, akárhová menekülnek is. – Persze nem ártana, ha be tudná bizonyítani magának, hogy van bátorsága újra belépni egy Átjárókapun. – Mindjárt meg is mutatom. – Hurin felnyögött. A levél éppúgy a kőbe volt faragva, mint a többi, mégis könnyedén levált, és a kezében maradt. Loial is kétségbeesetten hördült fel.

Az illúzió, hogy a kőlapot tényleg levelek borítják, egyetlen pillanat alatt valósággá látszott változni. A kőleveleket mintha lágy szellő borzolta volna, a virágok még így a sötétben is kiszínesedni látszottak. A kőlap közepén repedés jelent meg, majd a két kapuszárny lassan Rand felé nyílt. Hátralépett, helyet adott nekik. Nem a kőfallal övezett négyzet másik felét látta maga előtt, de nem is a tompa, ezüstös, tükröző felületet, amire emlékezett. A nyíló kapuszárnyak közötti terület olyan sötét fekete volt, hogy az éjszaka szinte fényesnek tűnt hozzá képest. És ez a szemfájdító feketeség lassan előcsorgott a még mindig nyíló kőlapok közt.

Rand ijedten ugrott hátra, még az avendesora levelet is leejtette.

– Machin Shin! – kiáltotta Loial. – A Fekete Szél!

És ekkor tényleg szélsüvöltést hallottak. A fű hullámozni kezdett a falak felé; felkavarodott a por. És a szélben mintha ezer bomlott elme ordítozott volna; sőt, tízezer, egyetlen vad, idegtépő kórusba olvadva. Rand azért ki tudott venni néhány kiáltást, bár próbálta meg sem hallani őket.

...oly édes vér, oly édes a vért inni, a csöpögő vért; csöpög, oly pirosan csöpög; csinos szemek, szép szemek, nekem nincs szemem, kiszedem a szemeid a fejedből; megdaráljuk a csontjaid, még le sem szedtük róla a húst, már felmorzsoljuk, kiszívom a velőd, miközben sikoltozol; sikolts, sikolts, dalolva sikolts, dalold a sikolyaid... De a legrosszabb egy suttogó kórus volt, ami folyamatosan hallatszott. Al'Thor. Al'Thor. Al'Thor.

Rand megtalálta az űrt, és beletemetkezett, mit sem törődve a saidin csábító, undorító lángjával, ami mintha a háta mögött lett volna, közel, de láthatatlanul. Az Átjárókban leselkedő veszélyek közül messze a legrosszabb a Fekete Szél, ami elveszi áldozatai lelkét, akiket pedig életben hagy, megőrjíti. A Machin Shin az Átjárók része, nem hagyhatja el azokat. Ennek ellenére most mégis kifolyt az éjszakába, és a nevén nevezte.

A kapu még nem volt egészen nyitva. Ha valahogy vissza tudnák rakni az avendesora levelet... Látta, Loial máris négykézláb keresgéli a fűben.

Megtöltötte a saidin. Vibráltak a csontjai, az Egyetlen Hatalom izzón, jéghidegen áramlott benne. Úgy érezte, most él csak igazán, eddigi élete gyenge utánzat volt csupán. Elöntötte a rontás olajosan csúszós szennye... Nem! De ugyanakkor hangtalanul visszaüvöltött magának az ürességen túlról: Jön! Értem jön! Mindannyiunkat meg fog ölni! Az egészet a fekete dudorra zúdította. Utóbbi már egy egész hossznyira nőtt ki a kapuból. Fogalma sem volt, mit dobott felé, vagy hogyan, mindenesetre a sötétség belsejében sziporkázó fényáradat ragyogott fel.

A Fekete Szél felsikoltott. Tízezer kínnal telt üvöltés. Lassan, kelletlenül, hüvelykről hüvelykre, a dudor zsugorodni kezdett, a feketeség visszaáramlott a továbbra is nyitva álló kapuba.

A Hatalom vad áradatként ömlött keresztül Randen. Érezte a kapcsolatot önmaga és a saidin között – mint egy áradó folyó – és az elméje és a Fekete Szélben vakítón lángoló színtiszta tűz, a feketeség forrongó sebhelye közt. Testében a hőség fehér izzásig hevült, sőt, tovább, olyan hőfokra, amin elolvad a kő, elpárolog az acél, lángra lobban a levegő. A fagy oly hideg lett, hogy tüdejében meg kellett volna, hogy szilárduljon a levegő. Tudta, lassan maga alá gyűri őt az áradat, elmossa belőle az életét, mint lágy, agyagos folyópartot. Fokozatosan feloldódik a lénye lényege.

Nem hagyhatom abba! Ha kijut... meg kell ölnöm! Nem hagy-ha-tom ab-ba! Kétségbeesetten kapaszkodott öntudata szilánkjaiba. Az Egyetlen Hatalom dühöngve áradt keresztül rajta, és ő meglovagolta, mint faforgácsot a zúgón. Az űr olvadni, csorogni kezdett, az üresség gőzölgött a dermesztő hidegtől.

Az Átjárókapu mozgása megállt, majd megfordult.

Rand csak bámult. Egy tompa gondolat lebegett végig elméje szélén: csak képzelődöm. Azt látom, amit látni szeretnék.

A kapuszárnyak lassan közelebb siklottak egymáshoz, visszapréselték a Machin Shint, mintha a Fekete Szél szilárd tárgy lenne. A pokoltűz még mindig ott lobogott a belsejében.

Rand kábán, enyhén csodálkozva nézte, ahogy Loial, továbbra is négykézláb, elhátrál a csukódó kaputól.

A rés egyre keskenyedett, majd eltűnt. A levelek és az indák megdermedtek, újra kővé váltak.

Érezte, ahogy elszakad közte és a tűz között a kapcsolat, megszűnik a Hatalom áramlása. Még néhány pillanat, és egészen elmosta volna. Remegve térdre esett. Még mindig ott volt, bent. A saidin. Már nem áramlott, de még megvolt. Most, mint mozdulatlan tó. De nem. Ő maga volt az Egyetlen Hatalom tócsája. Remegett, ahogy átjárta, megtöltötte ez az őserő. Érezte a fű szagát, a földét, a falak kövéét. Még így, a sötétben is látott minden egyes fűszálat, külön-külön, teljes valójában. Mindet egyszerre. Arcbőrén érzékelte a levegő legapróbb rezdülését is. Nyelve vonaglott a rontás ízétől, gyomra csomóba ugrott, és időnként görcsösen megfeszült.

Kétségbeesetten tépte ki magát az űrből. Térden állva, mozdulatlanul küzdött a szabadulásért. Aztán hirtelen nem maradt más, csak egy halványuló undorító íz a szájában, a gyomorgörcs, és az emlékek. Annyira tele voltam... élettel.

– Megmentettél bennünket, Építő – mondta Hurin rekedten. A hátát a falnak vetve állt. – Ez a valami – ez lett volna a Fekete Szél? – rosszabb volt, mint... tüzet akart ránk köpni? Rand úr! Megsérült? Megérintette az a dolog? – Futva jött oda hozzá, miközben ő elkezdett feltápászkodni. Végül a szaglászra támaszkodva egyenesedett ki egészen. Loial is felállt, tenyerét és térdét porolgatta.

– Hát ezen keresztül nem fogjuk tudni követni Faint – érintette meg Rand az ogier karját. – Köszönöm. Tényleg megmentettél minket. – Legalábbis engem biztos. Már majdnem végzett velem. Csaknem elemésztett, és mégis olyan... csodálatos érzés volt. Nagyot nyelt. A gyomorforgató íz nyomai még megmaradtak a nyelvén. – Muszáj innom valamit.

– Én csak megtaláltam a levelet, és visszaraktam – vonta meg a vállát Loial. – Úgy nézett ki, ha nem tudjuk becsukni a kaput, végünk. Attól tartok, nem voltam túl jó hős, Rand. Úgy féltem, alig tudtam gondolkozni.

– Mindketten féltünk. Lehet, hogy ócska hősök vagyunk, de hát nincs más. Még szerencse, hogy legalább Ingtar velünk van.

– Rand úr! – mondta tiszteletteljesen Hurin. – Nem... nem mehetnénk most már el innen?

A szaglász valóságos jelenetet rendezett, amikor meghallotta, hogy Rand akar elsőnek átmászni a falon. Hiszen ki tudja, ki vár kint rájuk. Erre ő rámutatott, hogy egyedül neki van fegyvere. Hurin azért ennek ellenére is meglehetősen kelletlenül nézte, ahogy Loial segítségével elkapja a fal tetejét, és felhúzódzkodik.

A lábára érkezett, hangos puffanással. Mozdulatlanná dermedt, hallgatózott és a szemét meresztgette a sötétbe. Egy pillanatra mozgást vélt látni, és mintha egy csizma csikordult volna meg a sétány kövén, de egyik sem ismétlődött meg, így az idegessége számlájára írta a dolgot. Megfordult, lesegítette Hurint.

– Rand úr – mondta a szaglász, amint földet ért –, akkor most hogyan követjük őket? Amennyit eddig ezekről a kapukról hallottam, az egész társaság hetedhét országra lehet már. És akármelyik irányban.

– Verin biztos kitalál valamit. – Hirtelen nevethetnékje támadt. Ha meg akarja találni a Kürtöt és a tőrt – már ha egyáltalán még meg lehet találni őket –, kénytelen egy aes sedai-hoz fordulni. Amikor pedig már majdnem megszabadult tőlük. – Nem nézem tétlenül, ahogy Mat meghal. Mindent meg fogunk próbálni.

Loial is megérkezett. Elindultak a főépület felé. A kis ajtónál Matbe futottak. Épp abban a pillanatban nyitotta ki, amikor Rand már nyomta volna le a kilincset.

– Verin azt üzeni, semmit ne csináljatok. Ha Hurin megtalálta a helyet, ahol a Kürtöt őrzik, egyelőre nem tehetünk többet. Azt mondja, amint visszaértetek, elmegyünk, és majd kitervelünk valamit. Én meg azt mondom, hogy engem ugyan nem küldözgettek többet fel-alá. Elegem volt a futárkodásból. Ha mondani akartok valakinek valamit, hát mostantól szépen odamentek, és beszéltek vele. – Kilesett a sötétbe. – Ott van kint a Kürt? Egy melléképületben? Láttátok a tőrt?

Rand megfordította, és betolta a házba.

– Nem épületben van. Remélem, Verinnek lesz valami jó ötlete, mit csináljunk most, mert nekem nincs semmi.

Maten látszott, hogy szívesen tenne fel kérdéseket, de végül hagyta magát a homályos folyosón a ház belseje felé tolni. Mire elérték a felfelé vezető lépcsőt, még a sántítás is eszébe jutott.

A vendégekkel teli termekbe belépve számos tekintet kereszttüzébe kerültek. Rand már-már szinte attól tartott, mindent tudnak a kint történtekről. Talán jobb lett volna, ha Hurint és Matet az előcsarnokba küldi. Aztán rájött, hogy most is ugyanúgy néznek rá, mint mielőtt kiment, kíváncsi és számító pillantásokkal. Nyilván azon tűnődnek, miben sántikálhatott az idegen nemes és az ogier, miért tűntek el együtt. A szolgák ezeknek az embereknek egyszerűen láthatatlanok maradtak. Senki nem próbált közeledni feléjük, minthogy együtt voltak. Úgy látszott, a Nagy Játékban az összeesküvésnek is megvannak a maga illemszabályai. Egy magánbeszélgetést ki szabad hallgatni, de nem illik megzavarni.

Verin és Ingtar is együtt voltak, ezért magukban. A shienari kissé kábának tűnt. Verin futó pillantást vetett négyőjükre, az arckifejezésük láttán összevonta a szemöldökét, majd megigazította a vállkendőjét, és az előcsarnok felé indult.

Ott már Barthanes várta őket. Valaki figyelmeztethette, hogy távozni készülnek.

– Ilyen hamar elmennek? Verin Sedai, nem esedezhetnék, hogy maradjon még egy kicsit?

Verin megrázta a fejét.

– Mennünk kell, Barthanes herceg. Jó pár éve nem jártam Cairhienben. Kaptam az alkalmon, hogy meghívta az ifjú Randet. Meglehetősen... érdekes este volt.

– Akkor hát a Kegyelem vigyázza lépteiket a fogadójukig. A Nagy Fa, ugye? Megtisztelne majd újra azzal, hogy eljön? Igazán nagy örömömre szolgálna. És ez önnek is szól, Rand úr, és önnek is, Ingtar, rólad már nem is szólva, Loial, Halan fia Arent fia. – Az aes sedai felé valamelyest mélyebben meghajolt, mint a többiek felé, de még ez is alig volt több biccentésnél. Verin bólintott.

– Talán. A Fény világítsa meg, Barthanes herceg – mondta, azzal a kijárat felé fordult.

Mikor Rand is a többiek után indult volna, Barthanes két ujjal elkapta a karján a zekét, és visszafogta. Erre Mat is megtorpant, de Hurin maga után húzta.

– Ön még annál is mélyebben a Játékba vetette magát, mint gondoltam – mondta halkan a herceg. – Mikor meghallottam a nevét, először nem is akartam hinni a fülemnek. De mégis eljött, és illett önre a leírás, és... Át kell adnom önnek egy üzenetet. Azt hiszem, végül mégiscsak át is fogom adni.

Rand hátán már akkor futkározni kezdett a hideg, amikor Barthanes megszólította, de erre az utolsó kijelentésre már csak bámulni tudott.

– Üzenet? Kitől? Selene úrhölgytől?

– Egy férfitól. Nem az a fajta, akinek a kedvéért normálisan hajlandó lennék üzeneteket átadni, de olyan... meghatalmazásokkal rendelkezett, melyeket nem hagyhattam figyelmen kívül. A nevét nem adta meg, de lugardi volt. Á! Szóval ismeri.

– Ismerem. – Fain üzenetet hagyott? Rand körbenézett a tágas előcsarnokban. Mat, Verin és a többiek a kijáratnál vártak rá. A falak mentén libériás lakájok álltak feszes tartásban, készen, hogy ha parancsot kapnak, azonnal ugorjanak teljesíteni, de közben azért úgy tettek, mintha se nem látnának, se nem hallanának. A palota belsejéből kihallatszottak az estély zajai. Nem olyan helynek tűnt, ahol árnybarát támadás lenne várható. – Mi az üzenet?

– Azt mondja, Tomafőn vár önre. Nála van, amit keres, ezért, ha meg akarja szerezni, követnie kell. Ha mégsem hajlandó követni, azt üzeni, hogy vadászni fog a rokonaira, a népére, és mindenkire, akit szeret, amíg ki nem áll végre ellene. Persze őrültségnek hangzik, tudom, hogy egy effajta ember azt meri állítani, vadászni fog egy nemes úrra, de valahogy olyan különös volt. Szerintem tényleg őrült – még azt is tagadni próbálta, hogy ön nemes úr, pedig a vak is láthatja, hogy az –, de mégis, volt benne valami. Különben is, mit cipel magával, mi az, amit trallokokkal őriztet? Mi az, amit ön is akar? – Barthanes láthatóan maga is megdöbbent, hogy ilyen nyílt kérdéseket tett föl.

– A Fény világítsa meg önt, Barthanes herceg – Randnek sikerült meghajolnia, de igencsak remegett a lába, miközben Verin és a többiek felé sétált. Ő maga akarja, hogy kövessem? Ha pedig nem teszem, bántani fogja Emondmezőt, Tamot. Egy percig sem kételkedett benne, hogy Fain képes lenne erre, és meg is tenné. Legalább Egwene biztonságban van, a Fehér Toronyban. Gyomorfordító rémképek villantak elé: trallokhordák rontottak Emondmezőre, szem nélküli Enyészek vadásztak Egwene-re. De hogyan tudnám követni? Hogyan?

Időközben kiért a szabad ég alá, és felszállt Vörösre. Verin, Ingtar és a többiek már lóháton voltak. A shienari kíséret épp felzárkózott köréjük.

– Mit találtatok? – tudakolta Verin türelmetlenül. – Hol tartja?

Loial hangosan megköszörülte a torkát. Loial fészkelődni kezdett magas nyergében. Az aes sedai fürkészően nézett rájuk.

– Fain Tomafőre vitte a Kürtöt, egy Átjárókapun át – mondta színtelen hangon Rand. – Mostanra már valószínűleg oda is ért.

– Majd később beszélünk róla – mondta Verin olyan ellentmondást nem tűrően, hogy egész úton meg sem szólalt senki, a Nagy Fáig.

Ott Uno elvált tőlük, miután halkan pár szót váltott Ingtarral. Magával vitte a katonákat is, vissza a kapuntúli fogadójukba. Hurin, mikor a nagyterem fényében meglátta Verin zord arckifejezését, dünnyögött valamit egy kis sörről, és gyorsan egy sarokasztalhoz iszkolt, egyedül. Az aes sedai elhessegette a fogadóst, aki behízelgően érdeklődött, hogy jól érezték-e magukat, majd szótlanul fölment a privát ebédlőjükbe, nyomában Randdel és a többiekkel.

Mikor kinyitották az ajtót, bent Perrin nézett föl a „Kósza Jain utazásai”-ból. Az arcukat látva elkomorodott.

– Nem jól alakult, igaz? – csukta be a bőrkötésű könyvet. A szobát lámpák és méhviasz gyertyák borították kellemes fényárba. Tiedra asszonyság borsos árat számolt föl, de nem fukarkodott.

Verin gondosan összehajtogatta a vállkendőjét, majd a széke háttámlájára terítette.

– Mondjátok el újra. Az árnybarátok tényleg egy Átjárókapun vitték el a Kürtöt? Barthanes birtokán át?

– A terület valaha ogier liget volt – magyarázta Loial. – Mikor felépítettük...

A nő olyan szúrósan nézett rá, hogy torkán akadt a szó, és lekonyultak a fülei.

– Hurin egészen a kapuig követte a nyomukat – rogyott Rand fáradtan egy székre. Most aztán még inkább muszáj követnem őket, mint eddig. De hogyan? – Kinyitottam, hogy megmutassam neki, továbbra is követni tudjuk a nyomukat, bármerre mentek is, de ott volt a Fekete Szél. Megpróbált elérni minket, de Loialnak sikerült visszazárnia az ajtót, mielőtt teljesen kijöhetett volna. – Ennél a kijelentésnél halványan elpirult. De hát Loialnak végül is tényleg be kellett csuknia a kaput, és ki tudja, a Machin Shin éppenséggel ki is jöhetett volna, ha nem teszi. – Már várt ránk. A bejáratot őrizte.

– A Fekete Szél – suttogta Mat. Épp leülni készült, de félúton mozdulatlanná dermedt. Perrin ugyancsak döbbenten meredt Randre. Ahogy Ingtar és Verin is. Mat puffanva a székére zuhant.

– Bizonyára tévedsz – szólalt meg végül az aes sedai. – A Machin Shint senki nem veheti rá, hogy őrt álljon. Egyáltalán, senki nem kényszerítheti semmire.

– Az is csak a Sötét Úr lénye – mondta tompán Mat. – Ők meg árnybarátok. Talán tudták, hogyan kérjék a segítségét, vagy hogyan kényszerítsék engedelmességre.

– Senki nem tudja, hogy a Machin Shin pontosan mi lehet. Hacsak nem az őrültség és a kegyetlenség esszenciája. Nem lehet érvelni neki, vagy tárgyalni vele, vagy egyáltalán beszélni vele. És kényszeríteni sem lehet. Még egy aes sedai sem lenne képes erre, a ma élők biztos nem, de talán még a valaha élt legnagyobbak sem. Tényleg azt hiszed, hogy Padan Fain olyasmit is meg tud tenni, amit tíz aes sedai sem?

Mat megrázta a fejét.

Eluralkodott rajtuk a kétségbeesés. Minden olyan reménytelennek, céltalannak tűnt. Már csaknem a kezükben volt a Kürt, és most egyszerűen nyoma veszett. Még Verin is letörtnek látszott.

– Nem gondoltam volna, hogy Fain ilyen bátor lenne, hogy meg merje kockáztatni az Átjárókat. – Ingtar hangja szinte közönyösnek tűnt, de hirtelen a falba öklözött. – Nem érdekel, miért állt mellé a Machin Shin, sőt, még az sem, hogy mellé állt-e egyáltalán. Az Átjárókba vitték a Kürtöt, aes sedai. Mostanra már a Fertőben lehetnek, vagy félúton Tear vagy Tanchico felé. Vagy akár az Aiel-puszta túloldala felé. A Kürt elveszett. Végem van. – Lehanyatlott a karja, meggörnyedt a válla. – Végem van.

– Tomafőre mentek – mondta Rand.

Rögtön újra rá figyelt mindenki. Verin összevont szemöldökkel méregette.

– Ezt már korábban is mondtad. Honnan tudod?

– Üzenetet hagyott nekem Barthanesnél.

– Átejtés – vicsorgott Ingtar. – Biztos elárulja, hová megy, hogy követhessük! – csattant fel gúnyosan.

– Ti tehettek, amit akartok – így Rand –, de én a magam részéről Tomafőre megyek. Kénytelen vagyok. Pirkadatkor indulok.

– Na de Rand, hónapokig is eltarthat, mire odaérünk! – figyelmeztette Loial. – Miből gondolod, hogy Fain megvár minket?

– Várni fog. – De vajon meddig? Mikor dönt úgy, hogy most már biztos nem jövök? És miért záratta el az utam, ha azt akarja, hogy kövessem? – Lóhalálában fogok utazni. Ha Vörös elpusztul, veszek másik lovat, vagy lopok, ha kell. Te is biztosan jönni akarsz?

– Ha már eddig veled maradtam, miért épp most ne követnélek? – Loial előhúzta jókora pipáját, majd nekiállt megtömni. – Az a helyzet, hogy kedvellek. Akkor is kedvelnélek, ha nem lennél ta'veren. Sőt, talán annak ellenére. Tény, hogy melletted hajlamos vagyok folyton pácba kerülni, mégpedig nyakig. Mindenesetre veled megyek, és kész. – Megszívta a csutorát, hogy kipróbálja, jól megtömte-e a pipát, majd kivett egy darab gyújtóst a kandallópárkányon álló kőedényből, és a gyertyalángba tartva meggyújtotta. – Különben pedig nem hiszem, hogy igazából megakadályozhatnál benne.

– Jól van. Én is megyek – így Mat. – A tőr még mindig Fainnél van, úgyhogy megyek. De ennek a szolga dolognak mostantól vége.

Perrin sóhajtott, tűnődve bámult a semmibe.

– Azt hiszem, én is jövök. – Hirtelen elvigyorodott. – Valakinek vigyáznia kell, hogy Mat ne keveredjen folyton bajba.

– Micsoda átlátszó trükk – morogta Ingtar. – Valahogy majd megpróbálok kettesben maradni Barthanesszel. Akkor majd megtudom az igazságot. Én vissza akarom szerezni a Kürtöt. Nem fogok délibábot kergetni.

– Talán nem is trükk – tűnődött Verin. Úgy nézett ki, mintha elmélyülten tanulmányozná a padló egy pontját, valahol a cipője orra előtt. – Fal Dara börtönében maradtak bizonyos nyomok, feliratok, melyek egy lehetséges kapcsolatra utalnak az aznap éjszaka történtek és – pillantott összevont szemöldökkel Randre – Tomafő között. Egy vers, amit még most sem értek egészen. De az a véleményem, hogy Tomafőre kell mennünk. Szerintem ott lesz a Kürt.

– De még ha tényleg oda tartanak is, mire odaérünk, Fain vagy valamelyik másik árnybarát százszor is belefújhat a Kürtbe, és a sírból visszatérő hősök az Árnyék oldalán lovagolnak majd csatába – vélte Ingtar.

– Fain már azóta is százszor belefújhatott volna, hogy elszökött Fal Darából – emlékeztette Verin. – És szerintem meg is tette volna, ha ki tudná nyitni a ládát. Inkább amiatt kéne aggódnunk, hogy talál valakit, aki tudja, hogyan nyitható. Követnünk kell, de az Átjárókon át.

Perrin felkapta a fejét. Mat fészkelődni kezdett, Loial halkan felnyögött.

– Még ha be is tudunk lopakodni valahogy anélkül, hogy Barthanes őrei észrevennének – mondta Rand –, attól tartok, a Machin Shin még mindig ott lesz. Az Átjárók nem jöhetnek szóba.

– Ugyan, hányan tudnánk beosonni a herceg birtokára? – legyintett Verin. – Vannak más Átjárókapuk is. Stedding Tsofu itt van a város közelében, délkeletre. Aránylag új stedding, mindössze olyan hatszáz évvel ezelőtt fedezték fel újra, de az ogier Vének akkor még növesztettek új Átjárókat. Ott is kell lennie kapunak. Pirkadatkor indulunk.

Loial most valamivel hangosabban nyögött. Rand nem volt benne biztos, az Átjárókapu, vagy a stedding miatt.

Ingtar láthatóan még nem volt meggyőzve, de Verinnel nem lehetett ellenkezni. Megállíthatatlan volt, mint egy lavina.

– Gondoskodsz róla, hogy a katonáid készen álljanak – fordult a nemes felé. – Küldd át Hurint, hogy szóljon Unónak, még mielőtt aludni térne. Nekünk pedig máris ágyban a helyünk. Az árnybarátok már így is egy egész napos előnybe kerültek, holnap szeretnék minél többet behozni belőle. – A testes aes sedai oly ellentmondást nem tűrően viselkedett, hogy még a végére sem ért a mondókájának, már az ajtó felé terelte Ingtart.

Rand a többiek után indult, de az ajtónál megállt az aes sedai mellett, és a gyertyafényes folyosón távolodó Mat után nézett.

– Miért néz ki ennyire betegnek? – kérdezte a nőt. – Azt hittem, meggyógyították, legalábbis annyira, hogy legyen elég ideje.

Verin megvárta, amíg a fiú és a többiek felmennek a lépcsőn, csak azután felelt.

– Láthatólag nem hatott olyan jól a dolog, mint hittük. A betegség lefolyása érdekes irányt vett nála. Az ereje most megmarad. Azt hiszem, ez az utolsó pillanatokig így lesz. De a teste lassan elsorvad. Szerintem legfeljebb néhány hete van még. Látod? Már csak ezért is sietnünk kell.

– Nincs szükségem még egy ösztökére, Aes Sedai – csattant fel Rand. A nő címét úgy hangsúlyozta, mintha sértés lenne. Mat. A Kürt. Fain fenyegetése. Fény, ó Egwene! A fenébe is, nem kell még egy ösztöke!

– Na és mi a helyzet veled, Rand al'Thor? Te jól érzed magad? Harcolsz még ellene? Vagy már megadtad magad a Keréknek?

– Magukkal megyek, segítek megtalálni a Kürtöt. Azután viszont semmi dolgom többé az aes sedai-okkal. Érti? Semmi!

A nő nem szólt. Rand otthagyta. De amikor a lépcsőn fölfelé indulva újra meglátta, Verin még mindig őt figyelte. Sötét szemei rá szegeződtek. Töprengve fürkészték.

Harmincnegyedik fejezet

A Kerék sző

A hajnal első fénysugarai már gyöngyházszínűre festették az ég alját, amikor Thom Merrilin végre az úton találta magát, hazafelé, a Szőlőfürtbe menet. Még Kapuntúl szórakoztatócsarnokokkal és kocsmákkal legsűrűbben teleszórt részén is volt egy rövid időszak, amikor a külváros elcsendesedett, erőt gyűjtött a következő napra. Igaz, amilyen hangulatban éppen Thom volt, azt sem vette volna észre, ha lángokban áll az utca.

Barthanes néhány vendége ragaszkodott hozzá, hogy ott maradjon, noha a többiek nagyrészt rég hazamentek már, sőt, maga a herceg is jó ideje aludni tért. De csak magát hibáztathatja. Kellett neki „A nagy hajtóvadászat a Kürtért” helyett olyan mesékbe és dalokba belekezdenie, amiket a falvakban szokott előadni, mint a „Mara és a három ostoba király”, „Hogyan szelídítette meg Susa Kósza Jaint”, és Anla, a bölcs tanácsadó történetei. Azzal, hogy pont ezeket választotta, burkoltan az ostobaságukra akart célozni. Sosem gondolta volna, hogy tényleg hallgatni kezdik, amit mond, sőt, egyenesen felkelti az érdeklődésüket. Még ha nem is igazán az érdekeke őket, amiről a történetek tulajdonképpen szóltak. Folyton újabbat és újabbat követeltek, de nem ott nevettek, ahol kellett volna, nem azon, amin szokás. Őt magát is kinevették. Láthatóan úgy gondolták, hogy észre sem veszi, vagy ha igen, elég egy jól kitömött erszényt a zsebébe dugniuk, az majd meggyógyítja a büszkeségén esett sebeket. Csak nemrég szabadult el végre, de máris kétszer majdnem eldobta.

De nem a zsebét és büszkeségét égető súlyos erszény, vagy a nemesek megvetése volt rosszkedve egyedüli oka. Folyton Randről kérdezgették, mégpedig nyíltan és erőszakosan. Bizonyára úgy gondolták, egy egyszerű mutatványossal nincs miért óvatoskodni. Miért jött Rand Cairhienbe? Miért vonta félre őt, egy mutatványost, egy andori nemes? Túl sok kérdés záporozott rá. Nem volt benne biztos, hogy mindre elég okosan válaszolt. Régen nem játszott már a Nagy Játékban, kiment a gyakorlatból.

Mielőtt a Szőlőfürt felé indult volna, előbb a Nagy Fához ment. Cairhienben nem volt nehéz megtudni, hol szállt meg valaki, elég volt egy-két marokba ezüstpénzt nyomni. Még most sem volt benne biztos, tulajdonképpen mit akart mondani. Rand azonban már elment, akárcsak a barátai és az aes sedai. Ez is bosszantotta; úgy érezte, elmulasztott valamit. Na mindegy, mostantól szépen a maga lábára állhat a kölyök! A fenébe is, én kiszálltam!

Átvágott a nagytermen – nem volt ott senki, ez is ritkán fordult elő –, majd gyorsan felkaptatott a lépcsőn, kettesével véve a fokokat. Legalábbis megpróbálta, de jobb lába nem hajlott rendesen, emiatt majdnem felbukott. Morogva lassított le; a hátralévő lépcsőket egyesével tette meg. Halkan nyitotta ki a szobája ajtaját, hogy fel ne ébressze Denát.

Mikor meglátta lányt az ágyon feküdni, felöltözve, a fal felé fordulva, elmosolyodott. Elnyomta az álom, miközben rám várt. A bolond. Persze igazából cseppet sem volt bosszús, sőt, sugárzott a szeretettől. Nem is tudta, lenne-e bármi, amit nem bocsátana meg a lánynak. Hirtelen úgy döntött, ma lesz az a nap, amikor megengedi neki, hogy először fellépjen. A földre engedte a hárfatokot, majd Dena vállára tette a kezét, hogy megmondja neki.

A lány ernyedten a hátára gördült, üveges szemekkel meredt rá. A torkán keresztben véres vágás. Az ágy is csupa vér volt azon a részen, amit eddig eltakart a teste.

Thom gyomra görcsbe ugrott. Ha nem szorult volna el úgy a torka, hogy még levegőt sem kapott, talán el is hányja magát, vagy felüvölt. Esetleg mindkettő.

A ruhásszekrény ajtajának nyikorgása volt az egyetlen figyelmeztető jel. Megpördült. Mindkét ruhaujjából előcsusszant egy kés. Ugyanazzal a mozdulattal el is hajította őket. Az első egy kövér, kopaszodó, tőrt szorongató férfi torkába fúródott. Hátratántorodott, a nyakához kapott. Ujjai közül vér zubogott elő. Megpróbált kiáltani, de már csak egy bugyborékoló hörgésre volt képes.

A másik dobás azonban nem sikerült olyan jól, minthogy a rossz lábán kellett hozzá megpördülnie. Ez a kése egy izmos, sebhelyes arcú férfi vállába fúródott. Utóbbi épp a másik szekrényből lépett elő. A nagydarab, vastag nyakú fickó tőrt tartó keze elernyedt, a fegyver a padlóra hullott. Tántorogva az ajtó felé indult.

Mielőtt azonban két lépést tehetett volna, Thom újabb kést kapott elő, és mély vágást ejtett a lábszára hátsó oldalán, keresztbe. A sebhelyes felkiáltott és megbotlott. Thom belemarkolt zsíros hajába, és az ajtónyílás melletti falba lökte a fejét. Áldozata megint felüvöltött, ugyanis a vállából kiálló kés nyele az ajtónak ütközött.

Thom az arcához tolta a kezében lévő kés pengéjét, alig egy hüvelyknyire a férfi barna szemétől. A nagydarab orgyilkos arcát félelmetessé tették a sebhelyek, most azonban pislogás nélkül meredt a fegyver hegyére, és moccanni sem mert. Kövér társa, aki időközben félig visszazuhant a szekrénybe, rúgott egy utolsót, majd elcsendesedett.

– Mielőtt megöllek, áruld el, miért? – kérdezte tompa hangon Thom. Úgy érezte, mindene elzsibbadt. Legfőképpen az agya.

– A Nagy Játék miatt – felelte gyorsan a sebhelyes. Kiejtése, mint egy utcai csavargóé, ruhái ugyancsak, csakhogy túlságosan újak, egy kissé túl jó minőségűek voltak. Láthatóan több pénze volt, mint amennyi a kapuntúliaknak lenni szokott. – Nem személyes ügy volt, hidd el! Csak a Játék.

– A Játék? Semmi közöm a Daes Dae'marhoz! Ki akarna a Játék miatt megölni? – A sebhelyes habozni látszott. Közelebb tolta a kés hegyét. Ha pislogna, hozzáérne a szempillája. – Ki?

– Barthanes – válaszolta rekedten a nagydarab férfi. – Barthanes herceg. Nem öltünk volna meg. A herceg csak meg akart tudni egy-két dolgot. Még aranyat is kaphatnál. Egy szép kövér aranykoronát, ha mindent elmondasz. Talán még kettőt is.

– Hazudsz! Az egész éjszakát Barthanes herceg udvarházában töltöttem. Olyan közel voltam hozzá, mint most hozzád. Ha bármit akart volna tőlem, sosem hagyom el a birtokát élve.

– Nem hazudok! Napok óta kerestünk, nem csak téged, akárkit, aki tud valamit erről az andori úrról. Tegnap este, a nagyteremben hallottam a neved először. Barthanes herceg hálás lenne. Talán még öt koronát is kapnál.

Megpróbálta elhúzni a fejét a kés elől, mire Thom még erősebben a falnak szorította.

– Milyen andori úrról? – kérdezte. Persze tudta. A Fény segítsen rajta, tudta a választ.

– Rand. Az al'Thor-házból. Magas. Fiatal. Kardmester, vagy legalábbis mesterpengét hord. Tudom, hogy meglátogatott. Egy ogierrel. És beszélgettetek. Mondd el, mit tudsz róla. Talán még én magam is hozzáteszek egy-két koronát.

– Te barom – suttogta Thom. Ezért kellett Denának meghalnia? Ó, Fény segíts! Dena halott! Legszívesebben elsírta volna magát. – Az a fiú egy juhász. – Juhász, aki finom ruhákat visel, és úgy döngik körül az aes sedai-ok, mint mézrózsát a méhek. – Egyszerű juhász. – Szorosabbra fogta a fickó haját.

– Várj! Várj! Még sokkal többet is kereshetsz, mint öt korona, vagy akár tíz! Talán még százat is! Minden Ház ez után a Rand al'Thor után szaglászik. Ketten-hárman engem is megkerestek már. Azzal, amit tudsz, mindketten megtömhetnénk a zsebünket. Én ismerem azokat, akik fizetnének. Amellett volt még egy nő is, egy nemes hölgy, akit többször is láttam utána kérdezősködni. Ha kiderítjük, kicsoda... annak is eladhatjuk.

– Csakhogy elkövettetek egy nagy hibát.

– Hibát? – A férfi a távolabbi kezét lassan az öve felé kezdte csúsztatni. Bizonyára van még egy tőre. Thom nem törődött vele.

– Nem lett volna szabad a lányhoz érnetek.

A sebhelyes a tőréhez kapott, majd összerándult. Thom kése a szemébe fúródott.

Hagyta elzuhanni. Egy ideig csak álldogált, aztán fáradtan lehajolt, összeszedte a késeit. Ekkor felpattant az ajtó. Vicsorogva pördült meg.

Zera hátraugrott. A szája elé kapta a kezét, döbbenten meredt rá.

– Az az ostoba Ella csak most mondta meg – szólalt meg kissé remegő hangon –, hogy Barthanes két embere utánad kérdezősködött tegnap este. Aztán amit ma reggel hallottam... Azt mondtad, már nem játszol a Játékban.

– Hát, megtaláltak – felelte fáradtan.

A fogadósnő csak most vette észre a földön heverő két hullát. Gyorsan belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Ez baj, Thom. Ezek után el kell menned Cairhienből. – Ekkor az ágyra pillantott, és elakadt a lélegzete. – Nem. Ó, nem. Ó, nem! Jaj, te szegény, úgy sajnálom!

– Nem mehetek még el, Zera. – Habozni kezdett. Majd fogta az egyik takarót, és leterítette vele a kedvesét, eltakarta az arcát. – Előbb még meg kell ölnöm valakit.

A fogadósnő megrázta magát, elszakította a tekintetét az ágytól. Kapkodva vette a levegőt, kissé akadozva szólalt meg:

– Ha Barthanesre gondolsz, késő. Mindenki erről beszél. Meghalt. A szolgái találták meg ma hajnalban, a hálószobájában. Darabokra volt tépve. Csak onnan tudták, hogy ő az, hogy a fejét egy karóra tűzték, a kandalló fölé. – A karjára tette a kezét. – Mindenki tudni fogja, hogy ott voltál ma éjszaka. Azután, hogy ezzel a kettővel végeztél, meg lesznek győződve, hogy benne voltál a dologban. – Ezt kissé kérdő hangsúllyal mondta, mintha neki magának is lennének ilyen sejtései.

– Hát, akkor, azt hiszem, már mindegy – felelte letörten Thom. Nem tudta megállni, hogy folyton az ágyon heverő letakart testre ne nézzen. – Talán visszamegyek Andorba. Caemlynbe.

Zera megragadta a vállait, elfordította az ágytól.

– Jaj, ti férfiak – sóhajtotta. – Mindig csak az izmaitokkal gondolkoztok, vagy a szívetekkel, sohasem a fejetekkel. Caemlyn pont olyan veszélyes neked, mint Cairhien. Mindkét helyen előbb-utóbb holtan végeznéd, vagy börtönben. Gondolod, ő azt akarná? Ha meg akarod becsülni az emlékét, maradj életben.

– Gondoskodnál a... – Nem tudta kimondani. Öregszem, gondolta. Már nem vagyok olyan kemény, mint régen. Előhúzta a zsebéből a súlyos erszényt, a nő kezébe nyomta, és ráhajtogatta az ujjait. – Ennek elégnek kell lennie... mindenre. Ami marad, jól jön majd, ha kérdezősködni kezdenek utánam.

– Mindent elintézek – felelte gyengéden Zera. – Menned kell, Thom. Most rögtön.

Kelletlenül bár, de bólintott, majd lassan nekiállt betömködni néhány holmit a nyeregtáskáiba. Miközben ő pakolt, a fogadósnő közelebbről is megnézte a félig a szekrényben heverő kövér férfit. Hangosan kapott levegőért. Thom kérdően nézett rá. Jó ideje ismerte, nem olyan nő volt, aki rosszul lenne egy kis vér látványától.

– Ezek nem Barthanes emberei. Legalábbis ez nem az – biccentett a kövér hulla felé. – Az egyik legrosszabbul őrzött titok Cairhienben, hogy a Riatin-háznak dolgozik. Galldriannak.

– Galldriannak – mondta színtelen hangon Thom. Mibe kevert bele ez a nyavalyás juhász? Mibe kevertek az aes sedai-ok mindkettőnket? De a lényeg az, hogy Denát Galldrian emberei ölték meg.

Valószínűleg az arcán is látszhatott, mi jár a fejében, mert Zera felcsattant:

– Azt hiszed, ő örülne, ha megöletnéd magad, te bolond? Ő is azt szeretné, ha életben maradnál. A királyt akarod meggyilkolni? Száz hossznyira sem tudnál jutni hozzá, már végeznének veled. Ha nem már hamarabb.

A belváros felől morajló hang hallatszott, mintha fél Cairhien kiabálni kezdett volna. Thom homlokráncolva lesett ki az ablakon. A kapuntúli házak fölé magasodó városfal mögül vastag füstoszlop emelkedett az égbe. Messze a fal mögül. Az első fekete gomolyag mellett hamarosan kisebb csíkok jelentek meg, de távolabb is egyre több füst látszott. Megpróbálta megbecsülni, milyen távolságra lehetnek. Nagy levegőt vett.

– Talán jobb lenne, ha te is elkezdenél gondolkodni az elutazáson. Úgy néz ki, valaki felgyújtotta a gabonaraktárakat.

– Átvészeltem én már egy pár lázongást. Most menj.

Vetett egy utolsó pillantást Dena letakart testére, majd összeszedte a holmiját, és már indult volna, amikor a fogadósnő újra megszólalt.

– Nem tetszel te nekem, Thom Merrilin. Te forgatsz valamit a fejedben. Veszélyesnek tűnsz. Képzeld el, hogy itt ül Dena, épen és egészségesen. Gondolj bele, mit mondana. Szerinted hagyná, hogy menj és megölesd magad, értelmetlenül?

– Én csak egy öreg mutatványos vagyok – felelte ő az ajtóból. Rand al'Thor meg csak egy juhász. De mindketten megtesszük, amit tennünk kell. – Ugyan kire lehetnék én veszélyes?

Amint becsukta az ajtót, elrejtve a fogadósnőt, elrejtve Denát, farkasvigyorra húzódott a szája. Fájt a lába, de alig érezte; gyorsan, céltudatosan sietett le a lépcsőn, és elhagyta a fogadót.

Egy Falméra néző domb tetején Padan Fain meghúzta a lova kantárját. A város körüli dombokon megmaradt kevés, ritkás liget egyikében állt. Az értékes terhet szállító vezeték ló meglökte a lábát. Oda sem nézve bordán rúgta. Az állat felhorkant, odébbugrott; amennyire a nyereghez kötött kantárja engedte, eltávolodott tőle. Nem akart megválni a lovától, ugyanúgy, ahogy a többi árnybarát, akit magával hozott, sem akart egyedül maradni a dombok közt a trallokokkal, ha ő nincs velük. Mindkét problémát egyszerűen oldotta meg. A trallokok kondérjában fövő húsnak nincs szüksége hátaslóra. Az árnybarátok pedig, akiket már amúgy is megrázott az Átjárókon való átkelés – egy tomafői, rég elhagyatott steddingnél nyíló kapun bukkantak elő –, miután végignézték, ahogy a trallokok elkészítik a vacsorájukat, rendkívül engedelmesek lettek. A túlélők.

A facsoport széléről alaposan megnézte magának a fal nélküli városkát, majd vicsorogni kezdett. Rövid, pár szekérből álló kereskedőkaraván döcögött befelé a városszéli istállók, lóvásárok, szekérudvarok között; egy másik pedig kifelé. Port alig vertek fel, az utat hosszú évek forgalma döngölte keményre. A szekerek hajtói és a néhány mellettük lovagló kísérő a ruházata alapján mind helybéli volt, de – legalábbis a lovasoknak – azért volt kardjuk és kardtörőjük, sőt némelyiknek még lándzsája és íja is. Az a néhány katona, akit látott – és nem látott sokat –, úgy látszott, hogy ügyet sem vet a fegyveresekre, akiket pedig elvileg leigáztak.

Még csak egy napot és egy éjszakát töltött Tomafőn, de már megtudott néhány dolgot ezekről a seanchanokról. Annyit, amennyit a leigázottak tudtak róluk. Soha nem okozott gondot magányos embert találni, és ezek aztán, mindig megválaszolták a megfelelően feltett kérdéseket. A férfiak több információt szedtek össze a hódítókról, mintha legalábbis azt hinnék, hogy egyszer még kezdhetnek is velük valamit; viszont néha megpróbáltak elhallgatni egy s mást. A nőket viszont nagy általánosságban csak a saját boldogulásuk érdekelte, akárki uralkodjon is éppen a terület fölött, ugyanakkor olyan részleteket is észrevettek, amiket a férfiak nem, és gyorsabban beszélni kezdtek. Amint abbahagyták a sikoltozást. A gyerekeket volt a legkönnyebb szóra bírni, ők azonban ritkán tudtak bármi hasznosat.

A hallottak háromnegyed részét figyelmen kívül hagyta, ostobaságoknak, felnagyított pletykáknak gondolta őket, de most úgy tűnt, több dolog mégiscsak igaznak bizonyul. Szemmel láthatóan bárki beléphet Falméba. Összerezzent. Még egy „felnagyított pletykát” pillantott meg a saját szemével. Húsz katona lovagolt ki a városból. Nem tudta teljesen tisztán kivenni a hátasaikat, de nyilvánvalóan nem lovak voltak. Kecses, puha léptekkel futottak; sötét bőrük mintha meg-megcsillant volna a reggeli napfényben, akár ha pikkelyeik lennének. A nyakát nyújtogatva figyelte, ahogy eltűnnek a szárazföld irányába, majd megsarkantyúzta a lovát és a város felé indult.

Az istállók, parkoló szekerek, karámok között sétáló helybéliek legfeljebb futó pillantást vetettek rá. Igaz, az érdeklődés hiánya kölcsönös volt; ő sem foglalkozott velük. Belovagolt a városba. A kikötő már a város széléről is kitűnően látszott, akárcsak a benne horgonyzó seanchan hajók. Sorra járta végig a se nem zsúfolt, se nem kihalt macskaköves utcákat. Mindegyik a kikötő felé lejtett. Senki nem állította meg. Errefelé már több volt a seanchan katona. A helybéliek lesütött szemmel siettek a dolguk után. Ha katona haladt el mellettük, meghajoltak. A seanchanok azonban nem is törődtek velük. A felszínen minden békésnek tűnt, a harci páncélt viselő hódítók utcai és hadihajóik kikötőbeli jelenléte ellenére, de ő érezte a mélyben felgyűlt feszültséget. Márpedig ahol az emberek feszültek és félnek, neki ott eddig mindig jól ment a sora.

Nagy ház elé ért. Több mint egy tucat katona állt őrt előtte. Megállt, leszállt a lováról. Egy kivételével, aki nyilvánvalóan tiszt kellett, hogy legyen, mindannyian koromfekete páncélzatot viseltek. Sisakjuk sáskafejre emlékeztetett. A főbejárat két oldalán egy-egy vastag bőrű, háromszemű, horgas csőrű fenevad guggolt békaszerű, tartásban. Mindkettőt egy-egy katona felügyelte; ezeknek három szemet festettek a mellvértjére. Fain megnézte a tetőn lobogó kék keretes zászlót, a széttárt szárnyú, villámokat markoló sassal, és magában kuncogni kezdett.

Az utca túloldalán álló épület kapuján nők mászkáltak ki-be. Sokukat ezüstös póráz kötötte össze társával, de ő nem törődött velük. Már hallott a damanekról a falusiaktól. Később talán még hasznukat veheti valahogyan, de most nem.

A katonák őt nézték, különösen az arany-piros-zöld páncélú tiszt.

Nyájas mosolyt erőltetett az arcára, mélyen meghajolt.

– Uraim, van nálam valami, ami érdekelni fogja az önök nagyurát. Biztosíthatom önöket, látni kívánja majd, mint ahogy engem is, személyesen. – A vezetéklován lévő téglatest alakú tárgy felé intett. Még mindig abba a hatalmas, csíkos pokrócba volt burkolva, amiben az emberei rátaláltak.

A tiszt tetőtől talpig végignézett rajta.

– A beszéded alapján nem erről a vidékről való vagy. Letetted az esküket?

– Engedelmeskedem, várok, és szolgálni fogok – felelte nyomban Fain. Mindenki, akit kikérdezett, beszélt az eskükről, bár egyikük sem értette, mit jelentenek. Nos, ő bármire megesküszik, ha ezeknek az kell. Réges rég nem számolta, hány esküt tett már eddigi pályafutása során.

A tiszt intett két emberének, nézzék meg, mi van a takaró alatt. Leemelték a csomagot a földre. Meglepetten nyögtek a váratlan súly alatt. Amikor aztán kibontották a pokrócot, tátva maradt a szájuk. Az őrparancsnok rezzenéstelen arccal nézte a macskaköveken heverő, ezüsttel berakott aranyládát, majd Fain felé fordult.

– Ez akár magának a császárnőnek is méltó ajándék lenne. Velem jössz.

Az egyik katona durván átkutatta Faint, ő azonban szótlanul elviselte. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a tiszt és a ládát cipelő két őr is leadták a fegyvereiket, mielőtt beléptek. Bármi hasznos lehet, amit megtud ezekről az idegenekről, a legkisebb apróság is, bár már most biztos volt a terve sikerében. Igaz, ő mindig biztos volt magában, de egy olyan helyen, ahol a nemesek attól tartanak, hogy a saját követőik is meg akarhatják gyilkolni őket, ott különösen.

Mikor beléptek az ajtón, a tiszt összevont szemöldökkel nézett rá. Egy pillanatig nem értette, miért. Hát persze. A fenevadak. De hát akármik legyenek is, bizonyára nem rosszabbak, mint a trallokok, egy Myrddraallal pedig egy napon sem lehet őket említeni, ezért egész meg is feledkezett a jelenlétükről. Rájuk sem nézett, amikor bejöttek. Most már túl késő volt úgy tennie, mintha félne tőlük. A seanchan azonban nem szólt semmit. Továbbindultak a ház belseje felé.

Így találta magát Fain hason fekve, arccal a padlón, egy bútorozatlan szobában, ahol csúszó paravánok takarták el a falakat. Addig így is kellett maradnia, amíg a tiszt bejelentette Turak nagyúrnak, milyen ajándékot hozott neki. Egy pár szolga asztalt hozott a ládának, hogy a nagyúrnak ne kelljen lehajolnia. Fain csak cipőjüket látta. Türelmetlenül várakozott. Előbb-utóbb eljön majd az idő, amikor majd nem neki kell hajlongania.

Végül a katonákat elküldték, őt pedig felszólították, hogy álljon fel. Teljesítette az utasítást, de lassan; közben alaposan megnézte magának a nagyurat, borotvált koponyájával, hosszú körmeivel, brokátvirágokkal díszített kék selyemköntösével, és a mellette álló férfit, aki világos hajának borotválatlan felét hosszú copfban viselte. Biztos volt benne, hogy ez utóbbi, a zöld ruhás, szolga csupán, bármilyen magas rangú is. De a szolgák hasznosak lehetnek, különösen, ha uruk kegyében állnak.

– Csodálatos ajándék – emelte Turak a ládáról Fainre a tekintetét. Halvány rózsaillat terjengett felőle. – Ám magától adódik a kérdés: hogy jutott egy magadfajta egy ilyen ládához, melyhez hasonlót kisebb nemesurak sem engedhetnének meg maguknak? Talán tolvaj vagy?

Fain megigazgatta kopott, meglehetősen kétes tisztaságú zekéjét.

– Néha szükség van rá, hogy az ember kevesebbnek tűnjön, mint aki valójában, nagyúr, jelenlegi ápolatlanságom tette lehetővé, hogy bántatlanul ön elé hozhassam az ajándékom. Ez a láda régi, nagyúr, a Legendák Korából származik. Oly kincs rejtőzik benne, amilyet keveseknek adatott meg látni e világon. Hamarosan, nagyon hamarosan rájövök majd, hogyan nyithatom ki, és átnyújtom önnek, ami benne rejtőzik, aminek a segítségével könnyedén elfoglalhatja ezt a földet. Diadalmas seregei oly messzire juthatnak, amilyen messzire csak kívánja, a Világ Gerincéig, az Aiel-pusztáig, de még azon is túl. Senki sem állhat ellen önnek, nagyúr, amint sikerül... – elhallgatott, ugyanis Turak hosszú körmű ujjait elkezdte végigfuttatni a láda mintázatán.

– Láttam én már ilyen ládákat, a Legendák Korából valókat – mondta a nagyúr –, bár egyik sem volt ilyen szép. Úgy készültek, hogy csak az nyithassa ki őket, aki ismeri a mintát, de én... á! – Megnyomott valamit a díszes csigavonalak és dudorok között. Halk kattanás hallatszott. Felnyitotta a láda tetejét. Egy pillanatra mintha csalódás futott volna át az arcán.

Fain úgy az ajka belső felébe harapott, hogy a vére is kiserkent. Minden akaraterejére szüksége volt, nehogy vicsorogni kezdjen. Erősen rontotta az alkupozícióját, hogy nem ő nyitotta ki a ládát. Mindegy, minden más rendben mehet még, ha meg tudja őrizni a nyugalmát. De hát olyan sokáig kellett már eddig is türelmesnek lennie.

– Ezek a Legendák Korából származó kincsek lennének? – emelte ki Turak egyik kezével a csavart Kürtöt, a másikkal a rubinberakásos, aranymarkolatú tőrt. Fain az oldalához préselte ökölbe szorított kezeit, nehogy a tőr után kapjon. – A Legendák Kora – ismételte halkan a nagyúr. A tőr hegyével követte végig az ezüst folyóírást a Kürt peremén. Meglepetten vonta föl a szemöldökét. Fain most látott először nyílt, leplezetlen érzelmet az arcán. De a következő pillanatban már rendezte is a vonásait. – Van valami elképzelésed, mi ez?

– Valere Kürtje, nagyuram – felelte nyájasan Fain. Elégedetten látta, hogy a copfos férfinak leesik az álla. Turak csak biccentett.

A nagyúr megfordult, és elindult kifelé. Fain pislogni kezdett, és már nyitotta volna a száját, de a szőke hajú férfi gyors intésére szótlanul utána indult.

A teremből, ahová beléptek, ugyancsak eltűnt az eredeti bútorzat, itt azonban a paravánokon kívül egyetlen szék, és egy félkör alakú üvegezett szekrény is állt. A széket a szekrénnyel szemben állították fel. Turak, kezében a tőrrel és a Kürttel, a szekrényre nézett, majd elfordította a fejét. Egy szót sem szólt, de a másik seanchan rögtön felcsattant, parancsokat osztott. Pillanatokon belül egyszerű gyapjúköntöst viselő férfiak jelentek meg az egyik ajtón keresztül. Újabb asztalkát hoztak magukkal. Mögöttük fiatal nő érkezett, világos platinaszőke, szinte fehér hajú. Keze különböző méretű és alakú lakkozott fa talapzatokkal volt tele. Ruhája fehér selyem, de olyan vékony, hogy Fain tisztán látta alatta a testét. Őt azonban csak a tőr érdekelte. A Kürt eszköz volt csupán, a tőr azonban a lénye része; hozzá tartozott.

Turak megérintette az egyik talapzatot. A lány az asztal közepére állította. A férfiak a copfos irányítása alatt megfordították a széket, az asztalka felé. Az alacsonyabb rangú szolgák feje borotválatlan volt, hajuk vállig ért. Amint végeztek, mélyen meghajoltak – csaknem a térdükhöz ért a fejük –, és kiiszkoltak.

Turak az állványra állította a Kürtöt, a tőrt elé fektette az asztalra, majd a székhez sétált és leült.

Fain nem bírta tovább. A tőrért nyúlt.

A szőke hajú férfi elkapta a csuklóját, és kegyetlenül megszorította.

– Borotválatlan kutya! Tudd meg, hogy a kezet, mely engedély nélkül érinti meg a nagyúr tulajdonát, levágják.

– Az enyém – morogta Fain. Türelem! De annyit kellett már várnom.

Turak hátradőlt a karosszékben, majd felemelte egyik kékre festett körmű ujját, mire Faint odébbrántották, hogy a nagyúr akadálytalanul rálásson a Kürtre.

– A tiéd? – kérdezte. – Egy ládában, amit nem tudsz kinyitni? Ha eléggé felkelted az érdeklődésem, talán neked adom. Még ha a Legendák Korából való is, nem érdekelnek az ilyesmik. De először is, válaszolsz egy kérdésemre. Miért nekem hoztad el Valere Kürtjét?

Fain küldött egy utolsó, vágyakozó pillantást a tőr felé, majd kirántotta a csuklóját a szolga szorításából, megdörzsölte, aztán meghajolt.

– Hogy megszólaltathassa, nagyúr. Akkor aztán ezt az egész földrészt elfoglalhatja, ha úgy kívánja. Az egész világot. Lerombolhatja a Fehér Tornyot, eltaposhatja az aes sedai-okat, mert még az ő hatalmuk sem állíthatja meg a halálból visszatért hősöket.

– Szóval nekem kéne megszólaltatnom – Turak hangjában nyoma sem volt lelkesedésnek. – És lerombolnom a Fehér Tornyot. Még egyszer kérdezem, miért? Azt állítod, engedelmeskedsz, vársz, és szolgálsz, de ez itt az esküszegők földje. Miért kínálod fel nekem a hazád? Talán valami személyes ellentéted van ezekkel a... nőkkel?

Fain próbált meggyőző hangon felelni. Türelmesnek kell lennem, mint a féregnek, mely áldozata szívébe fúrja magát.

– Nagyuram, a családom nemzedékről nemzedékre továbbadott egy hagyományt. Annak idején a nagy királyt, Artur Paendrag Tanreallt szolgáltuk, és azután sem szegtük meg az eskünket, hogy a Tar Valon-i boszorkányok megölték. Mikor a többiek háborúzni kezdtek, és szétrombolták, amit Sasszárny Artur épített, mi akkor is kitartottunk adott szavunk mellett, még ha meg is kellett szenvednünk ezért. Ez a mi hagyományunk, nagyúr, mely apáról fiúra szállt, és anyáról leányra, a nagykirály meggyilkolásától egészen mostanáig. Vártuk a hadseregek visszatértét, melyeket Sasszárny Artur az Aryth-óceán túlpartjára küldött, vártuk a nagy király leszármazottainak visszaérkezését, hogy elpusztítsák a Fehér Tornyot, és visszavegyék ősi jussukat. És amikor Sasszárny utódja újra erre a földre lép, újra szolgálni fogunk, és tanácsadók leszünk, ahogy a nagy királyé is voltunk. A keretétől eltekintve, a zászló, mely e ház fölött leng, Luthair lobogója, Artur Paendrag Tanreall azon fiáé, akinek vezetésével az óceánon túlra küldte a seregeit. – Térdre rogyott, úgy tett, mintha erőt vettek volna rajta az érzelmek. – Nagyúr, én csak szolgálni és tanácsokkal ellátni szeretném a nagy király leszármazottait.

Turak oly sokáig hallgatott, hogy Fain már latolgatni kezdte, nem lesz-e szükség további meggyőzésre. Készen állt tovább fokozni a színjátékot, amennyire csak kell. Ekkor azonban végre megszólalt a nagyúr:

– Úgy tűnik, olyasmiket tudsz, amiket senki, sem úr, sem szolga nem ejtett még ki a száján, amióta csak megláttuk ezt a földet. A nép ugyan suttogja, mint számos pletyka közül az egyiket, de te tudod. Látom a szemeden, hallom a hangodon. Szinte már hajlamos vagyok azt hinni, azért küldtek, hogy csapdába csalj. De ugyan ki használná erre Valere Kürtjét? A Vérből valóknál, akik a Hailene-nel jöttek, nem lehetett a Kürt, mert a legenda azt mondja, azt ezen a földön rejtették el annak idején. Az itteni nemesek pedig előbb használnák ellenem, mintsem a kezembe adják. Hogy került a birtokodba? Azt állítod, hős vagy, ahogy a legenda mondja? Véghezvittél bátor, hősi tetteket?

– Nem vagyok én hős, nagyuram – Fain öngúnnyal teli mosollyal próbálkozott, de Turak arckifejezése nem változott, így abbahagyta. – A Kürtöt egyik ősöm találta meg, a nagy király halála utáni zűrzavaros időkben. Ő még tudta, hogyan kell kinyitni a ládát, de ez a titok sírba szállt vele a Százéves háborúban, amely darabokra tépte Sasszárny Artur birodalmát, így a leszármazottai, engem is beleértve, csak annyit tudtak, hogy a Kürt rejtőzik benne, és addig kell rejtegetnünk, amíg a nagy király utódai visszatérnek.

– Szinte hinni tudnék neked.

– Higgyen is, nagyúr. Amint megszólaltatja a Kürtöt...

– Ne tedd tönkre, amit eddig elértél. Nem használhatom Valere Kürtjét. Mikor visszatérek Seanchanba, a császárnő elé viszem majd, mint legnagyobb trófeámat. Talán majd ő megszólaltatja.

– De nagyuram – tiltakozott – meg kell... – Hirtelen az oldalán fekve találta magát. Zúgott a feje. Csak mikor kitisztult a látása, és megpillantotta a szőke hajú férfit, amint az öklét dörzsölgeti, jött rá, hogy mi történt.

– Vannak bizonyos szavak – mondta lágyan a fickó – amit a nagyúrral kapcsolatban soha nem használunk.

Fain eldöntötte, hogyan fog meghalni.

Turak olyan nyugodtan nézett rá, majd a Kürtre, mintha mi sem történt volna.

– Lehet, hogy téged is a császárnőnek adlak, a Kürttel együtt. Talán szórakoztatónak talál majd. Egy ember, aki azt állítja, hogy a családja hűséges maradt, mikor mindenki más megszegte az esküjét, vagy elfelejtette.

Fain lassan tápászkodott fel, hogy hirtelen támadt lelkesedését leplezze. Amíg Turak meg nem említette, nem is tudott a császárnő létezéséről. Ha újra egy uralkodó kegyeibe férkőzhetne... ez új utakat nyit meg. Új, merészebb terveket szőhet. Ha egy olyan uralkodót irányíthatna, aki mögött a seanchanok ereje áll, és Valere Kürtjét tartja a kezében... Sokkal jobb, mint ebből a Turakból nagy királyt faragni. Okosabb, ha a terve néhány részletét későbbre halasztja. Csak finoman. Nem szabad megtudnia, mennyire szeretném. Ennyi idő után, még egy kis várakozás igazán nem árthat.

– Ahogy a nagyúr kívánja – mondta. Igyekezett olyan hangot megütni, mintha az lenne minden vágya, hogy szolgálhasson.

– Szinte mintha alig várnád – jegyezte meg Turak. Fain majdnem összerezzent, épp csak sikerült uralkodnia magán. – Megmondom, miért nem szólaltatom meg Valere Kürtjét, sőt még csak meg sem tartom. Talán ez kigyógyít a türelmetlenségedből. Nem szeretném, ha egy ajándékom megsértené a császárnőt a viselkedésével. Így, ha megszüntetni nem tudom, türelmetlenséged sosem elégülhet ki, mert soha nem hagyod el az innenső partot. Tisztában vagy vele, hogy aki belefúj Valere Kürtjébe, attól fogva örökké össze lesz kötve vele? Hogy amíg ő életben van, bárki másnak nem lesz több egyszerű hangszernél? – Nem úgy tűnt, mintha válaszokat várna. Időt sem hagyott, hogy feleljen. – Tizenkettedik vagyok a Kristálytrón öröklési láncában. Ha megtartanám, mindenki, aki köztem és a trón között áll, azt hinné, hogy mostantól kezdve én akarok lenni az első. És bár a császárnő természetesen bátorítja a versengést közöttünk, hogy a legerősebb és legravaszabb kövesse, pillanatnyilag a második lányát részesíti előnyben, ezért nem nézné jó szemmel, ha valaki Tuon pozícióját fenyegetné. Ha pedig megszólaltatnám, még ha utána a lába elé tenném is, és a Fehér Torony összes nőjét pórázon terelném elé, a császárnő, éljen örökké, biztos lenne benne, hogy többre vágyom, mint hogy pusztán az örököse legyek.

Fain visszafogta magát, még mielőtt megjegyezhette volna, mennyire lehetséges lenne beteljesíteni e vágyat a Kürt segítségével. Volt a nagyúr hangjában valami, ami arra utalt – bármilyen nehezére esett is Fainnek elhinnie –, hogy komolyan gondolta, amikor azt kívánta, bár élne a császárnő örökké. Türelmesnek kell lennem. Mint a gyökeret rágó féregnek.

– A Császárnő Fülei akárhol ott lehetnek – folytatta Turak. – Akárki az lehet. Huan az Aladon házban született és nevelkedett, ahogy az ősei is, tizenegy emberöltőre visszamenőleg, és mégis, ő is lehet Fül.

A copfos férfi tiltakozó mozdulatba kezdett, de rögtön visszafogta magát, újra mozdulatlanná dermedt.

– Még egy nagyúr vagy nagyúrnő is bármikor azon veheti észre magát, hogy a Fülek legféltettebb titkait is ismerik. Arra ébredhet, hogy már át is adták az Igazság Keresőinek. Az igazságot sosem könnyű megtalálni, de a Keresők nem kímélik, akit vallatnak, és addig folytatják a kutatást, ameddig csak szükségét érzik. Persze gondosan vigyáznak, nehogy meghaljon a gondjukra bízott nagyúr vagy nagyúrnő, mert akinek Sasszárny Artur vére folyik az ereiben, azt emberi kéz meg nem ölheti. Ha a császárnő mégis ki kell, hogy végeztesse valamelyikőjüket, a szerencsétlent selyemzsákba kötözik, a zsákot pedig kilógatják a Hollók Tornyából, és ott hagyják, amíg el nem rothad. Veled persze nem fognak finomkodni. A Kilenc Hold udvarában, Seandarban egy magadfajtának elég egy rossz szó, egy rossz mozdulat, vagy az uralkodó puszta szeszélye, hogy a Keresők kezére kerüljön. Még mindig annyira nagyon menni akarsz?

Fainnek sikerült megremegtetnie a térdét.

– Én csak szolgálni és tanácsokat adni szeretnék, nagyúr. Sok mindent tudok, ami hasznos lehet. – Ez a seandari udvar olyan helynek hangzott, ahol a tervei és képességei termékeny talajra találnának.

– Amíg vissza nem hajózom Seanchanba, engem szórakoztatsz a családodról és hagyományairól szóló mesékkel. Örülök, hogy egy második embert is találtam ezen a Fénytől elhagyott földön, aki fel tud vidítani, még ha szerintem mindketten hazudoztok is. Most elmehetsz. – Ezen kívül egy szót sem szólt, a platinaszőke hajú, átlátszó ruhájú lány mégis nyomban belépett, és odasietett hozzá. Lehajtott fejjel térdelt le a nagyúr előtt, lakkozott tálcán egyetlen gőzölgő csészét nyújtott felé.

– Nagyúr – szólalt meg Fain. A copfos férfi, Huan, megragadta a karját, de ő kiszabadította. Huan dühösen szorította össze a száját, ő azonban eddigi legmélyebb meghajlását mutatta be az ura előtt. Lassan fogom megölni. Igen. – Nagyúr, sajnos üldözők elől menekülve érkeztem ide. El akarják venni Valere Kürtjét. Árnybarátok és még annál is rosszabbak, és legfeljebb egy-két napnyira lehetnek mögöttem.

Turak hosszú körmű ujjain egyensúlyozta a vékony csészét. Belekortyolt a fekete italba.

– Seanchanban nem sok árnybarát maradt. Akik túlélik az Igazság Keresőinek vizsgálódását, a bakó bárdja alatt végzik. Érdekes lehetne találkozni eggyel.

– Nagyon veszélyesek, nagyuram. Trallokok is vannak velük. A vezetőjük Rand al'Thornak nevezteti magát. Fiatalember, de hihetetlen mélyen merült az Árnyék gonoszságába. Nyelvéről csak úgy ömlik a hazugság. Sok helyen járt már, sok mindenkinek vallotta magát, de ha valahová beteszi a lábát, előbb-utóbb mindig megérkeznek a trallokok is. Mindig megjönnek... és ölnek.

– Trallokok – tűnődött Turak. – Seanchanban nem voltak trallokok. De az Éjszaka Seregeinek voltak helyettük más szövetségesei. Másféle fenevadak. Régóta érdekel, hogy egy grolm végezni tudna-e egy trallokkal. Szólni fogok, hogy figyeljenek ezekre az állítólagos trallokokra és árnybarátokra, ha nem újabb hazugság ez is. Fáraszt ez a földrész. Állandóan csak az unalom. – Sóhajtott, majd mélyen belélegezte a csészéjéből felszálló gőzt.

Fain hagyta, hogy a fintorgó Huan kirángassa a szobából. Oda sem figyelt a vicsorogva előadott fejmosásra, hogy mi fog történni vele, ha még egyszer késlekedik távozni Turak úr elől, miután elbocsátották. Azt is alig vette észre, amikor a kezébe nyomtak egy pénzérmét, majd kitolták az utcára, és közölték vele, hogy holnap kell visszatérnie. Rand al'Thor végre az övé. Végre holtan láthatom. És akkor majd megfizet a világ azért, ahogy velem bánt.

Halkan kuncogva vezette a lovait a kikötő felé, hogy fogadót keressen.

Harmincötödik fejezet

Stedding Tsofu

A folyóparti dombok, melyekre Cairhien városa épült, félnapi lovaglás után laposabb vidéknek és erdőknek adták át a helyüket. A shienariak továbbra sem hordták a páncéljukat. Út nem vezetett erre, csak néhány elszórt dűlő. Időnként egy-egy tanya vagy falu mellett haladtak el. Verin folyamatosan sürgette őket, Ingtar pedig engedelmeskedett neki, bár folyamatosan dünnyögött, hogy hagyják magukat megtéveszteni, hogy Fain soha nem árulná el, hová készül valójában. Máskor viszont azért morgott, mert pont ellentétes irányban haladnak, mint amerre Tomafő van, mintha azt hinné, a félsziget tulajdonképpen nincs is többhónapos útra, csak ezen az útvonalon. A szürke baglyos zászló folyamatosan lobogott a menetszélben.

Rand zordan, elszántan lovagolt. Verin társaságát kerülte. Ezt még el kell intéznie – ahogy Ingtar mondaná, ezt a kötelességét teljesítenie kell még – de aztán a maga részéről végleg végzett az aes sedai-okkal. Úgy látszott, Perrin is kissé hasonlóképpen érezhet, mert folyamatosan egyenesen előre meredt, a semmibe. Mikor végül egy erdő szélén megálltak éjszakára – már majdnem egészen rájuk sötétedett –, a kovácslegény a steddingekről kezdte kérdezgetni Loialt. A trallokok soha nem hatolnak be a steddingek területére. Na és a farkasok? Loial erre csak annyit felelt, hogy csak az Árnyék teremtményei nem szeretnek az ogier menedékek határán átlépni. Na és persze az aes sedai-ok, mert a steddingekben nem tudják érinteni az Igazi Forrást, nem fókuszálhatják az Egyetlen Hatalmat. De úgy tűnt, a legkevésbé épp ő, Loial megy szívesen Stedding Tsofuba. Egyedül Mat volt az, aki láthatóan nagyon várta már, hogy odaérjenek. Alig bírt már magával. Időközben a bőre olyan sápadt lett, mintha egy éve nem is látott volna napot, az arca pedig kezdett beesni, noha váltig állította, hogy akár futóversenyen is indulhatna. Verin lefekvés előtt a homlokára tette a kezét, és Gyógyítással próbálkozott, majd reggel, mielőtt lóra szálltak volna, ismét, de ez semmi látható változást nem hozott a kinézetében. Mostanában már Hurin is a homlokát ráncolta, ha ránézett.

A második napon történt, hogy Verin egyszer csak kihúzta magát a nyeregben, és körbenézett. A nap magasan járt az égen. Ingtar, aki mellette haladt, összerezzent.

Rand semmi különöset nem látott a környező erdőn. Az aljnövényzet nem volt túl sűrű. A tölgyek, hikorifák, fekete gumifák, bükkök lombtakarója alatt gyorsan haladtak. Itt-ott egy-egy magas fenyőfa, bőrfa is akadt. Néha megvillant egy-egy kajaputfa fehér törzse. Két lépéssel később aztán úgy érezte, fagyos borzongás hulláma halad át a testén, mintha a Vízierdő egy tavacskájába vetette volna magát a tél közepén. Átvillant rajta, majd rögtön meg is szűnt. Hirtelen meglepően frissnek érezte magát. Ugyanakkor valami furcsa, tompa, távoli bizsergést is érzett, mintha elveszített volna valamit, bár fogalma sem volt, mit.

Minden lovas megrándult vagy felkiáltott, amikor arra a pontra ért, amin az előbb ő is áthaladt. Hurinnak leesett az álla, Uno pedig azt suttogta:

– Azt a nyavalyás, francos... – Aztán megrázta a fejét, mintha nem tudná, mi mást mondhatna még. Perrin sárga szemeinek pillantásából úgy tűnt, mintha már ismerné ezt az érzést.

Loial nagy levegőt vett, pattanásig teleszívta a tüdejét. Aztán kifújta.

– Olyan... jó... újra egy steddingben lenni.

Rand komoran nézett körül. Arra számított, egy ogier menedék valahogy más lesz, de attól a rövid kis borzongástól eltekintve az erdő ugyanolyan volt, mint idefelé jövet egész nap. Igaz, ott volt még az is, hogy hirtelen olyan kipihentnek érezték magukat.

Ekkor egy ogier nő lépett elő az egyik tölgy mögül.

Alacsonyabb volt, mint Loial – Rand ennek ellenére a válláig sem ért –, de orra ugyanolyan széles, szeme ugyanolyan nagy. Az ő szája is jókora, fülei ugyancsak bojtosak. Szemöldökszőrei viszont nem voltak olyan hosszúak, arcvonásai lágyabbak, fülén a bojtszőrök finomabbak. Hosszú zöld ruhát viselt, és zöld, virágmintás hímzésű köpenyt. Kezében ezüstharang bokréta, mintha épp virágot szedett volna. Nyugodtan, várakozásteljesen nézett rájuk.

Loial gyorsan lekászálódott magas lováról, és sietve meghajolt. Rand és a többiek követték a példáját, ha nem is olyan gyorsan. Még Verin is biccentett. Loial ünnepélyesen sorra bemutatta őket. A saját steddingje nevét viszont nem említette.

Az ogier lány – Rand biztos volt benne, hogy nem lehet idősebb, mint Loial – egy ideig még tanulmányozta őket, majd elmosolyodott.

– Legyetek üdvözölve Stedding Tsofuban. – A hangja is Loial lágyabb változata volt, egy kisebb dongó, valamivel magasabb zümmögése. – Erith vagyok, Alar lánya Iva lánya. Legyetek üdvözölve. Amióta a kőművesek visszajöttek Cairhienből, oly kevés emberi látogatónk akadt, és most oly sokan egyszerre. Még az Utazónépből is voltak itt néhányan, bár persze elmentek, amikor a... Ó. Túl sokat fecsegek. Máris a Vénekhez vezetlek benneteket. Csak éppen... – körbejártatta rajtuk a tekintetét, kereste, ki a vezető. Végül Verinen állapodott meg a szeme. – Aes Sedai, oly sok férfi van önnel, és mind fegyveres. Lenne szíves néhányukat kint hagyni? Bocsásson meg, de mindig olyan nyugtalanító, ha egyszerre túl sok fegyveres ember tartózkodik a steddingben.

– Természetesen, Erith – felelte Verin. – Ingtar, intézkednél?

Ingtar kiadta Unónak a megfelelő utasításokat. Így esett, hogy a nemes és Hurin voltak az egyedüli shienariak, akik követték Erithet a stedding mélyére.

Rand kantárszáron vezette a lovát, mint a többiek. Mikor Loial közelebb húzódott hozzá, felnézett. Az ogier folyton Erith felé pillantgatott, aki elöl haladt, Verinnel és Ingtarral. Hurin félúton volt a két ogier között. A szaglász tágra nyílt szemekkel nézelődött. Bár Rand meg nem tudta volna mondani, mit talál olyan csodálatosnak. Loial közelebb hajolt.

– Hát nem gyönyörű, Rand? És énekel a hangja.

Mat kuncogni kezdett, de amikor az ogier kérdően nézett rá, így szólt:

– Nagyon csinos. Nekem egy kicsit túl magas, ugye megérted, de biztos vagyok benne, hogy nagyon szép.

Loial kicsit értetlenül ráncolta a homlokát, de bólintott.

– Igen, az. – Megenyhült az arca. – Olyan jó újra steddingben lenni. Na persze nem mintha erőt vett volna rajtam az Epedés, szó sincs róla.

– Epedés? – kérdezte Perrin. – Nem értem.

– Mi, ogierek, a steddinghez vagyunk kötve, Perrin. A Világtörés előtt állítólag szabadon mehettünk, ahová akartunk, és ott is maradhattunk, ameddig csak kedvünk tartotta, de a Világtöréssel ez megváltozott. Akkor az ogierek szétszóródtak, mint minden más nép, és nem találták többé a steddingeket. Minden máshová került, minden új alakot öltött. A hegyek, a folyók, de még a tengerek is.

– Mindenki hallott már a Világtörésről – vágott közbe türelmetlenül Mat. – De mi köze ehhez az... Epedéshez?

– A Száműzetés alatt, mikor céltalanul, eltévedve kóboroltunk, tört ránk először az Epedés. A vágy, hogy újra steddingben lehessünk, hogy újra láthassuk otthonunkat. Sokan haltak bele. – Szomorúan rázta meg busa fejét. – Többen pusztultak bele, mint ahányan életben maradtak. Mikor végül újra felfedeztük a steddingeket, sorra, egyiket a másik után, a Tíz Nemzet Szövetsége létrejöttének éveiben, úgy tűnt, végül sikerült legyőznünk az Epedést, de az megváltoztatott minket, gyökeret vert bennünk. Azóta, ha egy ogier túl sokáig van Kint, az Epedés újra eljön. Gyengülni kezd, és ha nem tér vissza időben, meg is hal.

– Nem kéne itt maradnod egy darabig? – kérdezte aggodalmasan Rand. – Nincs szükség rá, hogy megöld magad, csak mert velünk szeretnél jönni.

– Ne félj, tudni fogom, ha közeledik – nevetett Loial. – Jóval előbb érezni fogom, mintsem annyira megerősödne, hogy kárt tudjon tenni bennem. Hisz Dalar például tíz évet töltött a Tengeri Nép között. Ezalatt még csak nem is látott steddinget, mégis épségben hazajött.

Egy ogier nő közeledett a fák között. Erith és Verin mellett megállt, beszélgettek egy ideig. Tetőtől talpig végigmérte Ingtart. Úgy látszott, eldöntötte, a shienari nem fontos személy, és a továbbiakban tudomást sem vett róla. A nemes csak pislogni tudott. A nő végighordozta a tekintetét a társaságon, Loialon, Hurinon és az emondmezeieken, azzal megfordult, és visszament az erdőbe. Loial, úgy tűnt, a lova mögé próbál bújni.

– Különben is – lesett ki óvatosan a nyereg fölött a nő után –, a steddingben unalmas az élet, különösen ahhoz képest, ha három ta'verennel utazhat együtt az ember.

– Nehogy megint elkezd – szólt Mat, mire Loial gyorsan módosított:

– Akkor három baráttal. A barátaim vagytok, remélem.

– Én az vagyok – felelte Rand. Perrin bólintott. Mat nevetett.

– Hogyne barátkoznék már össze valakivel, aki ilyen rosszul kockázik? – Rand és Perrin pillantását látva feltette a kezét. – Jó, jó. Kedvellek, Loial. A barátom vagy. Csak ne kezd már megint ezt a... ááá! – Legyintett. – Néha te is olyan kibírhatatlan tudsz lenni, mint Rand. – Dünnyögéssé halkult a hangja. – Itt, a steddingben legalább biztonságban vagyunk.

Rand elhúzta a száját. Nagyon is jól tudta, mire gondolt a barátja. Itt, a steddingben, ahol nem tudok fókuszálni.

Perrin vállba öklözte Matet, de rögtön meg is bánta, amikor az elfintorodott azzal a beesett arcával.

Rand a zenét hallotta meg először. Furulyák és hegedűk játszottak vidám dallamot, mély hangok énekeltek, nevetgéltek a fák között.

Kapálj, gyomlálj, itt se gyom, se gyökér ne maradjon.

S látjuk majd, mint nagyapák:

Égig nőnek itt a fák.

Ebben a pillanatban döbbent csak rá, hogy a hatalmas alakzat, amit már egy ideje látott a fák mögött, maga is fa. Barázdált, tagolt törzse legalább húsz lépés vastag lehetett. Tátott szájjal nézett végig rajta, felfelé, az erdő lombtakarója fölé. Ágai óriás gomba kalapjához hasonló alakú lombozatot alkotva ágaztak el, jó száz lépés magasságban. És a csúcsa még sokkal magasabban volt.

– Az anyját – mondta elhűlten Mat. – Egy ilyenből tíz házat is lehetne építeni. Mit tízet? Ötvenet!

– Kivágnál egy Nagy Fát? – tört ki felháborodottan Loial. Meglehetősen mérgesnek látszott. Fülei mereven, mozdulatlanul álltak, hosszú szemöldökszőrei az arcába lógtak. – A Nagy Fákat soha nem vágjuk ki, legfeljebb, ha meghalnak, de az szinte sohasem fordul elő. Kevés élte túl a Világtörést, de némelyik még a Legendák Korában volt csemete.

– Ne haragudj. Csak azért mondtam, mert ebből látszik, milyen nagy. Eszem ágában sincs bántani a fáitokat.

Loial bólintott, úgy látszott, megnyugodott.

Egyre több ogiert láttak a fák között sétálni. Legtöbbjük céltudatosan haladt valahová. Bár megnézték maguknak az újonnan jötteket, sőt, barátságosan biccentettek, vagy meg is hajoltak, egyikük sem állt meg vagy szólt hozzájuk. Mozgásukban az óvatos megfontoltság és a szinte gyermekien gondtalan vidámság ötvöződött. Tisztában voltak vele, kicsodák és micsodák, hogy hol vannak, és örömmel elfogadták a helyzetüket, békében, összhangban éltek önmagukkal és a környezetükkel. Rand azon kapta magát, hogy irigyli őket.

Nem sok ogier akadt, aki különösebben magasabb lett volna, mint Loial, de az idősebbeket így is könnyű volt felismerni. Bajszuk egytől egyig épp oly hosszú volt, mint lógó szemöldökük, vagy az álluk alatti vékony szakáll. Az ifjabbak mind simára borotválták az arcukat, mint Loial. A férfiak közül sokan ingujjra vetkőztek, és ásót, kapát, fűrészt vagy szurkosvödröt cipeltek. Mások dísztelen, térdig érő, nyakig begombolt zekét viseltek, mely a csípőjük alatt szoknyaszerűen kiszélesedett. A nőknél a hímzett virágok tűntek közkedveltnek. Sokan a hajukba is virágokat tűztek. A fiatalabb nőknek csak a köpenyén volt hímzés, az idősebbeknek a ruháján is. Néhány ősz hajú matróna öltözékét valósággal elborították a hímzett, színes, változatos virágok és indák. Az ogierek egy része – főleg nők és lányok – úgy látszott, jobban is megnézte Loialt. Ő azonban csak egyenesen maga elé meredt, és egyre vadabbul remegett a füle.

Rand döbbenten rezzent össze: egy ogier látszólag a föld alól sétált elő. Egy füves, vadvirágokkal teli dombocskából. Számos ilyen volt errefelé a fák között elszórva. Aztán észrevette az ablakokat a földhalmok oldalában, sőt, az egyiken keresztül egy tésztát gyúró ogier asszonyt is meglátott. Csak ekkor döbbent rá, hogy ezek az ogierek házai. Az ablakkeretek kőből voltak, de nem csak hogy természet alkotta képződményeknek látszottak, ráadásul nyilvánvalóan hosszú generációk óta koptatta őket a szél és az eső.

A Nagy Fák, masszív törzsükkel és lóvastagságú gyökereikkel, messze az erdő fölé nyúló ágaikkal igen nagy területet elfoglaltak, tetemes távolságra kellett nőniük egymástól. Ennek ellenére a település jó párat közrefogott. A nagyobb gyökerek fölött földből döngölt hidakon vezettek át az ösvények. Az utaktól eltekintve első ránézésre csak a város közepén nyíló nagy, üres tér árulta el, hogy ez nem egyszerűen erdő, hanem lakott terület is egyben. A tér közepén magasodó tömeg csak egy Nagy Fa tönkje lehetett. Közel száz lépés átmérőjű volt. Felületét táncparkett simaságúra gyalulták, és több helyen is lépcső vezetett föl rá. Rand megpróbálta elképzelni, milyen magas lehetett a fa, mielőtt elpusztult. Ekkor azonban Erith szólalt meg jó hangosan, hogy mindannyian hallják.

– Itt jönnek a többi vendégeink.

Három ember nő kerülte meg éppen a tönköt. A legfiatalabb fatálat tartott a kezében.

– Aielek – mondta Ingtar. – A lándzsa hajadonjai. Még jó, hogy Masema nem jött velünk. – Ennek ellenére távolabb lépett Verintől és Erithtől, majd hátranyúlt a válla fölött, és meglazította a kardját.

Rand nyugtalansággal vegyes kíváncsisággal nézett végig az aieleken, hiszen oly sokan állították, hogy ő is közéjük tartozik. Kettejük felnőtt nő, a harmadik alig több süldő lánynál, de mindhárman szokatlanul magasak. Hajuk – vörösbarnától a csaknem aranyszín szőkéig – rövidre vágva. Hátul hosszan hagytak egy vékony, vállig érő lófarkat. Bő nadrágjukat puha csizmájukba tűrve viselték. Ruhadarabjaik minden színe a barna, a szürke vagy a zöld valamely árnyalata. Köves talajon vagy erdőben, valószínűleg csaknem olyan jól a háttérbe tudnának olvadni, mint egy őrző. Válluk mögül rövid íj kandikált elő. Övükön tegez és hosszú kés. Kezükben kis, kerek bőrpajzs és több rövid nyelű, hosszú hegyű lándzsa. Még a legfiatalabb is olyan kecsesen mozgott, ami arra utalt, használni is tudja a fegyvereket, amiket visel.

Ekkor hirtelen észrevették őket. Úgy tűnt, mintha a saját meglepetésükön legalább annyira meglepődnének, mint Rand és a többiek látványán. Villámgyorsan reagáltak. A legfiatalabb felkiáltott:

– Shienariak! – azzal megfordult, óvatosan letette a tálat maga mögé. A másik kettő gyorsan felemelte a nyaka körül lógó barna szövetdarabot, és a feje köré tekerte, majd fekete fátyollal takarta el az arcát. Csak a szemük maradt szabadon. A fiatal kiegyenesedett, azzal követte a példájukat. Előregörnyedve, lassan közelítettek feléjük. A pajzsukat és a lándzsaköteget maguk elé tartották. Egy lándzsát viszont a másik kezükbe vettek, azt heggyel előre szegezték rájuk.

Ingtar kardja előröppent a hüvelyéből.

– Húzódjon odébb, aes sedai. Erith, te is.

Hurin előkapta a kardtörőjét. Egy ideig habozott, a másik kezébe bunkósbotot vagy kardot vegyen, de az aielek lándzsáira pillantva végül a kard mellett döntött.

– Ezt nem tehetitek – tiltakozott az ogier lány. Kezét tördelve kapkodta a fejét Ingtar és az aielek között.

Rand rádöbbent, hogy a gémjelű pengét a kezében tartja. Perrin is félig kihúzta már a fejszét az övén lógó hurokból, de a fejét csóválva habozott.

– Mi van, megbolondultatok? – szólt kettejükre Mat. Az íja továbbra is a hátára vetve maradt. – Nem érdekel, aielek vagy sem, mégiscsak nők.

– Ebből elég! – csattant fel Verin. – Azonnal abbahagyni!

Az aielek még csak nem is lassítottak. Az aes sedai tehetetlen mérgében ökölbe szorította a kezét.

Mat megfordult, egyik lábával a kengyelbe lépett.

– Én megyek – jelentette be. – Halljátok? Nem maradok, hogy belém döfjék azokat az izéket, de nőre lőni sem fogok!

– A megegyezés! – kiáltotta Loial. – Emlékezzetek a megegyezésre! – Ám ennek sem lett több hatása, mint Verin és Erith folyamatos könyörgésének.

Randnek feltűnt, hogy mind az aes sedai, mind az ogier lány gondosan eltávolodott az aielek útjából. Lehet, hogy Matnek van igaza? Nem volt benne biztos, meg tudna-e ölni egy nőt, még ha az tényleg az életére törne is. Végül az döntötte el a dolgot, hogy rájött, még ha sikerül is Vörös nyergébe jutnia, az aielek már most alig harminclépésnyire voltak, és biztos volt benne, hogy azokat a rövid lándzsákat el tudják hajítani ekkora távolságra. Ahogy még közelebb értek, még mindig előregörnyedve, döfésre kész lándzsával, nem rágódott tovább, bántsa-e őket. Most már inkább azon járt az agya, hogyan akadályozza meg, hogy őt bántsák.

Idegesen kereste az űrt, és meg is találta. Az ürességen kívül átúszott a gondolat, hogy ez most csak az űr. A saidin izzása eltűnt. Ettől üresebb lett, mint valaha, hatalmas, ásító semmi. Marcangoló, őrjítő hiányérzete támadt. Valamit elveszített, és vissza akarta kapni.

Hirtelen egy ogier masírozott a két csoport közé. Keskeny szakálla remegett dühében.

– Hát ez meg mit akar jelenteni? Azonnal tegyétek el a fegyvereiteket! – csattant fel felháborodottan. – A ti viselkedésetekre még van valami mentség – jártatta végig dühödt tekintetét Ingtaron, Hurinon, Randen és Perrinen, sőt Maten is, hiába nem volt az ő kezében fegyver –, na de a tiétekre?! – pördült az aielek felé, akik időközben megálltak.

– Elfelejtettétek a megegyezést?

A három nő olyan gyorsan tette szabaddá az arcát és a fejét, mintha legszívesebben letagadnák, hogy valaha is elkendőzték magukat. A lány elvörösödött, de a két másik nő is láthatóan szégyellte magát. Egyikük, a vörösesbarna hajú, így szólt:

– Bocsáss meg, fafivér. Nem felejtettük el a megegyezést, és nem is fogtunk volna fegyvert, csak hát a fagyilkosok földjén vagyunk, ahol minden kéz az ellenségünk, és fegyvereseket pillantottunk meg.

Randnek feltűnt, hogy szürke a szeme, akárcsak a sajátja.

– Most egy steddingben vagytok, Rhian – mondta most már csendesebben az ogier. – A steddingekben mindenki biztonságban van, kishúgom. Itt nincs harc, itt senki nem emel kezet senkire.

A nő szégyenkezve bólintott. Az ogier most Ingtarra és társaira nézett.

A shienari nemes eltette a kardját. Rand követte a példáját, bár nem olyan gyorsan, mint Hurin, aki majdnem annyira elszégyellte magát, mint az aielek. Perrin végig elő sem húzta teljesen a fejszéjét. Mikor elengedte a kard markolatát, eloszlatta az űrt is. Megborzongott. Az üresség eltűnt, de a hiányérzet csak lassan halványult el.

Az ogier Verinhez fordult, és meghajolt.

– Aes Sedai, Juin vagyok, Laud fia Lacel fia. Azért jöttem, hogy a Vénekhez vezessem. Tudni szeretnék, miért jött közénk egy aes sedai, fegyveresekkel, és egy saját népünkbeli ifjúval.

Loial előregörnyesztette a vállait, mintha legszívesebben ott helyben a föld alá süllyedne.

Verin lemondó pillantást küldött az aielek felé. Valószínűleg szívesen beszélt volna velük. Intett Juinnak, mutassa az utat. Az minden további megjegyzés nélkül elvezette. Loialra egész idő alatt rá sem nézett.

Rand és a többiek egy ideig kínosan feszengve álldogáltak a három aiel nővel szemben. Rand legalábbis ideges volt. Ingtar sziklaszilárdnak tűnt, és körülbelül annyi érzelem is látszott rajta, mint egy kődarabon. Az aielek, bár a kendőjüket levették, a lándzsájukat továbbra is előre szegezve tartották, és úgy méregették a négy férfit, mintha a veséjükbe látnának. Főleg Randre vetettek egyre dühösebb pillantásokat.

– Kardot visel – dünnyögte a legfiatalabb. A hangjában borzadály keveredett megvetéssel. Aztán a következő pillanatban ott hagyták őket. A fatálat még felvették, egyszer visszanéztek rájuk, majd eltűntek a fák között.

– A Lándzsa Hajadonjai – motyogta Ingtar. – Nem hittem volna, hogy megállnak, miután egyszer elkendőzték az arcukat. Főleg nem, hogy puszta szavakkal is meg lehetne állítani őket. – Randre és a két másik legényre nézett. – Látnotok kellene egyszer a Vöröspajzsosok egy rohamát. Vagy a Kőkutyákét. Egy lavinát könnyebb megállítani.

– A megegyezést nem rúgnák fel. Épp csak eszükbe kellett juttatni – mosolygott Erith. – Dalolt fáért jöttek. – Némi büszkeség vegyült a hangjába. – Stedding Tsofunak két fadalnoka is van. Pedig ma már igen ritkák. Úgy hallottam, Stedding Shangtainak is van egy fiatal fadalnoka, aki nagyon tehetséges, de nálunk kettő is van. – Loial elpirult, de úgy tűnt, a lány nem vette észre. – Ha velem jöttök, megmutatom, hol várakozhattok, amíg a Vének befejezik a tanácskozást.

– Dalolt fa, na persze – dünnyögte Perrin, miközben Erithet követték. – Szerintem azt a valakit keresik, „Aki a Napkeltével Jön”.

– Téged, Rand – tette hozzá gúnyosan Mat.

– Hogy engem?! Micsoda marhaság. Miből gondolod...

Elhallgatott. Erith ugyanis néhány lefelé vezető lépcsőn egy vadvirág borította házba kalauzolta őket. Az épület láthatólag emberi vendégek részére volt fenntartva. A szobák kőfaltól kőfalig húszlépésnyiek voltak, a festett plafon két hossz magasságban, de ettől eltekintve az ogierek mindent megtettek, hogy emberi szemszögből is kényelmessé varázsolják a házat. A bútorzat ennek ellenére kissé kellemetlenül túlméretezettre sikeredett, a székekről nem ért le az ember lába, az asztallap magasabban volt, mint Rand csípője. Hurin nyugodtan besétálhatott volna a kandallóba, be sem kellett volna húznia a fejét. A tűzhely egyébként inkább tűnt vízvájta természetes alakzatnak, mint emberi építménynek. Erith tanácstalanul nézett Loialra, de az csak legyintett, jelezve, ne aggódjon, majd az ajtónyílás felől legkevésbé látható sarokba húzott magának egy széket.

Amint az ogier lány távozott, Rand félrehúzta Matet és Perrint.

– Hogy értitek, hogy engem keresnek? Miért? Mi célból? Hiszen láttak, jól meg is néztek, mégis elmentek.

– Úgy néztek rád – vigyorgott Mat –, mintha egy hónapja nem fürödtél, de ráadásul még minden nap a pöcegödörben is aludtál volna. – Elkomorodott. – De nagyon is lehet, hogy téged keresnek. Nem most találkozunk először aielekkel.

Rand egyre meglepettebben hallgatta a Rokonirtótőrén esett találkozásról szóló beszámolót. Legtöbbet Mat beszélt, de Perrin időnként kiigazította, ha túlságosan kiszínezte a történetet. Mat hatásvadász módon a végletekig kihangsúlyozta, milyen veszélyes volt az aiel, és milyen kevésen múlott, hogy nem lett harc.

– És minthogy rajtad kívül más szóba jöhető aielt nem ismerünk – fejezte be –, éppenséggel akár te is lehetsz. Ingtar azt mondja, a Pusztán kívül soha nem éltek aielek, úgyhogy valószínűleg te vagy az egyetlen.

– Ez nekem cseppet sem tűnik viccesnek – morogta Rand. – És nem vagyok aiel. – Csak hát az amyrlin is azt állítja, hogy az vagyok. Ingtar is meg van győződve róla, Tam pedig azt mondta... Beteg volt, csak a láz beszélt belőle. Az aes sedai-ok és Tam együttes erővel elvágták a gyökereit, bár Tam olyan beteg volt, hogy nem is tudta, mit tesz. Kitépték a földből, amit a magáénak hitt, és most szabadon görgetheti a szél. Aztán új kapaszkodót kínáltak. Hamis Sárkány. Aiel. Nem, ezeket nem fogadhatja el új gyökereknek. Nem hajlandó. – Talán igazából sehová sem tartozom. De akkor is a Folyóköz az otthonom.

– Nem úgy gondoltam! – védekezett Mat. – Én csak... A fenébe, hát még Ingtar is azt mondja, aiel vagy. Meg Masema. Urien az unokatestvéred lehetett volna. Ha Rhian szoknyát húzna, és kijelentené, ő a nagynénéd, te magad is elhinnéd. Jól van, jól van. Fölösleges így nézned rám, Perrin. Ha mindenáron ragaszkodsz hozzá, hogy nem az vagy, akkor nem az. Különben is, számít ez egyáltalán?

Perrin megrázta a fejét.

Ogier lányok vizet és törölközőket hoztak, hogy megmosakodhassanak, továbbá sajtot, gyümölcsöt és bort, utóbbit kissé kényelmetlenül nagy ónkupákban. Utánuk még vagy egy tucat hímzett ruhájú ogier nő nézett be rájuk egyesével, és kérdezte meg, jól érzik-e magukat, nincs-e szükségük valamire. Mielőtt elment volna, mindegyikük Loialt kezdte faggatni. Az ifjú ogier tiszteletteljesen válaszolgatott, de igencsak tömören. Rand sosem hallotta még ilyen szűkszavúnak. Amíg ki nem léptek az ajtón, végig állva maradt, és egy ogier méretű, faborítós könyvet szorított magához, mintha pajzsként akarná használni. Mikor elmentek, visszarogyott a székbe, és a könyv mögé bújt. A legtöbb tárgy nem az ogierekre volt méretezve a házban, de a könyvek igen.

– Csodálatos ez a levegő, Rand úr – szívta tele a tüdejét mosolyogva Hurin. Az asztalnál ült, a lába nem ért le a földre. Vidáman lóbálta, mint egy gyerek. – Szagolja csak meg! Nem hittem volna, mert a legtöbb hely tulajdonképpen büdös. De ez! Szerintem itt soha nem öltek meg senkit! Még csak nem is bántottak senkit, legfeljebb véletlenül.

– A stedding elvileg mindenkinek biztos menedék – mondta Rand. Közben Loialt figyelte. – Legalábbis a történetek szerint. – Bekapott egy utolsó falat sajtot, majd az ogierhez sétált. Mat követte, egy kupával a kezében. – Mi a baj, Loial? – kérdezte Rand. – Amióta ideértünk, ideges vagy, mint macska a kutyákkal teli udvaron.

– Á, semmi – vetett ideges pillantást az ajtóra a szeme sarkából Loial.

– Attól félsz, rájönnek, hogy a Véneid engedélye nélkül hagytad el Stedding Shangtait?

Az ogier rémülten nézett körül, füle hegyén rezgett a bojt.

– Halkabban! – sziszegte. – Bárki meghallhatja. Ha megtudják... – Nagyot sóhajtott, hátrarogyott a karosszékben. Hol Rendre nézett, hol Matre. – Nem tudom, az embereknél hogy megy ez, de az ogierek között... Ha egy lánynak megtetszik egy fiú, szól az anyjának. Vagy az anya lát valakit, akiről úgy gondolja, megfelelő lesz. Mindenesetre, ha mindketten egyetértenek, a lány anyja elmegy a fiú anyjához, és mire a fiú egyáltalán értesül a dologról, már meg is állapodtak a házasságban.

– Hát a fiúnak semmi beleszólása sincs? – hitetlenkedett Mat.

– Semmi. A nők azt szokták mondani, olyan szerelmesek vagyunk a fákba, hogy ha ránk hagynák a dolgot, leélnénk az egész életünket úgy, hogy eszünkbe sem jutna megházasodni. – Loial fintorogva fészkelődött a székén. – A házasságok fele különböző steddingbeliek között kötődik. A fiatal ogierek csoportosan járnak steddingről steddingre, hogy lássanak, és őket is lássák. Ha rájönnek, hogy engedély nélkül mentem Kintre, a Vének szinte biztosan úgy döntenek, feleségre van szükségem, hogy benőjön a fejem lágya, és otthon maradjak! Mire kettőt nézek, már üzenetet is küldenek Stedding Shangtaiba az anyámnak, ő pedig nyomban idejön, és amint megérkezik, csak leteszi a csomagját, és ott helyben ki is házasít. Mindig azt mondogatta, hogy túl hamari vagyok, feleségre van szükségem. Azt hiszem, amikor eljöttem, már éppen neki is állt keresni valakit. És akit ő választ... de egyáltalán, nincs az a feleség, aki hagyna újra Kintre menni, mielőtt ősz szálak lesznek a szakállamban. A nők azt mondják, egyetlen férfit sem lenne szabad kiengedni, amíg eléggé meg nem komolyodik, hogy uralkodni tudjon magán.

Mat olyan hangosan pukkadozott, hogy mindenki felé fordult, de Loial felháborodott tekintete lehűtötte, és csak ennyit mondott, halkan:

– Nálunk a férfiak választanak, és nincs az a feleség, aki megakadályozhatna egy férfit, hogy azt tegye, amit akar.

Rand elhúzta a száját. Arra gondolt, hogyan kezdte Egwene mindenhová elkísérni, amikor még mindketten kicsik voltak. Al'Vere asszonyság is attól fogva mutatott több érdeklődést iránta, mint a többi kisfiú iránt. Később, ünnepnapokon voltak lányok, akik hajlandóak voltak táncolni vele, mások nem. Akik igen, azok mind Egwene barátnői voltak. Akik elutasították, azok pedig mind olyanok voltak, akiket Egwene nem kedvelt. Sőt, most mintha arra is emlékezett volna, hogy al'Vere asszonyság egyszer félrevonta Tamot – és közben azon bosszankodott, hogy Tamnak nincs felesége, akivel beszélhetne! – és attól kezdve mindenki úgy viselkedett kettőjükkel, mintha eljegyezték volna egymást, pedig még nem is térdeltek le a Nőkör előtt, hogy elmondják, amit ilyenkor mondani szokás. Eddig nem is igen törte ezen a fejét, egyszerűen elfogadta a dolgokat úgy, ahogy voltak. Így tűnt természetesnek.

– Azt hiszem, nálunk is pont így van ez – dünnyögte, és amikor Mat nevetni kezdett, hozzátette: – Miért, talán volt olyan egyszer is, hogy az apád olyasmit tett, amit az anyád igazán ellenzett?

Mat vigyorogva nyitotta a száját, de aztán elgondolkozott, és elkomorodva csukta be.

Juin jött le a bejárat lépcsőin.

– Lennétek szívesek mind velem jönni? A Vének látni szeretnének benneteket. – Bár Loialra nem is nézett, az ifjú ogier majdnem leejtette a könyvét.

– Ha itt akarnak tartani, majd azt mondjuk, szükségünk van rád, velünk kell, hogy gyere – nyugtatgatta Rand.

– Szerintem nem is rólad lesz szó – így Mat. – Biztos csak azt akarják mondani, hogy használhatjuk az Átjárókaput. – Megrázkódott. – Kénytelenek leszünk használni, igaz? – tette hozzá halkan. De inkább volt ez kijelentés, mint kérdés.

– Vagy maradok, és megházasodom, vagy az Átjárókon át kell mennem – fintorgott letörten Loial. – Nem könnyű az ember élete, ha ta'verenek a barátai.

Harminchatodik fejezet

A Vének között

Ahogy Juint követve átvágtak az ogier városon, úgy lett Loial egyre idegesebb. Kihúzta magát, a fülei felmeredtek. Ahányszor csak észrevette, hogy egy másik ogier őt nézi, elkerekedtek a szemei. Főleg ha az illető lány vagy asszony volt. Márpedig ez utóbbiak közül, úgy látszott, igen sokan megnézik maguknak. Loial egyre inkább úgy festett, mint aki a vérpadra megy.

Vezetőjük egy széles lépcsősorra mutatott, ami egy, a többinél sokkal nagyobb füves földhalom belsejébe vezetett. Ez a halom már inkább domb volt, csaknem kisebbfajta hegy. Az egyik Nagy Fa lábánál állt.

– Miért nem vársz meg minket itt kint, Loial? – kérdezte Rand.

– A Vének... – kezdte Juin.

– Valószínűleg csak minket, többieket akarnak látni – fejezte be helyette Rand.

– Különben is, miért nem hagyják őt békén? – jegyezte meg Mat. Loial vadul bólogatott.

– Igen. Igen. Azt hiszem... – jó pár ogier nő őt figyelte, fehérhajú nagyanyóktól Erith korabeli lányokig. Egy kisebb csoport közben beszélgetett is, de a szemüket mind rajta tartották. Ide-oda forgatta a füleit, de aztán a kőlépcsők aljánál álló széles kapura nézett, és megint bólintott. – Igen, én majd itt kint leülök, és olvasok. – Kapkodva, ügyetlenül a zsebébe kotort, és előhúzott egy könyvet. Leült a domboldalra, a lépcső mellé, és a jókora kezében szinte aprónak tűnő kötetre szegezte a szemét. – Én majd elüldögélek itt és olvasgatok, amíg kijöttök. – A füle rezgett, mintha érezné a nők rátapadó tekintetét.

Juin a fejét csóválta. Majd megvonta a vállát és a lépcsőre mutatott.

– Gyertek, legyetek szívesek. A Vének várnak.

A hatalmas, ablaktalan termet ogier méretre tervezték. Vaskos gerendák tartotta mennyezete több mint négy hossz magasságban volt a padlótól. Királyi palotába illő helyiség volt, legalábbis méretre. Az ajtóval szemközti emelvényen ülő hét ogier nagysága miatt valamivel kisebbnek tűnt, Rand azonban így is úgy érezte magát, mintha föld alatti barlangban lenne. A padló sötét kövei simák voltak, bár nagyok és szabálytalan alakúak, a szürke falak azonban semmivel nem látszottak megmunkáltabbnak, mint egy meredek hegyoldal. A mennyezet gyalulatlan gerendái, bár láthatóan ogier kéz készítette őket, mégis olyan benyomást keltettek, mintha jókora gyökerek lennének.

A magas támlájú széktől eltekintve, amelyen Verin ült az emelvénnyel szemben, a terem összes berendezése a Vének súlyos, faragott indákkal díszített karosszékei voltak. Az emelvény közepén ülő ogier nőé valamivel magasabb, mint a többieké. Tőle balra három férfi helyezkedett el, hosszú, buggyos ujjasban, a jobbján három nő, az övéhez hasonló, indákkal és virágokkal telihímzett ruhában. Mindegyikük arca ráncos, haja hófehér volt, még a fülük hegyén a bojt is. Megjelenésük, arckifejezésük tekintélyt parancsoló.

Hurin nyíltan tátotta a száját, és Rand is legszívesebben elkerekedett szemekkel bámulta volna őket. Még Verinről sem sugárzott úgy a bölcsesség, mint a Vének hatalmas szeméből. Morgase koronával a fején sem lett volna olyan tekintélyes, Moiraine rendíthetetlen higgadtsága sem ért fel az övékkel. Ingtar hajolt meg először, mikor a többiek még földbe gyökerezett lábbal álltak. Rand sosem látta még a shienari nemest ennél szertartásosabban üdvözölni valakit.

– Alar vagyok – mondta a legmagasabb széken ülő ogier nő, mikor végül mindannyian Verin köré csoportosultak. – Stedding Tsofu Véneinek Legvénebbje. Verin már tudatta velünk, hogy használni szeretnétek az itteni Átjárókaput. Valere Kürtjének visszaszerzése valóban nemes és fontos cél, mi azonban az utóbbi száz évben senkinek nem engedtük meg, hogy az Átjárókba lépjen. Sem mi, sem más stedding Vénei.

– Meg fogom találni a Kürtöt – mondta Ingtar mérgesen. – Muszáj. Ha nem engedik, hogy használjuk a kaput... – Perrin szúrósan nézett rá, mire elhallgatott, de a makacs kifejezés nem tűnt el az arcáról.

Alar elmosolyodott.

– Ne légy oly elhamarkodott, shienari. Ti, emberek, sosem veszitek a fáradságot, hogy gondolkozzatok. Csak a nyugodtan, megfontoltan hozott döntésekre lehet alapozni. – Elkomolyodott, de továbbra is tüntetően nyugodtan, komótosan beszélt. – Az Átjárók veszélyeivel karddal nem szállhatsz szembe. Nem rohamozó aiel sereg vár ott rád, vagy fosztogató trallokhorda. Figyelmeztetnem kell benneteket, hogy aki oda belép, nemcsak az életét vagy a józan eszét kockáztatja, de a lelkét is.

– Láttuk már a Machin Shint – mondta Rand. Mat és Perrin bólogattak. Bár azért látszott rajtuk, nem vágynak rá túlzottan, hogy még egyszer szembekerüljenek vele.

– Én akár Shayol Ghulig is követem a Kürtöt, ha kell – jelentette ki határozottan Ingtar. Hurin biccentett, jelezve, ő is.

– Hívd ide Trayalt – parancsolta Alar. Juin, aki az ajtóban maradt, meghajolt és távozott. – Nem elég hallani, mi történhet – fordult a Legvénebb Verin felé. – Látni is kell, hogy igazán átérezhessétek.

Hosszú, kínos csend következett, amíg Juin vissza nem tért. De ettől sem lett jobb a teremben a hangulat, mert két ogier nő is követte, akik egy középkorú, fekete szakállú ogier férfit fogtak közre. Az tántorogva, ernyedten lépkedett közöttük, mintha nem is igazán tudná, mit kezdjen a lábaival. Kifejezéstelen arca ernyedten lógott, nagy szemei pislogás nélkül meredtek a semmibe. Egy szikrányi értelem sem látszott bennük. Az egyik nő gyengéden letörölte a szája sarkán kicsorduló nyálat. Megragadták a karját, hogy megállítsák. Még egyszer előre nyújtotta a lábát, majd bizonytalanul visszaejtette. Úgy tűnt, az egy helyben állás épp annyira megfelel neki, mint a továbbmenetel. Legalábbis épp annyira nem érdekli.

– Trayal az utolsók között volt, akik az Átjárókon át utaztak – mondta halkan Alar. – Ilyen állapotban jött ki, ahogy most látjátok. Megérintenéd, Verin?

Verin hosszú ideig csak nézett rá, majd felállt, és Trayalhoz ment. Az ogier meg sem moccant, amikor széles mellkasára fektette a tenyerét. Még csak a szeme sem rebbent. Az aes sedai élesen felszisszent, elrántotta a kezét, felnézett rá, majd megpördült, a Vének felé.

– Egyszerűen... üres. A test él, de nincs benne semmi. Semmi a világon.

A Vének egytől egyig végtelenül szomorúan, keserűen néztek rá.

– Semmi bizony – mondta az Alar jobbján ülő Vén csendesen. Szemeiből oly tömény fájdalom sugárzott, mintha Trayal összes szenvedése, amit a férfi maga elfeledett, fel sem foghatott, őbelé áramlott volna át. – Sem elme, sem személyiség, sem lélek. Semmi nem maradt a testben abból, ami valaha Trayallá tette.

– Milyen jó fadalnok volt pedig – sóhajtott az egyik férfi Vén.

Alar intésére a két nő megfordította Trayalt, és kivezette. Egy darabig nekik kellett előre rakosgatniuk a lábait, mire járni kezdett.

– Tisztában vagyunk a kockázattal – mondta Verin. – De akármekkora veszélyek lessenek is ránk, Valere Kürtjét követnünk kell.

A Legvénebb bólintott.

– Valere Kürtje. Nem is tudom, mi a rosszabb hír, hogy árnybarát kézre került, vagy hogy egyáltalán felbukkant. – Végignézett a Véneken. Mindegyik bólintott, bár az egyik férfi előbb egy darabig bizonytalanul húzogatta a szakállát. – Hát jó. Verin azt mondja, sürget benneteket az idő. Magam vezetlek az Átjárókapuhoz titeket.

Rand félig megkönnyebbült, félig már előre rettegett.

– Egy ifjú ogier is van veletek – folytatta Alar. – Loial, Halan fia Arent fia, Stedding Shangtaiból. Messze került az otthonától.

– Szükségünk van rá – mondta gyorsan Rand. A Vének és Verin meglepett pillantásának kereszttüzében egy pillanatra elakadt a szava, de megmakacsolta magát, és kihívóan folytatta. – Szükségünk van rá, hogy velünk jöjjön, és ő is azt akarja.

– Loial a barátunk – mondta Perrin, ugyanabban a pillanatban, amikor Mat így szólt:

– Nincs láb alatt, és hasznos tagja a csapatnak.

Láthatóan egyikük sem örült túlságosan, hogy a Vének figyelmének középpontjába kerültek, de nem hátráltak meg.

– Van valami ok, amiért ne jöhetne velünk? – kérdezte Ingtar. – Ahogy Mat is mondta, eddig mindig megállta a helyét. Én nem vagyok benne olyan biztos, hogy tényleg szükségünk lenne rá, de ha jönni akar, miért...

– Tényleg szükségünk van rá – vágott közbe Verin. – Kevesen ismerik ma már az Átjárókat, Loial azonban sokat olvasott róluk. Meg tudja fejteni az útmutatókat.

Alar sorban végignézett rajtuk. Végül Randen állt meg a szeme. Hosszasan tanulmányozta. A Legvénebb tekintetéből végtelen bölcsesség sütött, mintha olyasmiket tudna, amiket senki más. Minden Vén pillantása ilyen volt, de az övé a leginkább.

– Verin azt mondja, ta'veren vagy – szólalt meg végül. – És magam is érzem rajtad. Ez azt mutatja, hogy igencsak erős ta'veren lehetsz, mert az effajta Tehetségek, ha előfordulnak is köztünk, mindig nagyon gyengék. Mondd, a ta'maral'ailenbe, a Hálóba vontad Halan fia Arent fia Loialt? A Hálóba, amit a Minta sző köréd?

– Én... én csak meg szeretném találni a Kürtöt, és... – Rand bizonytalanul elhallgatott. Alar nem említette Mat tőrét. Nem tudta, Verin beszélt-e erről a Véneknek, vagy netán elhallgatta előlük valamilyen okból. – Loial a barátom, Legvénebb.

– A barátod. A mi mércénkkel igen fiatal még. Te is fiatal vagy, de ta'veren is egyben. Ezért te fogsz vigyázni rá, és mikor a Háló szövése befejeződött, gondoskodsz róla, hogy biztonságban visszajusson Stedding Shangtaiba.

– Rendben – felelte. Valahogy úgy érezte, ezzel felelősséget vállalt. Mintha esküt tett volna.

– Akkor indulunk az Átjárókapuhoz.

Mikor kiléptek a teremből, Loial nyomban felpattant. Alar és Verin mentek elöl. Ingtar elküldte Hurint, hogy szaladjon, hívja Unót és a katonákat. Loial riadtan nézett a Legvénebbre, aztán beállt a menet végére, Rand mellé. Az ogier nők, akik figyelték, mostanra mind elmentek.

– Mondtak a vének rólam valamit? Nem...? – Alar széles hátára meredt. Az idős ogier nő éppen utasította Juint, hogy hozza a lovaikat. Aztán nyomban el is indult, oldalán Verinnel. Azt sem várta meg, amíg Juin kiegyenesedik a meghajlásból. Az aes sedai felé hajtotta a fejét, halkan beszélgettek.

– Megígértette Randdel, hogy vigyázni fog rád – közölte Loiallal ünnepélyesen Mat. Közben a két nő után indultak. – És hogy biztonságban hazajuttat. Mint egy kisgyereket. Nem is értem, miért nem maradhatnál itt és házasodhatnál meg inkább.

– Azt mondta, velünk jöhetsz – emelte meg a hangját Rand, és megsemmisítő pillantást küldött Mat felé, mire az halkan kuncogni kezdett. Furcsa volt ilyen nyúzott arccal kuncogni hallani.

Loial egy tisztaszív virágot forgatott az ujjai között.

– Mi az, közben elmentél virágot szedni? – kérdezte Rand.

– Erith adta – mondta Loial a pörgő, sárga szirmokat bámulva. – Tényleg nagyon csinos, még ha Matnek nem tetszik is.

– Ezek szerint mégsem akarsz velünk jönni?

Loial összerezzent.

– Tessék? Dehogy. Mármint dehogynem. Én is jövök. Egyszerűen csak adott egy virágot. Ennyi az egész. – Mindamellett elővett egy könyvet a zsebéből, és a borító alá préselte a virágot. – És azt mondta, jóképű vagyok – dünnyögte alig hallhatóan, miközben visszarakta a zsebébe a kötetet. Rand azonban meghallotta. És nyilván Mat is, mert fuldokolni kezdett a nevetéstől. Kettégörnyedt, a hasát fogta, még a könnyei is kicsordultak.

Loial elvörösödött.

– Hát... ő mondta. Nem én.

Perrin nyitott tenyérrel jól tarkón vágta Matet.

– Tudod, neki még senki sem mondta, hogy jóképű. Egyszerűen csak irigy.

– Nem is igaz! – egyenesedett fel hirtelen Mat. – Neysa Ayelin szerint igenis jóképű vagyok. Többször is mondta.

– És ez a Neysa csinos? – kérdezte Loial.

– Olyan a képe, mint egy kecskének – mondta nyájasan Perrin. Mat most felháborodásában kezdett fuldokolni.

Rand akaratlanul is elvigyorodott. Neysa Ayelin csaknem olyan szép volt, mint Egwene. Szinte olyan volt ez, mint a régi szép idők, még otthon. Amikor folyamatosan ugratták egymást, amikor nem volt fontosabb dolguk, mint jókat nevetni, és egymást cukkolni.

Ahogy a városon át haladtak, az ogierek, akikkel összefutottak, mind üdvözölték a Legvénebbet, meghajoltak vagy pukedliztek előtte. Az emberi látogatókat érdeklődve figyelték. Alar szigorú arckifejezése láttán azonban egyikük sem állt le beszélgetni.

Csak abból vették észre, hogy elhagyták a települést, hogy elfogytak a földhalmok. Ogierek továbbra is voltak mindenfelé. A fákat vizsgálgatták, vagy szurokkal, fűrésszel, fejszével dolgoztak, ha valahol korhadt ágakat kellett eltávolítani, vagy valamelyik fa nem kapott elég fényt. Ez nem volt túl gyakori látvány, és olyankor is nagyon gyengéden, óvatosan művelték.

Juin csatlakozott hozzájuk. Kötőféken vezette a lovaikat. Nemsokára Hurin is megérkezett, Unóval, a többi katonával, és a málháslovakkal. Alig fejlődtek föl mögéjük, amikor Alar előremutatott.

– Ott van.

Mindenki elhallgatott.

Rand egy pillanatra meglepődött. Az Átjárókapunak a steddingen kívül kell lennie, hiszen az első Átjárókat az Egyetlen Hatalommal hozták létre, márpedig az a stedding területén belül nem lett volna lehetséges. Márpedig semmi jelét nem vette észre, hogy átléptek volna a határon. Ekkor rájött, hogy valami igenis megváltozott. Eltűnt az a hiányérzet, ami a steddingbe lépés óta folyamatosan jelen volt. Ettől megborzongott, bár egész másképp, mint befelé jövet. A saidin megint elérhető közelségbe került. Várt rá.

Alar elhaladt egy magas tölgy mellett. Egy kis tisztásra jutottak. Ott állt előttük az Átjárókapu. Előlapját aprólékosan kidolgozott faragott indák és levelek sűrű szövedéke borította. Legalább százféle különböző növény látszott rajta. A tisztás szélét az ogierek alacsony, alig egy láb magas kőkerítéssel vették körül. Ez is természetes képződménynek tűnt, leginkább gyökérfonatra emlékeztetett. Rand minél tovább nézte, annál kényelmetlenebbül érezte magát. Ugyanis rájött, hogy tüskebokor, csipkebokor, csípőfű és csalántölgy gyökereit formázzák. Egyik sem olyan növény, amibe szívesen botlana véletlenül az ember.

A Legvénebb a kőfalon kívül megállt.

– A fal figyelmeztető jel, ha valamelyikünk idetévedne. Nem mintha ez gyakran előfordulna. Én magam nem lépem át e határt. Ti azonban bemehettek.

Juin még annyira sem ment a tisztás közelébe, mint Alar. Amellett folyton az ujjasába törölgette a kezét, és még csak nem is nézett az Átjárókapu irányába.

– Köszönjük – így Verin. – A szükségünk égető, különben nem kértem volna ilyesmit.

Az aes sedai átlépett a kőfal fölött. Rand megdermedt. A nő a kapu elé sétált. Loial mély levegőt vett, majd halkan dünnyögni kezdett. Uno és a többi katona fészkelődni kezdett a nyeregben, meglazította a kardját. Persze az Átjárókban semmi nincs, ami ellen a kard védelmet nyújthatna, de ezzel legalább valamelyest megnyugtatták magukat, hogy mindenre készen állnak. Csak Ingtar és Verin látszottak nyugodtnak. Még Alar is mindkét kézzel a szoknyáját markolta.

Verin levette az avendesora levelet. Rand izgatottan hajolt előre. Legszívesebben az űrbe burkolódzott volna, hogy elérhesse a saidint, ha szükséges.

A kapura faragott növényzetet nem létező szél kezdte borzolni. Középen rés nyílt, a kapuszárnyak lassan tárulni kezdtek.

Rand a résre meredt. Nyoma sem volt mögötte tompa, ezüstös, tükröző felületnek. Csak feketeség látszott. Szuroknál is feketébb.

– Csukja be! – kiáltotta. – A Fekete Szél! Csukja be!

Verin döbbenten nézett rá, majd nyomban visszanyomta a háromcsúcsú levelet a százféle többi közé. Elvette a kezét, a kerítés felé hátrált. Az avendesora levél a helyén maradt, nem esett a földre. A kapu pedig azonnal záródni kezdett. A rés eltűnt, a levél- és indaszövedék egybeolvadt, a Machin Shin feketesége eltűnt. A kapu hamarosan újból egyszerű kővé változott, még ha a domborművű növényzet, mint mindig, most is túl élethűnek látszott is rajta. Alar reszketve sóhajtott fel.

– A Machin Shin. Ilyen közel.

– Most nem próbált kijönni – mondta Rand.

Juin felhördült.

– Mondtam már – így Verin. – A Fekete Szél az Átjárók teremtménye. Nem hagyhatja el őket. – A hangja nyugodt volt, de azért a szoknyájába törölgette a kezét. Rand már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de meggondolta magát.

– Viszont csodálkozom, hogy itt van – folytatta az aes sedai. – Először Cairhienben, most meg itt. Nagyon különös. – A szeme sarkából Randre pillantott, aki erre összerezzent. Épp csak egy szemvillanás volt az egész, más valószínűleg észre sem vette, de ahhoz elég volt, hogy úgy érezze: a nő szerint valamilyen kapcsolat van közte és a Fekete Szél jelenléte között.

– Hát én ilyet még nem is hallottam – mondta döbbenten Alar. – Hogy a Machin Shin már ott várjon, amikor egy kaput kinyitnak. Eddig mindig csak fel-alá vándorolt az Átjárókban. De hát azóta sok idő eltelt. Lehet, hogy most már éhezik, és abban reménykedik, talán elkaphat valakit, aki óvatlanul belép a kapun. Egy biztos, itt bizony nem léphettek be. És bármily nagy legyen is a szükségetek, nem mondhatnám, hogy sajnálom. Az Átjárók mára az Árnyéké lettek.

Rand komoran meredt a kapura. Lehetséges lenne, hogy engem követ? A Fekete Szél különös viselkedése túl sok kellemetlen kérdést vetett fel. Vajon Fain valahogy mégis parancsol neki? Verin azt mondja, az lehetetlen. Különben is, ha egyszer követeli, hogy kövesse, akkor, miért akarná megakadályozni benne? Márpedig meg volt győződve, hogy az üzenet valódi volt. Tényleg Tomafőre kell mennie. Még ha holnap egy bokor alatt megtalálná a Kürtöt és Mat tőrét, akkor is oda kellene mennie.

Verin a gondolataiba merülve álldogált, a semmibe meredt. Mat a kőfalra ült, a kezébe temette a fejét. Perrin aggodalmasan figyelte. Loial megkönnyebbültnek látszott, amiért mégsem kell az Átjárókba menniük. Ugyanakkor ezt láthatóan szégyellte is.

– Hát, itt végeztünk – jelentette be Ingtar. – Verin Sedai, legjobb meggyőződésem ellenére követtem önt idáig, de tovább nem tehetem. Vissza szándékozom térni Cairhienbe. Barthanes tudja, hová mentek az árnybarátok. Valahogy majd kiszedem belőle.

– Fain Tomafőre ment – mondta fáradtan Rand. – És ahol ő van, ott a Kürt és a tőr is.

– Gondolom... – kezdte bátortalanul Perrin, aztán megvonta a vállát. – Gondolom, megpróbálhatnánk egy másik kaput. Mondjuk egy másik steddingnél.

Loial az állát dörzsölgette, majd gyorsan megszólalt, mintha így akarná jóvátenni az itteni próbálkozásuk fölötti előbbi megkönnyebbülését.

– Ott van Stedding Cantooine, az Iralell folyó északi partja közelében, Stedding Taijing pedig tőle keletre, a Világ Gerincében. De a caemlyni kapu, a valamikori liget helyén, közelebb van, a Tar Valon-i pedig még annál is közelebb.

– Mindegy, melyik kapunál próbálkozunk – mondta szórakozottan Verin. – Attól félek, a Machin Shin mindnél ott fog várni ránk.

Alan kérdően nézett rá, de az aes sedai fennhangon nem mondott többet. Ehelyett magában dünnyögött. Időnként a fejét rázta, mintha magával vitatkozna.

– Inkább egy olyan Kapukő kéne nekünk – szólalt meg bátortalanul Hurin. Alarra nézett, majd Verinre. Minthogy egyikük sem szólt rá, folytatta, egyre magabiztosabban. – Selene úrhölgy azt mondta, a régi aes sedai-ok tanulmányozták a többi világot, és onnan találták ki, hogyan csinálják az Átjárókat. És az a hely, ahol voltunk, ott csak két napba telt, sőt, még annyiba sem, amíg négyszáz mérföldet megtettünk. Ha egy Kapukővel visszamennénk arra világra, vagy egy hasonlóra, akár egy-két hét alatt is az Aryth-óceánhoz érhetnénk. Aztán Tomafőn visszajönnénk erre a világra. Talán nem olyan gyors, mint az Átjárók, de akkor is sokkal hamarabb odaérnénk, mintha csak úgy lóháton nekivágunk a nyugatnak. Mi a véleménye, Ingtar úr? Rand úr?

Verin felelt meg neki.

– Amit javasolsz, talán még megoldható is lenne, de ezzel az erővel abban is reménykedhetünk, hogy újra kinyitjuk ezt az Átjárókaput, és a Machin Shin nem lesz itt. Ugyanis a legközelebbi Kapukő, amiről tudok, az Aiel-pusztában van. Bár éppenséggel visszamehetnénk a Rokonirtótőrébe is, talán megtaláljátok azt a Követ, amivel visszajöttetek.

Rand Matre nézett. A barátja a Kapukövek hallatán felemelte a fejét, megújult reménnyel figyelte a beszélgetést. Verin Sedai azt mondta, néhány hete van csak. Ha egyszerűen csak lóháton indulnak az óceán felé, Mat már nem élne, mire Tomafőre érnének.

– Megtalálom – mondta hát kelletlenül. Szégyellte magát. Mat meg fog halni, Valere Kürtje árnybarátok kezére jutott, Fain Emondmezőn áll bosszút, ha nem megyek utána, én pedig nem merem használni a Hatalmat. Csak kétszer kell, egyszer oda, egyszer vissza. Annyitól még nem őrülök meg. De igazából az volt a legijesztőbb, hogy egészen fellelkesítette a gondolat, hogy újra fókuszálhat. Alig várta már a lehetőséget. Újra érezni akarta, ahogy megtölti a Hatalom, ahogy minden porcikáját átjárja az élet.

– Nem értem – csodálkozott Alar. – A Kapuköveket a Legendák Kora óta nem használták. Nem hittem volna, hogy bárki is tudja még, hogyan működnek.

– A Barna ajah sok mindent tud – mondta fanyarul Verin. – Én tudom, hogyan lehet használni a Köveket.

A Legvénebb bólintott.

– Hát igen, a Fehér Toronyban olyan csodák rejtőznek, amikről mi még csak nem is álmodnánk. De akkor nem kell a Rokonirtótőréig mennetek. Itt nem messze is van egy Kő.

– A Kerék sző, a Minta jő. És néha tálcán kínálja a megoldást. – Verin arcán már nyoma sem volt a szórakozott, merengő kifejezésnek. – Vezess oda – mondta izgatottan. – Már így is túl sok időt veszítettünk.

Harminchetedik fejezet

Lehetséges világok

Alar méltóságteljes lassúsággal vezette el őket az Átjárókaputól, bár Juin láthatóan szívesebben került volna tőle minél hamarabb amilyen messze csak lehet. Mat viszont alig várta, hogy a Kőhöz érjenek. Hurin is magabiztosnak látszott, Loialt pedig mintha leginkább az aggasztotta volna, hogy Alar esetleg meggondolja magát, és mégsem engedi el. Rand viszont, oldalán Vörössel, cseppet sem sietett. Attól tartott, Verin nem maga akarja használni a Követ.

A szürke kőoszlopot egy közel száz láb magas és négy lépés széles bükkfa mellett találták. Rand azelőtt ritka hatalmas fának gondolta volna. Amikor még nem látta a Nagy Fákat. Itt nem volt figyelmeztető kőfal, csak néhány vadvirág bújt ki az erdő avarából. Magát a Kapukövet meglehetősen lekoptatta az idő vasfoga, de azért még ki lehetett venni rajta a jeleket.

A shienari lovasok laza körbe fogták a Követ és a mellette állókat.

– Mikor sok-sok évvel ezelőtt megtaláltuk – mondta Alar –, felállítottuk, de odébb nem mozdítottuk. Úgy tűnt... mintha... nem engedné, hogy odébb vigyék. – Odasétált hozzá, rátette jókora kézfejét. – Mindig úgy gondoltam rá, mint a múltba veszett, elfeledett dolgok emlékművére. A Legendák Korában még tanulmányozták, és valamelyest meg is értették őket. Nekünk puszta kődarabok csupán.

– Remélem, annál azért többek – mondta Verin. Majd, élénkebb hangon, így folytatta: – Legvénebb, köszönöm a segítséged. Bocsáss meg, hogy csak így kurtán-furcsán távozunk, de hát a Kerék senkire nem vár. Legalább nem zavarjuk meg tovább a steddinged békéjét.

– Bár visszahívtuk a kőműveseinket Cairhienből, azért még halljuk, mi történik a kinti világban. Hamis Sárkányok. A Nagy Hajtóvadászat a Kürtért. Halljuk, de minket nem érint. Csakhogy nem hinném, hogy a Tarmon Gai'don is érintetlenül hagyna bennünket, nem hiszem, hogy akkor is békében élhetnénk tovább. Járjon szerencsével, Verin Sedai. Mindannyian járjatok szerencsével. A Teremtő keze óvjon benneteket. Juin. – Még egyszer Loialra nézett, majd küldött egy utolsó intő pillantást Rand felé, azzal megfordult, és hamarosan mindketten eltűntek a fák között.

Halkan nyikorogtak a nyergek. A katonák idegesen fészkelődtek. Ingtar végignézett a lovasok körén.

– Biztos szükség van erre, Verin Sedai? Még ha sikerülne is... Azt sem tudjuk, tényleg Tomafőre vitték-e az árnybarátok a Kürtöt. Nekem még mindig az a véleményem, hogy Barthanes...

– Ha nem tudhatjuk biztosan, hol van – szakította félbe Verin, de a hangjában nyoma sem volt türelmetlenségnek –, akkor éppenséggel akár Tomafőn is kezdhetjük a kutatást. Nemegyszer hallottam már tőled, hogy akár Shayol Ghulig is elmennél a Kürtért. Most meg ettől is visszariadsz? – intett a sima kérgű fa alatt álló kőoszlop felé.

Ingtar kihúzta magát.

– Semmitől nem riadok vissza. Vigyen hát Tomafőre, vagy akár Shayol Ghulba. Akárhová megyünk is, ha a Kürt ott van, szívesen követem.

– Nagyszerű. Rand – intett neki –, gyere, te nem olyan régen használtál utoljára Kapukövet, mint én.

Rand a kőhöz vezette a lovát.

– Hát használt már Kapukövet? – kérdezte a nőt. Hátranézett, megbizonyosodott, hogy senki nincs elég közel, hogy kihallgassa, mit beszélnek. – Akkor ezek szerint nem nekem kell. – Megkönnyebbülten vont vállat.

Verin szelíden nézett rá.

– Soha nem használtam még Követ. Minthogy te már igen, ezért te nem olyan régen használtad utoljára, mint én. Nagyon is tisztában vagyok a képességem korlátaival. Közel sem tudnék annyi hatalmat fókuszálni, amennyi szükséges lenne. Már sokkal kevesebb is elpusztítana. Viszont tudok róluk valamennyit. Így egy kicsit segíthetek.

– Én viszont semmit nem tudok. – Körbevezette a lovát az oszlop körül, végignézte a jeleket. – Egyedül a mi világunk jelére emlékszem. Selene mutatta meg. De itt nem látom.

– Hát persze, hogy nem. A mi világunkban lévő köveken nincs rajta, a jelek ugyanis abban segítenek, hogy az általuk képviselt világokra lehessen lépni. Mit meg nem adnék, ha beszélhetnék ezzel a lánnyal – csóválta a fejét. – Vagy még jobb lenne, ha megkaparinthatnám a könyvét. Az általános vélemény szerint „A Kerék tükörképei”-ből egyetlen példány sem vészelte át egészben a Világtörést. Csak töredékek maradtak fönn. Serafelle viszont folyton azt mondogatja, hogy rengeteg könyv, amit elveszettnek hiszünk, megvan még, csak újra meg kell találni őket. Szerinte a könyvek nagy részéből hányódik még valahol a világban, elfeledetten néhány példány. Ezt én nehezen tudom elhinni. No mindegy, kár azon bánkódni, amit nem tudok. Ugyanis van egy pár dolog, amit viszont igen. A kő felső felén lévő jelek a világokat jelképezik. Persze nem minden lehetséges világot. Egy-egy Kapukő nyilvánvalóan csak néhány világhoz kapcsolódik, de általában nem teljesen ugyanazokhoz, mint a többi. A Legendák Korának aes sedai-ai úgy gondolták, vannak világok, amelyekhez egyetlen Kő sem vezet. No az eddigiekről eszedbe jutott már valami?

– Semmi. – Ha megtalálná a megfelelő jelet, annak segítségével utolérhetné Faint, visszaszerezhetné a Kürtöt, megmenthetné Matet, megakadályozhatná, hogy Fain Emondmezőn álljon bosszút. Viszont ehhez a saidint kell érintenie. Szívesen megmentette volna Matet és megállította volna Faint, de a saidintól irtózott. A fókuszálás gondolatától is rettegett. Ugyanakkor vágyott rá, mint éhező egy falat kenyérre. – Nem emlékszem semmire.

Verin lemondóan sóhajtott.

– Az alsó jelek a máshol lévő Követ jelképezik. Ha tudod, hogyan használd ezeket, nemcsak egy másik világ ugyanitt álló kövéhez, de egy egész máshol elhelyezkedőhöz is elvihetsz minket, vagy akár egy evilágbeli, de távoli Kőhöz is. Ez a saját világbeli ugrás szerintem hasonlóan működik, mint az Utazás, csak hát sajnos mindkét módszer feledésbe merült. A szükséges tudás nélkül pedig, ha ezzel próbálkozol, könnyen mindannyiunkat elpusztíthatsz. – Egy, az oszlop alja közelében lévő jelre mutatott. Két, párhuzamos hullámvonalból állt, amit egy furcsa kacskaringó keresztezett. – Az ott egy tomafői Követ jelképez. Összesen háromnak tudom a jelét, történetesen az az egyetlen, amit személyesen is megnéztem. És mit tudtam meg, miután majdnem a Ködhegységben ragadtam a havazások miatt, és végig fagyoskodtam az Almoth-alföldi utazást? A világon semmit. Szoktál kockázni, vagy kártyázni?

– Mat a szerencsejátékos. Miért?

– Aha. Nos, őt ebből kihagyjuk, azt hiszem. Itt vannak még ezek a jelek. Ezeket is ismerem.

Egy négyzet alakú területre mutatott, amely nyolc, meglehetősen hasonló szimbólumot foglalt magába. Mind egy körből és egy nyílból állt, de míg négynél a nyíl a körön belül maradt, a másik négynél keresztülmetszette azt, belülről kifelé. A nyíl iránya is változott: le, fel, jobbra illetve balra mutatott. Mindegyik jelet hullámos, cakkos, szabálytalan vonal kísérte, ami leginkább különös folyóírásra emlékeztetett, de valamilyen ismeretlen nyelven.

– Legalábbis annyit tudok róluk – folytatta Verin, – hogy mindegyikük egy világot jelképez, mégpedig olyan világokat, amelyek tanulmányozása nyomán kifejlesztették az Átjárókat. Nem csak ezeket a világokat vizsgálták, de én csak ezeknek tudom a jelét. Itt kezdődik a szerencsejáték. Fogalmam sincs, melyik világ milyen. Állítólag léteznek olyanok, ahol egy év is eltelik, mire itt egyetlen nap. Mint ahogy olyanok is, ahol egy napig tart egy itteni év. De úgy tudom, vannak olyan helyek is, ahol a puszta levegő is öl, egyetlen lélegzetvétel már halálos. Máshol oly gyenge a valóság, hogy alig tudja összetartani a világot. Inkább bele sem gondolok, mi történne, ha valami ezekhez hasonló helyen kötnénk ki. Neked kell választanod. Ahogy az apám mondani szokta, ideje elgurítani a kockát.

Rand dermedten meredt rá. Aztán megrázta a fejét.

– Akármit választok is, könnyen mindannyiunk vesztét okozhatom.

– És nem vagy hajlandó vállalni ezt a kockázatot? Valere Kürtjéért? Matért?

– És maga miért vállalná olyan szívesen? Még csak azt sem tudom, képes lennék-e rá. Nem... nem is mindig sikerül. – Tudta, hogy senki sem ment közelebb hozzájuk, amióta beszélgetnek, de azért biztos, ami biztos, körülnézett. Az egész társaság laza körben várakozott a kőoszlop körül. Senki sem volt olyan közel, hogy kihallgathassa őket. – Néha egyszerűen nincs ott a saidin. Érezni érzem, de amikor meg akarom érinteni, olyan, mintha a hold után kapkodnék. És még ha sikerülne is, mi van, ha olyan helyre kerülünk, ahol még lélegezni sem tudunk? Az talán segít Matnek? Attól meglesz a Kürt?

– Te vagy az Újjászületett Sárkány – mondta halkan a nő. – Ó, persze attól még meghalhatsz, de nem hiszem, hogy a Minta hagyná, hogy előbb érjen el a vég, mielőtt még betöltötted volna a szerepet, amit neked szán. Igaz, most az Árnyék is a Mintára vetül, és ki mondhatná meg, hogyan befolyásolja ez a szövetet? Mindenesetre nem tehetsz mást, követned kell a végzeted.

– Én Rand al'Thor vagyok – morogta ő. – És nem az Újjászületett Sárkány. Nem leszek hamis Sárkány.

– Az vagy, ami vagy. Választasz végre, vagy itt akarsz álldogálni, amíg a barátod meg nem hal?

Rand észrevette, hogy a fogát csikorgatja. Erőt vett magán, ellazította az állkapcsát. A jelek akár egészen egyformák is lehetettek volna, annyira nem mondtak neki semmit. A folyóírás ezzel az erővel egy csirke kapirgálásának a nyoma is lehetett volna. Végül megállt egyen a szeme, amelyiken balra mutató nyíl volt, hisz arra volt Tomafő is. Olyat választott, amelyiken a nyíl átdöfi a kört, mert az mintha a kiszabadulást szimbolizálta volna, és ő is szabadságra vágyott. Felnevetett. Ilyen butaságokra teszi fel mindannyiuk életét.

– Gyertek közelebb – utasította Verin a többieket. – Jobb, ha minél közelebb álltok. – Engedelmeskedtek, csaknem habozás nélkül. – Ideje elkezdeni – mondta, mikor mind köréjük csoportosultak.

Hátravetette a köpenyét, majd az oszlopra tette a kezét. Rand azonban látta, hogy a szeme sarkából őt figyeli. A csapat többi tagja idegesen köhögött és köszörülte a torkát. Uno káromkodva szidott egy katonát, aki nem jött elég közel. Mat elsütött egy gyenge tréfát, Loial nagyot nyelt.

Rand létrehozta az űrt.

Most olyan könnyen ment. A láng, alig gondolt rá, egyetlen pillanat alatt elnyelte a félelmeit, az érzelmeit, és el is tűnt. Csak az üresség maradt a helyén, és a ragyogó saidin, az undorító, szívfájdító, hányingert keltő, csábító fény. Felé nyúlt... és az megtöltötte, életre keltette. Egyetlen izmát sem mozdította, mégis úgy érezte, mintha remegne a belé áramló Egyetlen Hatalom féktelen energiájától. Elméjében magától megformálódott a jel, egy kört átdöfő nyíl. Az űr szélén lebegett. Olyan szilárdnak, keménynek tűnt, mint a kő, amibe faragták. Hagyta, hogy az Egyetlen Hatalom a jelbe folyjon belőle.

A jel felizzott, vibrálni kezdett.

– Valami történik – mondta Verin – Valami...

Felvillant a világ.

A vas zárszerkezet darabjai pörögve szánkáztak végig a tanyaház padlóján. Hatalmas, sötét alak magasodott fenyegetően az ajtóban. A fején kosszarvak, mögötte Téleste sötétsége. Rand leejtette a forró vízzel teli teásedényt.

– Fuss! – üvöltötte Tam. Megvillant a kardja, és a trallok elesett, de megragadta Tamot, és magával rántotta.

Újabb állatemberek özönlöttek be az ajtón. Fekete páncélos állatpofával vagy csőrrel eltorzított arcú szörnyetegek. Fejükön gyakran kosszarv is éktelenkedett. Furcsa alakú, görbe kardjukat Tamba döfték, aki éppen fel akart volna tápászkodni. Tüskés fejszék csaptak le, hogy véresen emelkedjenek fel újra.

– Apa! – sikoltotta Rand.

Előrántotta az övén függő kését, átugrott az asztalon, hogy segítsen az apján. Majd megint felsikoltott, amikor az első kardot a mellkasába döfték.

Köhögni kezdett. Vérrel telt meg a szája. A fejében suttogva szólalt meg egy hang: megint én győztem, Lews Therin.

Villanás.

Rand minden erejét megfeszítve próbálta egyben tartani a jelet. Közben Verin hangját hallotta:

...nincs...

Vad áradatként ömlött keresztül rajta a Hatalom.

Villanás.

Mióta összeházasodtak Egwene-nel, boldogan élt. Vigyázott, nem hagyta, hogy erőt vegyenek rajta az időnként rátörő rosszkedvhullámok. Ilyenkor úgy érezte, valami több várt volna rá, valami másképp kellett volna, hogy történjen. A házalók mindig friss híreket is hoztak a Folyóközbe, ahogy a gyapjúért és dohányért érkező kereskedők is. Mindig újabb és újabb bajok voltak a külvilágban. Mindenütt háborúk pusztítottak, hamis Sárkányok bukkantak föl. Aztán volt egy év, amikor sem kereskedők, sem házalók nem érkeztek. És amikor egy év múlva újra eljöttek, elújságolták, hogy Sasszárny Artur seregei, vagy legalábbis a leszármazottaik, visszatértek. A régi nemzetek elbuktak, mondták, és a világ új urai, akik megláncolt aes sedai-okat használtak fegyverként a csatáikban, lerombolták a Fehér Tornyot, és sóval hintették be Tar Valon helyét. Aes sedai-ok nem voltak többé.

A Folyóközben azonban mindez nem sokat számított. Vetni továbbra is kellett, a juhokat azután is ugyanúgy le kellett nyírni, a bárányokat ugyanúgy gondozni kellett. Tam több unokát is lovagoltathatott a térdén, mielőtt örök nyugalomra helyezték a felesége mellett. A régi tanyaházhoz új szobákat építettek. Egwene-ből javasasszony lett, és legtöbben úgy gondolták, még az elődjénél, Nynaeve al'Mearánál is jobban megállja a helyét. Még szerencse, mert bár másokat gyakran oly csodálatosan meggyógyított, Randet épp hogy csak életben tudta tartani. Ugyanis folyton egy különös betegség tört rá. Egyre nyomottabb volt a hangulata, izzó dührohamok törtek rá. Ilyenkor haragosan fakadt ki, hogy mindennek másképp kellett volna történnie. Egwene egyre jobban félt, mert a legrosszabb rohamai idején különös dolgok történtek. Vad égiháborúk törtek ki, amiket nem érzett előre, mikor a szelet hallgatta, vagy éppen tüzek lobbantak az erdőben. De azért szerette, gondoskodott róla, vigyázott, hogy meg ne háborodjon. Pedig sokan morgolódtak, hogy Rand al'Thor rég elvesztette már az eszét, és veszélyes.

Mikor Egwene meghalt, hosszú órákon át ült a sírjánál, egyedül. Őszülő szakállát eláztatták a könnyei. A betegség visszatért, és lassan sorvadni kezdett. Jobb kezéről megint elvesztette két ujját – már csak a hüvelykje maradt –, és a balról is egyet. Fülei helyén csúf sebhelyek maradtak csupán. A szomszéd gazdák morogtak, hogy bűzlik a rothadástól. Egyre mélyebbre süllyedt a kétségbeesésbe.

De amikor megjöttek a rettenetes hírek, senki nem tiltakozott, hogy ő is az oldalukra álljon. Trallokok, Enyészek és sosem látott, rémálomba illő szörnyetegek özönlöttek elő a Fertőből, és a világ új urai, bármily nagy hatalmúak voltak is, visszaszorultak. Így hát fogta az íját, noha épp hogy csak annyi ujja maradt, amennyivel ki tudta feszíteni, és sántikálva csatlakozott az északra, a Taren folyóhoz induló csapathoz. Minden faluból, minden tanyáról eljöttek a férfiak, a Folyóköz minden sarkából. Íjakkal, fejszékkel, vaddisznóölő lándzsákkal fegyverkeztek fel. Néhányuknak kard is rozsdásodott a padlásán, azok azt kötötték az oldalukra. Randnek is kardja volt, gémes pengéjű. Tam halála után találta. Használni azonban nem tudta. Nők is tartottak velük, vállukon szedett-vedett fegyverek, amit csak össze tudtak szedni. De bátran masíroztak a férfiak oldalán. Néhányan még nevettek is, mondván, az a különös érzésük támadt, mintha nem először tennének így.

És a Tarennél a Folyóköz népe szembeszállt a támadókkal. Végtelen sorokban rontottak rájuk a trallokok, iszonytató Enyészek vezetésével, egy éjfekete lobogó alatt, ami mintha elnyelte, elpusztította volna a fényt. Rand meglátta a zászlót, és azt hitte, megint rátört az őrület, mert az a gondolata támadt, ő azért született, hogy ez ellen a lobogó ellen harcoljon. Így hát minden nyilát arra lőtte ki, olyan pontosan, ahogy csak az űr és a sokévi gyakorlás tapasztalatának segítségével tudta. A folyón át zúduló trallokokkal nem is törődött, sem a társaival, akik sorra estek el az oldalán. Az egyik trallok döfte le, hogy aztán rögtön vérért üvöltve rohanjon tovább, a Folyóköz belseje felé. És ahogy ott feküdt a Taren partján, ahogy nézte a déli verőfény ellenére lassan elsötétülő eget, ahogy hallgatta saját, egyre ritkuló lélegzetét, egyszer csak egy hangot hallott:

Megint én győztem, Lews Therin.

Villanás.

A nyíl és a kör eltorzult, párhuzamos hullámvonalakká alakult. Keményen küzdött a változás ellen. Sikerült visszaalakítania.

Verin hangja.

– ...rendben. Valami...

Hatalom-szökőár.

Villanás.

Tam próbálta megvigasztalni Randet, mikor Egwene alig egy héttel az esküvőjük előtt megbetegedett és meghalt. Nynaeve is ugyanezen ügyködött, csakhogy őt magát is nagyon megviselte a dolog, minthogy bármily tehetséges javasasszony volt is, minden tudása és tapasztalata ellenére fogalma sem volt, mi vitte el a lányt. Rand Egwene háza előtt üldögélt, miközben az haldoklott. Bárhová ment is Emondmezőn, még mindig hallotta a sikolyait. Képtelen volt a faluban maradni. Tudta, el kell mennie. Tamtól kapott egy kardot, pengéjén gémjellel, és bár nem volt hajlandó elmagyarázni, hogyan került ilyen fegyver egy folyóközi juhászhoz, azért megtanította, hogyan kell használni. Az indulása napján még egy levelet is adott neki. Azt mondta, ezzel talán felveszik Illian hadseregébe. Majd megölelte, és így szólt:

– Sosem volt másik fiam, és nem is vágytam másikra. Gyere majd vissza, és hozz magaddal feleséget is, ha tudsz, mint én tettem. De akárhogy is, mindenképpen gyere vissza.

Sajnos azonban Baerlonban ellopták a pénzét, az ajánlólevelét, és majdnem a kardját is. Találkozott egy Min nevű nővel, aki olyan őrültségeket állított vele kapcsolatban, hogy végül inkább elhagyta a várost, csak megszabaduljon tőle. Vándorlásai során egy idő után Caemlynben kötött ki, ahol kardvívási tehetségének köszönhetően, helyet kapott a Királynő Gárdájában. Néha azon vette észre magát, hogy a leányörököst, Elayne-t nézi. Ilyenkor mindig az a gondolata támadt, hogy másképp kellene lenniük a dolgoknak, hogy többre hivatott ő ennél. Elayne persze észre sem vette őt; feleségül ment egy teari herceghez. Bár láthatólag nemigen tette boldoggá a házassága. Ő maga azonban egyszerű katona volt csupán, valamikor juhász, aki egy távoli, nyugati faluból származik, amely már csak a térkép szerint tartozik Andorhoz. Ráadásul erőszakos, hirtelen haragú ember hírében állt.

Néhányan egyenesen úgy vélték, hogy őrült, és békésebb időkben még kitűnő vívótudása ellenére sem maradhatott volna a Gárda tagja. Csakhogy ezek nem voltak békés idők. Mindenfelé gyomként ütötték fel a fejüket a hamis Sárkányok. Ahányszor egyet legyőztek, két másik lépett a színre, míg végül minden országban háború dúlt. Rand csillaga egyre emelkedett, mert rájött őrülete titkára. Tudta, ezt a titkot mindig meg kell őriznie, és így is tett. A csatákban mindig adódott alkalom, amikor egy kis fókuszálás észrevétlen maradhatott a zűrzavarban, és a hasznára lehetett. Néha működött a dolog, máskor hiába próbálkozott. Utóbbi azonban ritkán fordult elő. Aztán sorvasztó betegség tört rá, de az sem zavarta. Sem mást, mert időközben olyan hírek érkeztek, miszerint Sasszárny Artur hadseregei visszatértek, hogy visszafoglalják maguknak az itteni földeket.

Mikor a Királynő Gárdája átkelt a Ködhegységen, ezer embert vezetett – fel sem merült benne, hogy esetleg meglátogassa a Folyóközt; jó ideje alig gondolt régi otthonára –, de mire a Gárda megvert maradványa visszamenekült, már ő volt a főparancsok. Lépésről lépésre hátrált, és újra meg újra összecsapott az ellenséggel. Végül visszaért Caemlynbe. A város lakosságának jó része már elmenekült, és sokan javasolták, hogy a hadsereg is hátráljon tovább. De időközben Elayne lett a királynő, és ő megesküdött, hogy Caemlynt nem hagyja el. Bár Rand arcát eltorzította a betegsége, iszonyú sebhelyek borították, és ezért a királynő nem is szívesen nézett rá, ő mégsem tudta magára hagyni. Így hát, bár a nép elmenekült, a Gárda maradt, hogy megvédje uralkodóját.

A Caemlynért vívott csatában a Hatalmat hívta segítségül. Villámot, tűzgolyókat szórt az ellenség közé, megnyitotta a lábuk alatt a földet. De most is elfogta az érzés, hogy ő valami másra született. Minden erőfeszítése meddőnek bizonyult. Az ellenség egyszerűen túl számos volt, és köztük is akadtak olyanok, akik fókuszálni tudtak. Végül egy villámcsapás lelökte a palota faláról, és mikor összetörve, megégve, saját vére tócsájában még egyszer, utoljára, hörögve levegőt vett, hangot hallott. Ezt suttogta:

Megint én győztem, Lews Therin.

Villanás.

Rand küszködve próbálta egyben tartani az űrt. Az ugyanis remegni kezdett a villogó valóság kalapácsütései alatt. Elszántan összpontosított a jelre, noha most már ezrével száguldoztak a különböző szimbólumok az üresség szélén. Minden idegszálát megfeszítve kapaszkodott a jelbe, egy jelbe. Bármilyen jelbe.

– ...baj van! – sikoltotta Verin.

A Hatalom volt minden.

Villanás. Villanás. Villanás. Villanás. Villanás. Villanás.

Katona volt. Juhász volt. Koldus volt, és király. Földműves, mutatványos, tengerész, ács. Aielnek született, köztük élt és halt meg. Az őrület végzett vele, a sorvadás, betegség, baleset, végelgyengülés. Kivégezték, tömegek ujjongtak, mikor meghalt. Az Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, magasba emelte a lobogóját. Elmenekült a Hatalom elől, és elrejtőzött. Leélte az életét anélkül, hogy tudomást szerzett volna a képességeiről. Hosszú évekig ellenállt az őrületnek és a sorvadásnak; máskor az két év alatt végzett vele. Moiraine néha eljött érte, elvitte a Folyóközből, egyedül őt, vagy azokat a barátait is, akik túlélték a Télestét. Máskor nem jött. Néha más aes sedai érkezett helyette. Néha a Piros ajah. Egwene feleségül ment hozzá. Egwene zord arccal, az amyrlin stólájában, utasítást adott az aes sedai-oknak, hogy szelídítsék meg. Egwene könnyes szemmel tőrt döfött a szívébe, és ő utolsó lélegzetével köszönetet mondott neki. Más nőket szeretett, mást vett feleségül. Elayne-t, Mint, egy szőke hajú tanyasi lányt, akivel Caemlyn felé menet találkozott. Máskor olyanokat, akivel korábbi életeiben még csak nem is találkozott. Száz életet élt le. Több százat. Számolhatatlanul sokat. És mindegyik végén, ahogy haldokolva feküdt, és utoljára vett levegőt, egy hang suttogott a fülébe.

Megint én győztem, Lews Therin.

Villanás. Villanás. Villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás villanás.

Az űr eltűnt, a saidinnal megszakadt a kapcsolat. Rand elzuhant. Puffanva ért földet. Akkorát esett, hogy a lélegzete is elállt volna, ha nem lett volna már amúgy is annyira kába. Kemény, szabálytalan követ érzett az arca és a keze alatt. Hideg volt.

Meglátta Verint. A nő hanyatt feküdt. Épp négykézlábra tornászta magát. Valaki hangosan öklendezve hányt. Felemelte a fejét, odanézett. Uno a földön térdelt, a kézhátával törölte meg a száját. Senki sem maradt talpon, csak a lovak. Ezek merev lábakkal, remegve álltak, vadul forgatták a szemüket. Ingtar a kardjával a kezében ült. Olyan erővel szorította a markolatát, hogy remegett a pengéje. A semmibe meredt. Loial elterülve, tágra nyílt szemmel, kábán hevert. Mat összegömbölyödött, a karjai közé rejtette a fejét. Perrin az arcába markolt, mintha legszívesebben kitépné magából, amit látott, vagy a szemét, amivel látta. A katonák sem voltak jobb állapotban. Masema nyíltan zokogott, Hurin pedig körbenézett, merre meneküljön.

– Mi... – kezdte Rand. Nagyot nyelt. Durva, viharvert kődarabon feküdt, amit félig eltemetett a homok – Mi történt?

– Az Egyetlen Hatalom hirtelen hulláma. – Az aes sedai tántorogva talpra állt. Remegve tekerte maga köré a köpenyét. – Mintha kényszerítettek volna bennünket... toltak... A semmiből rontott ránk. Meg kell tanulnod irányítani. Muszáj! Ennyi Hatalom hamuvá égethetett volna.

– Én... éltem... én... – Észrevette, hogy a kő, amin fekszik, henger alakú. A Kapukő. Gyorsan, bizonytalanul, feltápászkodott. – Éltem és meghaltam, nem is tudom, hányszor. Mindegyik alkalom más volt, de mindig én voltam. Én voltam.

– A Vonalak, melyek a lehetséges világokban találkoznak. A Vonalak, melyeket azok rajzoltak, akik tudták a Káosz Számait. – Verin megremegett. Úgy tűnt, magában beszél, fennhangon gondolkozik. – Soha nem hallottam még ilyesmiről, de miért ne lenne lehetséges, hogy ezekben a világokban is megszületünk. De az életünk ott más utakon halad. Hát persze. Annyi különböző élet, ahányféleképpen történhettek volna a dolgok.

– Hát erről lenne szó? Azt láttam... láttuk... hogyan alakulhatott volna az életünk? – Megint én győztem, Lews Therin. Nem! Én Rand al'Thor vagyok!

Verin megrázta magát, majd ránézett.

– Talán meglep, hogy az életed más irányba fordulhatott volna, ha más döntéseket hozol, vagy más események történnek veled? Bár azt sosem hittem volna, hogy én... na mindegy. Lényeg az, hogy itt vagyunk. Bár nem pont úgy kerültünk ide, ahogy szerettük volna.

– Hol itt? – kérdezte Rand. Stedding Tsofu ligetei eltűntek. Lankás táj vette át a helyét. Nem messze nyugatra erdős, dombosabb vidék kezdődött. Amikor a steddingnél a Kapukő köré gyűltek, magasan járt a nap, most azonban a látóhatár közelében, lenyugvóban volt. A néhány közeli fa ágai csupaszok voltak, vagy csak pár, elsárgult levél volt rajtuk. Hideg keleti szél fújt, száraz avart sodort a földön.

– Tomafőn. Ez az a kő, amit személyesen is megnéztem. Nem lett volna szabad megpróbálnod egyenesen idehozni bennünket. Nem tudom, mi sikerült félre – szerintem soha nem is fogom megtudni –, de a fák alapján azt mondanám, késő ősz van. Egyáltalán nem nyertünk időt. Sőt, veszítettünk. Szerintem legalább négy hónapunkba került, hogy ideérjünk.

– De én nem...

– Ezentúl engedned kell, hogy én irányítsalak a fókuszálással kapcsolatban. Igaz, tanítani nem tudlak, de talán megakadályozhatom, hogy megöld magad – és mindannyiunkat – azzal, hogy a képességeidet meghaladó dolgokba kezdesz. Még ha nem is ölöd meg magad, ha az Újjászületett Sárkányból kiég a képesség, ki száll szembe a Sötét Úrral? – kérdezte, de nem várta meg, hogy Rand újra tiltakozni kezdjen, inkább Ingtarhoz lépett.

A shienari összerezzent, mikor megérintette a karját. Tágra nyílt szemekkel nézett a nőre.

– A Fényben járok – mondta rekedten. – Megtalálom a Kürtöt, és megtöröm Shayol Ghul hatalmát. Igenis úgy lesz!

– Hát persze – nyugtatgatta az aes sedai. A kezébe fogta az arcát. A férfi hirtelen nagy levegőt vett, és magához tért. De a szemén látszott: akármit is látott, nem felejtette el.

– Na – mondta Verin. – Így már jobb lesz. Nézzük csak, kinek kell még segítség. Még visszaszerezhetjük a Kürtöt, de cseppet sem lett könnyebb a dolgunk.

Miközben az aes sedai sorban végigjárta a katonákat és mindegyik előtt megállt, Rand a barátaihoz ment. Mikor megpróbálta kiegyenesíteni Matet, a barátja összerándult, rámeredt, majd két kézzel megragadta a zekéjét.

– Rand, én soha nem mondanám el senkinek, hogy ki vagy. Soha nem árulnálak el, hidd el! – Ijesztőbben nézett ki, mint valaha, de Rand szerint ez csak a félelemtől volt.

– Elhiszem. – Kíváncsi lett volna, milyen életeket élt át Mat, mit tehetett, ami így megrémítette. Valakinek biztos elmondta, különben nem lenne ilyen ideges miatta. Nem hibáztatta érte. Azok másik Matek voltak, nem ő, a valódi. Ha csak arra gondol, ő maga milyen lehetőségeket élt meg... – Hiszek neked! Perrin?

A göndör hajú ifjú sóhajtva vette el a kezét az arca elől. Piros foltok mutatták, hol vájta a bőrébe a körmeit. Sárga szemeiből nem lehetett kiolvasni, min jár az esze.

– Igazából nincs is sok választásunk, igaz, Rand? Akármi történik is, akármit teszünk is, van, ami szinte mindig ugyanaz marad. – Megint nagyot sóhajtott. – Hol vagyunk? Ez is egy olyan világ, amiről Hurinnal beszéltetek?

– Nem, ez Tomafő. A saját világunkban vagyunk. Legalábbis Verin azt mondja. És ősz van.

Mat a homlokát ráncolta.

– Az hogy...? Nem, nem akarom tudni, hogy történt. De most hogyan találjuk meg Faint és a tőrt? Mostanra bárhol lehet.

– Még mindig itt van valahol – nyugtatta meg ő. Remélte, hogy tényleg így van. Hiszen Fainnek csak hajóra kellett ülnie, és mostanra szinte bárhová eljuthatott. De akár Emondmezőre is lovagolhatott. Vagy Tar Valonba. Fény, könyörgöm, ugye nem unta meg a várakozást? Ha bántotta Egwene-t, vagy bárki emondmezeit, én... A Fény égessen el, én megpróbáltam időben ideérni.

– Tomafő nagyobb települései mind nyugatra vannak innen – jelentette be hangosan Verin, hogy mind hallják. Mostanra mindenki talpra állt, kivéve Randet és két barátját. Az aes sedai odajött hozzájuk, és Matre tette a kezét, miközben beszélt. – Nem mintha túl sok falu lenne erre, amire rá lehetne fogni, hogy város. Ha nyomát akarjuk találni az árnybarátoknak, nyugatra kell indulnunk. És szerintem nem kéne ücsörgéssel töltenünk, ami a mai napból még megmaradt.

Mat pislogni kezdett, majd felállt. Továbbra is betegnek tűnt, de legalább a mozgása energikus lett. Verin most Perrint fogta meg. Azután Randhez lépett, de ő elhátrált előle.

– Ne butáskodj – dorgálta a nő.

– Nem kell a segítsége – mondta ő halkan. – Egyetlen aes sedai-é sem.

Verin ajka megrándult.

– Ahogy kívánod.

Minden további késlekedés nélkül lóra ültek, és nyugatra indultak. Senki nem tiltakozott; legkevésbé Rand. Fény, csak ne legyen még késő!

Harmincnyolcadik fejezet

Gyakorlás

Egwene fehér ruhájában törökülésben ült az ágyon, és bonyolult mintákban táncoltatta a tenyere fölött lebegő, három apró fénygolyót. Nem lett volna szabad ilyesmit csinálnia, legalább egy beavatott felügyeletére lett volna szükség, de végül is a kis tűzhely előtt fel-alá járkáló, bámészkodó Nynaeve is viselte már a beavatottaknak járó kígyós gyűrűt; fehér ruhája szegélyét neki is színes karikák övezték. Bár tanítania egyelőre még nem volt szabad. Egwene azonban rájött az elmúlt tizenhárom hét folyamán, hogy képtelen ellenállni a késztetésnek. Már tudta, milyen könnyű megérinteni a saidart. Állandóan érezte a jelenlétét. Csak rá várt, és egyre csak csalogatta, lágyan, akár egy parfüm illata vagy a selyem érintése. Azonban, ha egyszer már megérintette, ritkán bírta ki, hogy ne fókuszálja, vagy legalább meg ne próbálja. Legalább olyan gyakran nem sikerült, mint igen, de ez is csak újabb és újabb próbálkozásokra ösztökélte.

Ez gyakran meg is rémítette. Néha már ijesztőnek tűnt, mennyire szeretne fókuszálni, és hogy milyen fásultnak, lehangoltnak érzi magát, amikor nem teheti. Mindet magába akarta szívni, a figyelmeztetések ellenére, hogy ki is égetheti magát. Ez a féktelen vágy volt a legijesztőbb. Néha már azt kívánta, bárcsak sohasem jött volna Tar Valonba. De még a rémület sem tarthatta sokáig vissza, nem jobban, mint az attól való félelem, hogy rajtakapja egy aes sedai, vagy egy beavatott, Nynaeve-ot nem számítva.

A saját szobájában azonban kellő biztonságban volt. Min is ott volt vele, egy háromlábú sámlin ülve figyelte őt, de Egwene ismerte már annyira, hogy tudja, sosem fogja beárulni. Szerencsésnek tartotta magát, hogy két ilyen jó barátot is talált, amióta Tar Valonba érkezett.

A szoba kicsi, ablaktalan volt, akárcsak a többi novíciáé. Nynaeve három rövid lépést tehetett csak meg egyik fehérre meszelt faltól a másikig. Nynaeve saját szobája sokkal nagyobb volt, de mivel a többi beavatott között nem volt barátnője, mindig Egwene szobájába jött, ha beszélgetni akart. Most is így tett, annak ellenére, hogy ez idáig egyetlen szót sem szólt. A keskeny kandallóban lobogó apró tűz szerencsére távol tartotta a küszöbön álló ősz első fagyát, de Egwene biztos volt benne, hogy télen már nem lesz elég. Kisméretű íróasztal egészítette ki a berendezést, személyes holmijai pedig szépen sorakoztak a fal kampóira aggatva és az asztal feletti rövidke polcon. A novíciák általában túl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy szobáikban töltsék az idejüket, de ez a mai nap szabadnap volt – a harmadik azóta, hogy ő és Nynaeve megérkezett a Fehér Toronyba.

– Else ma epekedve bámulta Galadot, miközben az őrzőkkel gyakorolt – mondta Min a sámli két lábán hintázva.

Az apró fénygolyók egy pillanatra megdermedtek Egwene tenyere fölött.

– Azt bámul, akit akar – felelte foghegyről. – El nem tudom képzelni, miért zavarna ez engem.

– Szerintem sincs rá okod. Szörnyen jóképű. Kár, hogy olyan rideg. Jól esik ránézni, főleg ha nincs rajta az ing.

A golyók őrült forgásba kezdtek.

– Biztos lehetsz benne, nekem semmi kedvem Galadot bámulni, akár ingben, akár anélkül.

– Nem akartalak bosszantani – közölte Min bűnbánóan. – Sajnálom. De te is szívesen legelteted rajta a szemed, hiába fintorogsz itt nekem. Akárcsak szinte az összes nő a Fehér Toronyban, aki nem Piros. Még aes sedai-okat is láttam a gyakorlótéren, amikor formagyakorlatai vannak. Különösen Zöldeket. Csak az őrzőiket ellenőrzik. Legalábbis ők azt mondják. De amikor Galad nincs ott, valahogy ők sincsenek annyian. Még a szakácsnők és a cselédek is előjönnek, hogy megbámulhassák.

A golyók megálltak a levegőben. Egwene egy ideig meredten bámulta őket. Aztán egyszer csak eltűntek. Hirtelen kuncogni kezdett.

– Tényleg nagyon jóképű, igaz? Még járás közben is olyan, mintha táncolna – mondta, majd enyhén elpirult. – Tudom, hogy nem illene bámulnom, de nem tudom megállni.

– Én sem – felelte Min –, pedig én aztán tudom, milyen is valójában. – De ha egyszer jó... Egwene, Galad annyira jó, hogy egy idő után a hajadat tépnéd tőle. Minden fenntartás nélkül bánt másokat, ha úgy érzi, ezzel magasabb ügyet szolgál. Észre sem veszi, kinek árt, úgy belefeledkezik a maga szent céljába, de még ha észrevenné is, elvárná tőlük, hogy megértsék és elfogadják, hogy ez így van rendjén.

– Te biztos jobban tudod – mondta Egwene. Volt már alkalma tapasztalni Min azon képességét, hogy ránézésre mindenféle dolgot ki tudott olvasni az emberekből. Pedig nem beszélt mindenről, amit látott, és nem is mindig látott mindent, azonban éppen eleget árult már el, hogy higgyen neki. Rápillantott Nynaeve-ra, aki még mindig magában mormolva járkált, aztán saidart merített, és elmélázva folytatta a zsonglőrködést.

Min megvonta a vállát.

– Miért is ne mondjam el. Galad észre sem vette, hogy Else mennyire epekedik utána. Megkérdezte Else-t, fogsz-e ma vacsora után a Déli kertben sétálni, minthogy ma szabadnap van. Szinte megsajnáltam szegény fruskát.

– Szegény Else – mormogta Egwene, és a fénygolyócskák felélénkültek a tenyere fölött. Min elnevette magát.

Ekkor hirtelen kinyílt az ajtó. A huzat rögtön a falnak vágta. Egwene felsikkantott és eltüntette a golyókat, mielőtt még észrevette volna, hogy csak Elayne az.

Andor aranyszőke leányörököse behajtotta az ajtót, és felakasztotta köpenyét az egyik kampóra.

– Úgy hallottam, a pletykák igazak – mondta. – Galldrian király meghalt. Ez trónviszályhoz fog vezetni.

Min felhorkant.

– Polgárháború. Trónviszály. Cifra nevek, egyazon dologra. Nem bánnád, ha most nem erről beszélnénk? Állandóan ezt halljuk. Háború Cairhienben. Háború Tomafőn. A saldaeai Sárkányt ugyan elkapták, de Tearben még mindig háború dúl. A legtöbb ilyen hír amúgy is csak pletyka. Tegnap az egyik szakácstól azt hallottam, hogy Sasszárny Artur Tanchico felé menetel. Sasszárny Artur személyesen!

– Mintha azt mondtad volna, nem akarsz erről beszélni – jegyezte meg Egwene.

– Láttam Logaint – szólalt meg Elayne. – Egy padon üldögélt a Belső udvarban, és sírdogált. Mikor meglátott, elszaladt. Nem tudom nem sajnálni.

– Jobb, ha ő sír, mintha mi – vélte Min.

– Tisztában vagyok vele, kicsoda-micsoda – mondta Elayne nyugodtan. – Vagyis inkább, hogy mi volt. De többé már nem az, és én csak sajnálni tudom.

Egwene nekihuppant a falnak. Rand. Logain mindig eszébe juttatta Randet. Már hónapok óta nem álmodott róla, legalábbis nem olyanokat, mint annak idején a Folyó Királynőjén. Anaiya még mindig lejegyeztette vele minden álmát, és jelek, összefüggések után kutatva végigböngészte a jegyzeteket, de Randre mostanában utalás sem volt, kivéve az olyan álmokban, amik az aes sedai szerint egyszerűen annyit jelentenek, hogy hiányzik neki a fiú. Különös módon úgy érezte, mintha Rand nem lenne többé, mintha megszűnt volna létezni, amikor a vele kapcsolatos, másfajta álmai is elmaradtak, pár héttel azután, hogy a Fehér Toronyba érkezett. Most meg itt ülök, és arról ábrándozom, hogy milyen szép Galad járása, gondolta keserűen. Randnek biztosan kutya baja. Ha elfogták és megszelídítették volna, már hallottam volna róla.

Ettől végigfutott a hideg a hátán, mint mindig, ha arra gondolt, hogy Randet megszelídíthették, hogy ő is zokog és meg akar halni, ahogy Logain.

Elayne mellé ült az ágyra, és maga alá húzta a lábát.

– Ha Galadról ábrándozol, Egwene, tőlem ne számíts együttérzésre. Mindjárt beadatom neked Nynaeve-val az egyik olyan undok kotyvalékot, amiről állandóan beszélni szokott. – Összevont szemöldökkel nézett a volt javasasszonyra, de az eddig nem adta jelét, hogy észrevette volna, hogy ő is megérkezett. – Ezt meg mi lelte? Csak azt ne mondd, hogy ő is sóhajtozni kezdett Galad után.

– Én nem ütném bele az orromat, Elayne – mondta fojtott hangon, feléjük hajolva Min. – Az a csontsovány beavatott, Irella, azt mondta neki, hogy olyan kecses, mint egy tehén, Képesség viszont feleannyi sincs benne. Ő meg erre jól nyakon vágta – Elayne összerezzent. – Hát ez az – mormogta Min. – Egy szempillantás alatt Sheriam dolgozószobájában találta magát. Azóta sehogy sem lehet vele kijönni.

Úgy tűnik, Min még így sem fogta vissza eléggé a hangját, mert Nynaeve felhorkant. Hirtelen újra kivágódott az ajtó, és szélroham süvített a szobába. Egwene ágyán még csak meg sem libbentette a takarót, de Min sámlistól felborult tőle, és a falnak vágódott. A szél azon nyomban elhalt. Nynaeve döbbent arccal torpant meg.

Egwene odasietett az ajtóhoz, és kikukucskált. A delelő nap még javában szárította a múlt éjszakai zivatar nyomait. A Novícia-udvart övező, még mindig nedves balkon üres volt, a novíciák szobáiba vezető ajtók zárva sorakoztak. Azok a novíciák, akik nem arra használták a szabadnap adta lehetőséget, hogy a kertben vigadjanak, bizonyára mind vígan durmoltak még. Most legalább végre kialudhatják magukat. Mindenesetre senki sem láthatta az esetet. Egwene becsukta az ajtót, majd visszaült Elayne mellé. Nynaeve közben Minnek segített talpra állni.

– Sajnálom, Min – mondta az újdonsült beavatott összeszoruló torokkal. – Néha kijövök a sodromból. Nem kérhetem, hogy megbocsáss. Ez már tényleg túlzás volt. – Mély lélegzetet vett. – Ha jelenteni akarod Sheriamnak, megértem. Rászolgáltam.

Egwene azt kívánta, bár sohasem hallotta volna e vallomást. Nynaeve nagyon kényes tudott lenni az ilyesmire. Ide-oda kapkodta a fejét, vadul keresett valamit, amivel foglalkozhatna. Úgy kell tennie, mintha nagyon lekötné valami, hogy Nynaeve azt higgye, nem is figyelt oda. Azon kapta magát, hogy újra csak a saidarhoz nyúl, és újra kezdi a fénygolyókkal való zsonglőrködést. Hamarosan Elayne is csatlakozott hozzá. Még mielőtt a saját keze fölött megjelent volna a három kicsiny golyó, már látta, amint a leányörökös körül is izzó aura formálódik. Elkezdték egymásnak dobálni a fénylabdákat; egyre bonyolultabb mintákban adogatták azokat. Néha egy-egy golyó kihunyt, ahogy egyikük vagy másikuk, amikor rákerült a sor, nem volt képes elég gyorsan átvenni a fenntartását. Ezek aztán rögtön újra megjelentek, de általában kicsit megváltozott színben és méretben.

Egwene-t az Egyetlen Hatalom élettel töltötte el. Elayne-en megérezte a szappan enyhe rózsaillatát, melyet a reggeli mosakodásnál használt. Érezte a fal durva vakolatát, a padló sima kövezetét, akárcsak az ágyat, amin ült. Jobban hallotta Min és Nynaeve lélegzését, mint halk szavaikat.

– Ha már a megbocsátásnál tartunk – mondta Min –, talán neked kéne nekem megbocsátanod. Hirtelen a természeted, nekem viszont a szám nagy. Tudod mit, megbocsátok, ha te megbocsátasz.

– Megbocsátok – mormolták mindketten, és úgy tűnt, mindketten komolyan is gondolják; majd megölelték egymást. – De ha még egyszer ilyet csinálsz – mondta Min nevetve –, lehet, hogy ezúttal én váglak téged nyakon.

– Legközelebb – válaszolta Nynaeve – inkább egyszerűen hozzád vágok valamit. – Ő is nevetett, de Egwene-re és Elayne-re pillantva elhallgatott. – Hagyjátok ezt abba, vagy mégiscsak lesz valaki, aki a novícia asszony elé megy. Pontosabban két valaki.

– Ezt nem mondod komolyan! – tiltakozott Egwene. Nynaeve pillantását látva azonban gyorsan megszüntette a saidarral a kapcsolatot. – Jól van, hiszek neked. Nincs szükség rá, hogy bizonyítsd.

– Gyakorolnunk kell – mondta Elayne. – Egyre többet és többet várnak el tőlünk. Ha magunktól nem gyakorlunk, akkor sosem fogunk lépést tartani. – Arca nyugodtnak, magabiztosnak tűnt, de ő is épp olyan sebtében eleresztette a saidart, ahogy Egwene.

– Na és ha egyszer túl sokat merítetek belőle és épp nincs ott senki, aki megállítana? – kérdezte Nynaeve. – Bárcsak jobban félnétek a Hatalomtól! Mert én félek tőle. Azt hiszitek, nem tudom, mit éreztek? Mindig ott van a közelben, és alig várjátok, hogy végre teliszívhassátok magatokat vele. Néha én is alig tudom megállni. Magamnak akarom az egészet, pedig tudom, hogy ropogósra sütne. Mégis vágyom rá. – Megborzongott. – Jobb lenne, ha jobban félnétek tőle.

– Én félek tőle – sóhajtott Egwene. – Rettegek. De ez sem igazán segít. És mi a helyzet veled, Elayne?

– Az egyetlen dolog, ami megrémít – felelte Elayne fölényesen –, az a mosogatás. Mostanában folyton mosogatnom kell. Szinte minden áldott nap. – Egwene hozzávágta a párnáját. Elayne lekapta a fejéről, és visszahajította. De aztán hirtelen meggörnyedt a válla.

– Na jó. Annyira meg vagyok rémülve, hogy épp csak nem vacog a fogam. Elaida azt mondta, annyira rettegni fogok, hogy legszívesebben elszöknék majd az Utazónéppel. Akkor még nem értettem. Aki az ökreit olyan keményen hajtja, ahogy itt minket hajtanak, azt kerülik az emberek. Állandóan fáradt vagyok. Fáradtan ébredek, fáradtan zuhanok az ágyba. Néha annyira félek, hogy egyszer véletlenül hibázok, és több Hatalmat merítek, mint amennyinek parancsolni tudok, hogy... – lesütötte a szemét, elcsuklott a hangja.

Egwene tudta, mit hallgatott el a barátnője. A szobáik szomszédosak voltak, és mint sok más novícia szobájában, itt is kicsiny lyukat fúrtak a falon át, mely túl apró volt ahhoz, hogy észrevegyék – hacsak az ember nem tudja, hol keresse – de hasznos volt, ha lámpaoltás után akartak beszélgetni egymással, amikor nem hagyhatták el a szobáikat. Egwene nemegyszer hallotta, hogy Elayne sírva ringatja álomba magát, és afelől sem volt kétsége, hogy az ő sírása is áthallatszott.

– Az Utazónép tényleg csábítónak tűnik – ismerte el Nynaeve –, de bárhova is mész, az nem változtat a képességeiden. A saidar elől senki sem futhat el – mondta, láthatóan nem valami boldogan.

– Te mit látsz, Min? – kérdezte Elayne. – Mindannyian hatalmas aes sedai-ok leszünk? Vagy az életünk hátralévő részében novíciaként fogunk mosogatni? Vagy... – kényelmetlenül vállat vont, mintha a harmadik felmerülő lehetőségnek inkább nem akarna hangot adni. Hogy hazaküldik. Kitaszítják a Toronyból. Két novíciát taszítottak ki, mióta Egwene megérkezett, és mindenki csak suttogva beszélt róluk, mintha legalábbis meghaltak volna.

Min fészkelődni kezdett a sámlin.

– Nem szeretek a barátaimról jósolni – mormolta. – A barátság akadályozza a jóslást. Arra késztet, hogy mindenben a legjobbat lássam. Ezért nem fogom többet hármótokon csinálni. Egyébként semmi nem változott veletek kapcsolatban, amit ne... – rájuk kancsalított, aztán hirtelen összevonta a szemöldökét. – Ez új – lehelte döbbenten.

– Micsoda? – tudakolta Nynaeve élesen.

Min tétovázott, mielőtt választ adott volna.

– Veszély. Mindannyiótokra valami veszély leselkedik. Vagy fog, hamarosan. Nem látom tisztán, de a veszély egész biztos.

– Látjátok – mondta Nynaeve az ágyon ülő két lánynak. – Vigyáznotok kell! Mindannyiunknak vigyáznia kell! Meg kell, hogy ígérjétek, nem merítetek a hatalomból anélkül, hogy valaki ne ügyelne rátok.

– Erről nem akarok többet beszélni – mondta Egwene.

Elayne készségesen rábólintott.

– Igaz, beszélgessünk valami másról. Min, ha felveszel valami szép ruhát, lefogadom, hogy Gawyn téged is megkér, hadd sétálhasson veled. Tudod, hogy téged is megnézett már egyszer-kétszer, csak ez a nadrág és a férfi kabát, amit viselsz, távol tartja.

– Úgy öltözöm, ahogy akarok, és ezen még egy uraság kedvéért sem fogok változtatni, még akkor sem, ha a testvéred – mondta Min szórakozottan. Még mindig furcsán, összehúzott szemmel nézett rájuk. Nem először vitatkoztak az öltözékén. – Néha nem árt, ha fiúnak néznek.

Elayne elmosolyodott.

– Nincs olyan ember, aki, ha rendesen megnéz, összetévesztene egy fiúval.

Egwene kényelmetlenül érezte magát. Elayne megpróbálta magát vidámnak tettetni. Min nemigen figyelt rájuk, Nynaeve pedig úgy tűnt, mintha megint figyelmeztetésekkel akarná traktálni őket.

Amikor az ajtó megint kivágódott, Egwene azonnal talpra ugrott, hogy bezárja. Örült, hogy valami mást is tehet, mint hogy a többiek színjátékát bámulja. Mielőtt azonban odaért volna, egy barna szemű aes sedai lépett be a szobába. Szőke haja számos vékony fonatba volt fogva. Egwene meglepetten pislogott. Már pusztán az meglepő volt, hogy egy aes sedai jött hozzájuk, de még furcsább volt, hogy éppen Liandrin az. Nem hallott róla, hogy Liandrin visszatért volna a Fehér Toronyba, ráadásul a novíciákért küldönc jött, ha egy aes sedai-nak szüksége volt rájuk. Nem jelentett túl sok jót, ha egy nővér személyesen toppant be.

Öten már meglehetősen nehezen fértek el a kis szobában. Liandrin megigazította vörös szegélyű kendőjét. Közben szótlanul méregette őket. Min nem mozdult, de Elayne felemelkedett, és mindhárman, akik álltak, pukedliztek. Nynaeve épp csak meghajlította a térdét. Nynaeve valószínűleg sosem fog hozzászokni, hogy másoknak legyen alárendelve, gondolta Egwene.

Liandrin szemei Nynaeve-on állapodtak meg.

– Hát te miért vagy itt a novíciák körletében, gyermek? – kérdezte fagyos hangon.

– Csak meglátogattam a barátaimat – mondta Nynaeve gombóccal a torkában. Egy kissé elkésve, de hozzátette: – Liandrin Sedai.

– A beavatottak nem barátkozhatnak novíciákkal. Ezt mostanra már meg kellett volna tanulnod, gyermek. De nem is baj, hogy téged is itt találtalak. Te és te – bökött Elayne-re és Minre – elmehettek.

– Majd később visszajövök – mondta hányavetin Min, miközben felállt. Nagy gonddal ügyelt arra, hogy ne siessen engedelmeskedni, és vigyorogva lejtett el Liandrin mellett, aki ezt egyáltalán fel sem vette. Elayne aggodalmasan nézett Egwene-re és Nynaeve-ra, mielőtt pukedlizva elsietett volna.

Miután Elayne becsukta az ajtót maga mögött, Liandrin egy ideig Egwene-t és Nynaeve-ot tanulmányozta. Egwene fészkelődni kezdett a firtató tekintet súlya alatt, de Nynaeve uralkodott magán, kihúzott háttal, mozdulatlanul állt, épp csak egy kicsit jobban kipirult, mint szokott.

– Ti mindketten ugyanabból a faluból származtok, mint a Moiraine-nel utazó fiúk. Nemdebár? – tudakolta hirtelen Liandrin.

– Hallott valamit Randről? – kérdezte Egwene mohón. Liandrin felhúzta egyik szemöldökét. – Bocsásson meg, aes sedai. Megfeledkeztem magamról.

– Hallott valamit felőlük? – kérdezte Nynaeve is, szinte követelőzve. A beavatottakat nem kötelezte szabály, hogy csak akkor szóljanak egy aes sedai-hoz, ha az kérdezi őket.

– Szóval aggódtok értük. Helyes. Veszélyben vannak, és ti talán segíthetnétek nekik.

– Honnan tudja, hogy bajban vannak? – Nynaeve hangja most már egyértelműen erőszakos volt.

Liandrin rózsaszirom ajkai megfeszültek, de a hangszíne nem változott.

– Bár ti nem tudhattok róla, Moiraine leveleket küldött a Fehér Toronyba veletek kapcsolatban. Moiraine Sedai aggódik miattatok, és a ti ifjú... barátaitok miatt. Ezek a fiúk, nos, tényleg veszélyben vannak. Szeretnétek nekik segíteni, vagy a sorsukra hagynátok őket?

– Szeretnénk – fejelte Egwene, ugyanakkor Nynaeve megkérdezte:

– Miféle bajról beszél? És főleg, mit érdekli ez magát? Miért segítene nekik éppen maga? – Nynaeve Liandrin kendőjének vörös szegélyét bámulta. – Azt hittem, nem kedveli Moiraine-t.

– Vigyázz, gyermek – mondta Liandrin éles hangon. – Beavatott vagy, igaz, de mégsem nővér. A beavatottak éppúgy udvariasan hallgatnak, mint a novíciák, ha egy nővér szól hozzájuk, és éppúgy engedelmeskednek is. – Nagy levegőt vett, aztán folytatta. Hangja lecsillapodott, de arcát a düh fehér foltjai csúfították el. – Egy napon, biztos vagyok benne, eljön majd az idő, hogy egy ügyet szolgálsz, és akkor majd megtanulod, a szolgálathoz azokkal is együtt kell működnöd, akiket nem kedvelsz. Elárulom, sokszor dolgoztam olyanokkal, akikkel nem osztanám meg a szobámat, ha rajtam múlna. Tán nem működnél együtt a leggyűlöletesebb emberrel is, csakhogy a barátaidat megmentsd?

Nynaeve vonakodva rábiccentett.

– De még mindig nem árulta el nekünk, hogy miféle veszélyben vannak, Liandrin Sedai.

– A veszély Shayol Ghulból ered. Vadásznak rájuk, mint ahogy ismereteim szerint már azelőtt is. Ha velem tartotok, a veszélyek némelyike legalább megszűnhet. De ne kérdezzétek, hogyan, mert még nem tudom a választ, viszont kerek perec kijelenthetem, hogy így van.

– Önnel tartunk, Liandrin Sedai – mondta Egwene.

– Mégis merre? – kérdezte Nynaeve.

Egwene égnek akasztotta a szemét.

– Tomafőre. – Egwene szája tátva maradt.

– Tomafőnél háború folyik – dünnyögte Nynaeve. – Van valami köze ennek a veszélynek Sasszárny Artur hadaihoz?

– Te hiszel a pletykáknak, gyermek? Még ha igazak is lennének, eltérítene ez a szándékodtól? Azt hittem, kedveled azokat a fiúkat – mondta Liandrin, de a hangján hallatszott, vele ilyesmi soha nem fordulhatna elő.

– Önnel tartunk – mondta Egwene. Nynaeve újra szólni kívánt, de Egwene megállás nélkül folytatta: – Vele megyünk, Nynaeve. Ha Randnek a segítségünkre van szüksége, és Matnek, Perrinnek is, akkor ott a helyünk.

– Igaz – mondta erre Nynaeve –, csak azt szeretném tudni, miért éppen mi? Mi az, amit mi megtehetünk, de Moiraine vagy maga, Liandrin, nem?

Liandrin arcán még nagyobbak lett a fehér foltok. Egwene csak most vette észre, hogy Nynaeve mellőzte a rangjának kijáró megszólítást. Az aes sedai ennek ellenére válaszolt neki:

– Ti ketten az ő falujukból származtok. Valamiképpen, még én sem értem teljesen, de kapcsolatban álltok velük. Ennél többet nem tudok mondani. Több oktalan kérdésre pedig nem válaszolok. Velem tartotok hát, az ő érdekükben? – kérdezte, majd elhallgatott; várta, hogy beleegyezzenek. Láthatóan megkönnyebbült, amikor mindketten bólintottak. – Jó. Napnyugta előtt egy órával találkozunk az ogier liget legészakibb csücskénél. Hozzátok a lovaitokat, és mindent, amire szükségetek lehet az utazáshoz. Ne beszéljetek róla senkinek.

– Engedély nélkül nem hagyhatjuk el a Tornyot – mondta elgondolkozva Nynaeve.

– Tőlem megkapjátok az engedélyt. Ne szóljatok senkinek. Egy árva léleknek sem. A Fekete ajah a Fehér Torony termeit járja.

Egwene levegőért kapkodott, és látta, hogy Nynaeve úgyszintén, bár ő hamarabb összeszedte magát.

– Úgy tudtam, minden aes sedai tagadja ennek a... ennek a létezését.

Liandrin szája széles vigyorra húzódott.

– Valóban, sokan tagadják, de Tarmon Gai'don közeleg, és a tagadás ideje lejárt. A Fekete ajah ellentéte mindannak, amiért a Tornyot emelték, de mégis létezik, gyermek. Mindenütt jelen van, bármelyik nővér a tagja lehet. És ez az ajah a Sötét Urat szolgálja. Ha barátaitok nyomában az Árnyék jár, azt hiszitek, a Fekete ajah meghagyja az életeteket, hagyja, hogy a segítségükre legyetek? Ne szóljatok hát senkinek, senkinek az égadta világon! Másképp nem értek élve Tomafőre. Akkor hát egy órával napnyugta előtt. Ne hagyjatok cserben! – Ezzel távozott. Jó hangosan bevágta maga mögött az ajtót.

Egwene leroskadt az ágyára, átölelte a térdét.

– De hiszen Liandrin Piros! Nem tudhat Randről. Vagy ha mégis...

– Nem tudhat róla – értett egyet Nynaeve. – Bárcsak tudnám, miért akar egy Piros segíteni. Vagy miért kívánna együtt dolgozni Moiraine-nal. Megesküdtem volna, hogy akkor sem adnának egymásnak vizet, ha a másik haldokolna a szomjúságtól.

– Szerinted hazudik?

– Kizárt, hiszen aes sedai – mondta Nynaeve szárazon. – A fejemet tenném rá, hogy minden egyes szava igaz. De abban azért nem vagyok biztos, hogy mind azt is jelentette, amit mi gondolnánk.

– A Fekete ajah – borzongott meg Egwene. – Amit arról mondott, azt nem lehetett félreérteni, a Fény könyörüljön rajtunk.

– Nem, bizony. És ezzel arról is gondoskodott, hogy senkitől ne kérjünk tanácsot, hiszen ezek után kiben bízhatnánk? A Fény könyörüljön rajtunk, bizony.

Ekkor Min és Elayne robogtak be az ajtón, majd hangosan becsapták maguk mögött.

– Komolyan el akartok menni? – kérdezte Min.

Elayne a csöppnyi lyukra mutatott a falon, Egwene ágya fölött.

– Hallgatóztunk a szobámból, hallottunk mindent.

Egwene és Nynaeve összenéztek. Mindketten azon töprengtek, vajon mennyit hallhatott a két lány. Mi van, ha megsejtettek valamit Randről?

– Titokban kell, hogy tartsátok – figyelmeztette őket Nynaeve. – Feltételezem, Liandrin közbenjárt Sheriamnál, hogy elmehessünk, de még ha nem is tette volna, még ha töviről hegyire át is kutatják a Tornyot utánunk, akkor sem szabad szólnotok egy szót sem.

– Hogy tartsam titokban? – kérdezte Min. – Egyet se féljetek. Ugyanis veletek tartok. Mást sem teszek minden áldott nap, mint magyarázkodom egyik vagy másik Barna nővérnek valamiről, amit én magam sem értek. Még csak sétálni sem mehetek anélkül, hogy az amyrlin személyesen föl ne bukkanna, és folyton arra ne kérne, hogy mindenkiről jósoljak neki, akit csak meglátunk. Márpedig ha az a nő megkér valakit valamire, ember legyen a talpán, aki elutasítja. Már legalább a fél Toronyról jósolnom kellett neki, de újra és újra bizonyítanom kell. Csak egy kifogás hiányzott, hogy elmehessek, úgyhogy ez a dolog most éppen jól jött – mondta, és az arcán látszott, erről nem hajlandó vitát nyitni.

Egwene kíváncsi lett volna, Min miért akar annyira velük tartani ahelyett, hogy egyszerűen csak elmenne Tar Valonból, de mielőtt még rákérdezhetett volna, Elayne is megszólalt:

– Megyek én is.

– Elayne – mondta Nynaeve kedvesen –, Egwene és én a fiúk földijei vagyunk Emondmezőről. Te viszont Andor leányörököse vagy. Ha eltűnnél a Fehér Toronyból, az... az akár háborúhoz is vezethetne.

– Anyám akkor sem indítana háborút Tar Valon ellen, ha felnégyelnének és megnyúznának, amin egyébként én már nem is csodálkoznék. Ha ti hárman kalandozni indultok, ne is álmodjatok, hogy én itt maradok mosogatni meg padlót sikálni, és hagyni, hogy valami beavatott egrecíroztasson, amiért nem pont olyan kék színű tüzet csináltam, amilyen épp neki tetszik. Gawynt megeszi a sárga irigység, ha rájön. – Elayne elvigyorodott, majd kinyújtotta karját, hogy játékosan megcibálja Egwene haját. – Mellesleg, ha te hagyod Randet parlagon heverni, így talán még arra is lesz esélyem, hogy fölszedjem.

– Nem hinném, hogy bármelyikünké is lehetne – jelentette ki szomorúan Egwene.

– Akkor majd megkeressük, akit végül is választott, és jól megkeserítjük az életét. De szerintem nem lehet akkora bolond, hogy bárki mást válasszon, amikor itt vagyunk neki mi is. Ó, mosolyogj, kérlek, Egwene! Tudom, hogy ő a tiéd. Csak valahogy... – tétovázott egy kicsit a megfelelő szavak után kutatva – olyan szabadnak érzem magam. Soha életemben nem volt még részem semmiféle kalandban. Fogadok, egy kaland alatt egyikünknek sem kell majd álomba pityeregnie magát. Ha meg mégis, majd teszünk róla, hogy a mutatványosok ezt kihagyják a rólunk szóló történetekből.

– Ostobaság – fakadt ki Nynaeve. – Nem akárhová megyünk, hanem Tomafőre. Ti is hallottátok a híreket és a pletykákat. Veszélyes út az. Itt kell maradnotok!

– De azt is hallottam, amit Liandrin Sedai a Fekete ajahról mondott – Elayne ezt a nevet szinte csak suttogva merte kiejteni. – Itt mennyivel lenne biztonságosabb, ha ők is itt vannak? Ha anya sejtené, hogy a Fekete ajah tényleg létezik, előbb küldene egy csata közepébe, mint egy olyan helyre, ahol ezek a közelembe kerülhetnek.

– De Elayne...

– Csak egyetlen módon akadályozhatjátok meg, hogy veletek tartsak. Ha beárultok a novícia asszonynak. Szépen is nézünk majd ki, amint mind a hárman ott sorakozunk a dolgozószobájában. Sőt, mind a négyen. Nem hinném, hogy Min megúszhatna egy ilyesmit. Tehát, mivel nem szóltok Sheriam Sedai-nak, én is jövök.

Nynaeve égnek emelte a kezeit.

– Te talán tudsz mondani valamit, amivel visszatarthatnád – kérte Mint.

Min az ajtónak támaszkodott, rákancsalított Elayne-re, aztán megrázta a fejét.

– Azt hiszem, neki is éppen annyira jönnie kell, mint mindannyiótoknak. Mindannyiunknak. Most már tisztábban látom a veszélyt mindnyájunk körül. Annyira nem, hogy pontosan értelmezhessem, de szerintem van valami köze az elhatározásotokhoz. Valószínűleg attól lett tisztább, hogy most már döntöttetek.

– Ez még nem indok arra, hogy ő is jöjjön – mondta Nynaeve, de Min újra a fejét rázta.

– Ő is épp annyira hozzá van kötve azokhoz a... fiúkhoz, amennyire te, vagy Egwene, vagy én. Része a dolognak, Nynaeve, bármi legyen is az. Része a Mintának – egy aes sedai, gondolom, így mondaná.

Elayne láthatóan meglepődött, de fel is keltette az érdeklődését a dolog.

– Én is? Minek vagyok én a része?

– Nem látom tisztán – mondta Min, de közben a padlóra nézett. – Néha azt kívánom, bárcsak egyáltalán ne tudnék olvasni az emberekben. A legtöbben úgysem elégedettek azzal, amit bennük látok.

– Ha mindannyian megyünk – közölte Nynaeve –, jobb, ha nekiállunk megtervezni a dolgot. – Bármennyit vitatkozott is előzőleg, hogyha egyszer valamit eldöntöttek, Nynaeve mindjárt rátért a dolgok gyakorlati részére. Mit kell magukkal vinniük, milyen hideg lesz, amikor elérik Tomafőt, hogyan hozhatják ki a lovaikat az istállóból anélkül, hogy megállítanák őket.

A szavait hallgatva Egwene nem tudta megállni, hogy ne törje a fejét a Min által látott veszély mibenlétén, és hogy Rand milyen bajba kerülhetett. Csak egyetlenegy veszélyre tudott gondolni, ami a fiút fenyegetheti. Ennek azonban már a gondolatától is elhűlt. Tarts ki, Rand. Tarts ki, te gyapjúagyú idióta. Valahogy majd segítek rajtad.

Harminckilencedik fejezet

Szökés a Fehér Toronyból

Egwene és Elayne röviden biccentett minden egyes női csoport felé, akikkel a Torony folyosóin összetalálkoztak. Még szerencse, gondolta Egwene, hogy ezen a napon éppen olyan sok kinti nő tartózkodott a Toronyban. Sokkal többen voltak annál, hogy mindannyiukat aes sedai vagy beavatott kalauzolhatta volna. Egyedül, vagy kis csoportokban sétálgattak; szegényes vagy díszes öltözékben, fél tucat különböző ország viseleteiben, némelyik még mindig a Tar Valonba utazástól porosan. Valamennyien távolságtartóan viselkedtek, és vártak a sorukra, hogy feltehessék kérdéseiket vagy benyújthassák kérelmeiket egy aes sedai-nak. Némelyik nő – úrhölgyek, kereskedők, vagy kereskedőfeleségek – szolgálólányt is hozott magával. Még néhány férfi kérelmező is akadt. Ezek egyedül álldogáltak, láthatóan bizonytalanul érezték magukat itt, a Fehér Toronyban. Ők mindenki mást idegesen figyeltek.

Nynaeve haladt az élen. Céltudatosan előremeredt, köpenye lobogott mögötte, határozottan lépdelt, mint aki tudja, hová megy. Azt éppenséggel tudta is, hacsak meg nem állítja őket valaki. De ugyanakkor úgy tett, mintha minden joga meg lenne arra menni, amerre tart, ami persze már egészen más lapra tartozott. Most mindannyian olyan ruhát viseltek, amit magukkal hoztak Tar Valonba. Határozottan nem a Torony lakóinak néztek ki. Mindőjük a legjobb olyan ruháját választotta, aminek kettéosztott szoknyája volt, hogy megülhessék a lovat. Mindannyian gazdagon hímzett, finom gyapjú köpenyt öltöttek. Amíg távol tartják magukat azoktól, akik rájuk ismerhetnek – máris kikerültek számos ismerőst –, Egwene úgy gondolta, sikerrel járhatnak.

– Ez jobban illene egy uraság parkjában való sétalovagláshoz, mint egy tomafői úthoz – jegyezte meg Nynaeve csípősen, miközben Egwene segített begombolni az arannyal hímzett szürke selyemruhát, amelynek mellrészét és ujját gyöngyökkel ékesített hímzett virágok díszítették –, de így talán észrevétlenül hagyhatjuk el a Tornyot.

Eztán Egwene-en volt a sor, hogy felöltse köpenyét, és eligazítsa saját arannyal hímzett, zöld selyemruháját. Közben a kék-krémszínű ruháját viselő Elayne-re nézett, és azt gondolta, bár Nynaeve-nak lenne igaza. Ez idáig mindenki kérelmezőknek, nemeseknek, vagy legalábbis, vagyonos nőknek nézte őket, de mégis úgy érezte, kilógnak a sorból. Aztán meglepetten jött rá az okára: egyszerűen csak kényelmetlenül érzi magát a díszes ruhában, miután az elmúlt néhány hónapban a novíciák egyszerű, fehér öltözetét viselte.

Durva, sötét színű gyapjúruhát hordó falusi asszonyok kis csoportja pukedlizett, ahogy elhaladtak mellettük. Amint elhagyták őket, Egwene visszasandított Minre, aki továbbra is nadrágban és buggyos férfiingben volt, amihez barna férfiköpenyt és kabátot öltött. Rövid hajára egy régi, széles karimájú kalapot húzott.

– Valamelyikünknek szolgát is kell játszania – mondta nevetve. – Az olyan nők, akik hozzátok hasonlóan öltöznek, mindig hoznak magukkal legalább egy szolgát. Ha majd futnunk kell, azt fogjátok kívánni, bár ti is nadrágban lennétek. – Négy, meleg ruháktól duzzadó nyeregtáskát cipelt, mert bizonyos, hogy a tél beáll, mielőtt még visszatérnének. Ugyanakkor néhány, a konyháról csent elemózsiás csomag is volt nála, elég ahhoz, hogy kitartson, míg többet nem tudnak vásárolni.

– Biztos, hogy nem vehetnem át valamelyiket, Min? – kérdezte halkan Egwene.

– Csak kényelmetlenek, de nem nehezek – felelte vigyorogva Min. Úgy tűnt, csak játék számára az egész, vagy legalábbis úgy tett, mintha az lenne. – Bizonyára furcsállnák, hogy a hozzátok hasonló finom úrhölgyek miért cipelik a saját nyeregtáskájukat. Majd hozhatjátok a magatokét, sőt az enyémet is, ha akarjátok, amint... – ennél a szónál lefagyott a vigyor az arcáról, és ijedten suttogta: – Aes sedai!

Egwene előre kapta a tekintetét. Hosszú, egyenes fekete hajú, ódon elefántcsont-szín bőrű aes sedai közeledett feléjük a folyosón, egy durva parasztruhát és foltozott köpenyt viselő asszony szavait hallgatva. Még nem látta meg őket, de Egwene felismerte, ki az. A Barnák közül való Takima volt, aki az aes sedai-ok és a Fehér Torony történetét oktatta. És sajnos akár száz lépésről is megismeri a tanítványait.

Nynaeve lassítás nélkül befordult az egyik oldalfolyosóra, ahol viszont egy beavatott, egy hórihorgas, a szemöldökét állandóan összevonva tartó nő jött szembe velük. De szerencsére megállás nélkül elhaladt mellettük. Elvörösödött képű novíciát vonszolt magával a fülénél fogva.

Egwene-nek nyelnie kellett, csak azután tudott megszólalni.

– Ez Irella volt és Else. Vajon észrevettek minket? – nem bírta rávenni magát, hogy visszanézve meggyőződjön róla.

– Nem – mondta Min egy pillanattal később. – Csak a ruháinkat látták belőlünk – Egwene-ből hosszú, megkönnyebbült sóhaj szakadt fel. Nynaeve-ból úgyszintén.

– Szívrohamot fogok kapni, még mielőtt elérnénk az istállót – dünnyögte Elayne. – Mindig ilyenek a kalandok, Egwene? A torkodban dobog a szíved, és csomóba ugrik a gyomrod?

– Azt hiszem – gondolkozott el Egwene. Nehezére esett elhinnie, hogy nemrég még ő is kalandokra vágyott, veszélyes és izgalmas dolgokat akart tenni, mint a történetek szereplői. Most viszont már úgy gondolta, az ember egyszerűen utólag mindig csak az izgalmas részekre emlékezik, amellett a történetek hajlamosak elsiklani a kalandokkal járó kényelmetlenségek felett. Mindezt megosztotta Elayne-nel is.

– Nem baj. Nekem eddig semmi igazi izgalomban nem lehetett részem – jelentette ki határozottan a leányörökös –, és nem is igen lesz, ameddig ez az anyámon múlik, márpedig a trónra lépésemig rajta fog múlni.

– Maradjatok már csendben – szólt rájuk Nynaeve. Pillanatnyilag egyedül voltak a folyosón, senkit sem láttak egyik irányban sem. Egy lefelé haladó, keskeny lépcsősorra mutatott. – Éppen erre van szükségünk. Hacsak nem keveredtünk el teljesen azzal a sok vargabetűvel.

Elindult lefelé a lépcsőn, mintha biztos lenne a dolgában. A többiek követték. És tény, ami tény, a lépcső aljánál a kis ajtó a déli istálló poros udvarára nyílt, ahol a novíciák lovait tartották. Már amelyiküknek volt. Általában nem volt a lovakra újra szükségük, amíg beavatottakká nem váltak, vagy haza nem küldték őket. A Torony ragyogó épülettömbje mögöttük magasodott. A Toronyhoz jó pár röjtnyi terület tartozott, az azt övező falak pedig magasabbak voltak, mint egynémely városé.

Nynaeve úgy sétált be az istállóba, mintha az az övé lett volna. A levegőben a lovak és a szalma tiszta illata vegyült. Két hosszú sorban nyíltak az állások. A sor vége a fönti szellőzőnyílásokból bevetülő fénypászmák átjárta félhomályba veszett. Csodával határos módon, a bozontos Bela és Nynaeve szürke kancája az ajtóhoz közeli rekeszekben álldogált. Bela orrát a rekesz ajtajához dörgölte, és halkan Egwene-re nyihogott. Csak egyetlen lovászlegényt láttak, egy őszülő szakállú, jóvágású fickót. Szalmaszálat rágcsált.

– Felnyergeled a lovainkat – mondta Nynaeve a lehető legparancsolóbb hangnemében. – Azt a kettőt. Min, keresd meg a lovadat, és Elayne-ét is! – Min ledobta a nyeregtáskákat, és az istálló mélye felé vonta Elayne-t. A lovászlegény megrökönyödve nézett utánuk, és lassú mozdulattal kivette a szalmaszálat a szájából.

– Valami félreértés lesz, hölgyem. Azok a lovak...

– ...a mieink – fejezte be a mondatot Nynaeve határozottan, karba tette a kezét, hogy a kígyós gyűrű jól látszódjon. – Nyergeld fel őket azonnal!

Egwene visszatartotta a lélegzetét. Kétségbeesett terv volt ez, hogy Nynaeve megpróbálja magát aes sedai-nak kiadni, ha olyannal akad dolguk, akinél ez esetleg működhet is. Más aes sedai-nál vagy beavatottnál nem válna be, valószínűleg még egy novíciánál sem, de egy lovászlegénynél...

A férfi Nynaeve gyűrűjére sandított, aztán a tulajdonosára.

– Csak kettőről szóltak nekem – mondta végül unott hangon. – Egy beavatottról és egy novíciáról. Nem volt szó négyről.

Egwene-nek nevethetnékje támadt. Természetesen Liandrin sem hitte, hogy képesek lennének maguktól is megszerezni a lovaikat.

Nynaeve kiábrándultnak tűnt, de a hangja megkeményedett.

– Most azonnal kivezeted a lovakat, és felnyergeled őket, vagy mindjárt szükséged lesz Liandrin gyógyító erejére, ha egyáltalán hajlandó lesz rád pazarolni.

A lovászlegény Liandrin nevét mormogta, de elég volt egyszer Nynaeve arcára pillantania, rögtön zokszó nélkül a lovakkal kezdett foglalkozni. Csak magában zsörtölődött még egy kicsit.

Min és Elayne éppen visszatértek a saját lovaikkal, amikor a lovászlegény befejezte a második ló felszerszámozását. Min lova egy homokszín herélt volt, Elayne-é egy íves nyakú pej kanca. Amikor nyeregbe szálltak, Nynaeve újra megszólította a lovászt:

– Nem kétlem, titoktartásra köteleztek, és ezen mit sem változtat, hogy ketten vagy kétszázan vagyunk. Vagy ha szerinted mégis, gondold csak el, mit fog művelni Liandrin veled, ha eljár a szád.

Amint kilovagoltak, Elayne odahajított egy érmét a férfinak:

– A fáradságodért, jóember. Megszolgáltál érte – odakint elkapta Egwene pillantását, és elmosolyodott. – Anyám úgy tartja, a bot és a méz jobban működik együtt, mint a bot egyedül.

– Az őröknél remélem, egyikre sem lesz szükség – jegyezte meg Egwene. – Liandrin remélhetőleg velük is beszélt.

Tarlomen Kapujánál azonban, mely a Torony földjeinek magas déli falából tört az ég felé, nem derült ki, hogy beavatták-e az őröket vagy sem. Mindössze egy futó pillantással kísért rövid meghajlás, és továbbintették a négy nőt. Az őrök dolga a veszélyes elemek kívültartása volt. Arra, úgy látszik, nem volt parancsuk, hogy bárkit is benntartsanak.

A hűvös, part menti szellő kellő indokkal szolgált, hogy fejükre húzzák csuklyáikat, miközben lassan keresztüllovagoltak a város utcáin. A kövezeten csattogó lópatkók zaja beleveszett az utcán tolongó tömeg zsivajába és az épületek némelyikéből kiszűrődő muzsikába, ahogy tovahaladtak. A tömegben a világ minden tájékáról származó öltözet előfordult, Cairhien sötét és visszafogott stílusától egészen az Utazónép vidám, élénk színeiig, és mindenféle átmenet ezek között. Az emberáradat úgy vált ketté a lovasok előtt, mint folyó a szikla körül, de még így sem tudtak a lassú sétatempónál gyorsabban haladni.

Egwene ügyet sem vetett a mesés tornyokra és égbenyúló hidakra, sem az épületekre, melyek jobban hasonlítottak megtört hullámokra, szél koptatta szirtekre vagy tetszetős kagylókra, mint kőből emelt épületre. Az aes sedai-ok gyakran felkeresték a várost, és a tömegben szemtől szembe is találták magukat eggyel, mielőtt még észbe kaphattak volna. Kis idő elteltével Egwene észrevette, hogy a barátnői épp olyan vizsla szemekkel ügyelik a tömeget, mint ő maga. Mindenesetre igencsak megkönnyebbült, amikor az ogier liget végre feltűnt a szemük előtt.

A Nagy Fák már jól látszottak a háztetők felett, koronáik száz hossznál is magasabban ágaztak el. A toronymagas tölgyek, szilfák, bőrfák és erdei fenyők mind-mind eltörpültek mellettük. Sajátos falszerűség kerítette körbe a széltében-hosszában két mérföldes ligetet. E kerítést kacskaringós kőívek végtelen sora alkotta, mindegyik öt hossz magas, és kétszer olyan széles. A falon kívül kocsik, taligák és emberek nyüzsögtek az utcán, míg a falakon belül egyfajta vadon burjánzott. A liget nem nyújtotta sem egy park gondozott képét, sem a sűrű erdők tökéletes összevisszaságát. Inkább mintha az eszményi természetes állapotot akarta volna bemutatni. Mintha ez lett volna minden erdők legtökéletesebbike, a lehető legcsodálatosabb erdő, amely csak létezhet. A levelek némelyike már sárgulni kezdett. A lombok zöldjében elszórt narancsszín, sárga és vörös foltokat látva Egwene úgy érezte, az őszi növényzetnek pontosan így kell kinéznie.

Egy maroknyi ember közvetlenül a nyitott íveken belül is sétálgatott, de egyikük sem méltatta a négy lányt egyetlen pillantásnál többre, amikor azok belovagoltak a parkba. A város hamar eltűnt a fák mögött, hangjai is elhalkultak, végül elenyésztek a ligetben. Tíz lépést megtéve már olyan érzésük volt, mintha mérföldekre lennének a legközelebbi lakott településtől.

– A liget északi szélét említette – mondta Nynaeve és körbekémlelt.

– Márpedig nincs északabbra fekvő része, mint a... – elharapta a folytatást, mert két ló ugrott elő a fekete bodza bokrok takarásából, egy sötét, csillogó szőrű kanca, hátán lovassal, és egy nem túl megterhelt málhás ló.

A sötét kanca felágaskodott, lábaival a levegőbe rúgkapált, amikor Liandrin túl hirtelen fogta vissza. Az aes sedai arcát düh torzította el.

– Mondtam, hogy ne beszéljetek erről a dologról senkinek. Senkinek sem! – Egwene néhány rúdra erősített lámpást vett észre a málhás lovon. Ezt elég különösnek találta.

– Ők a barátaink – mentegetőzött Nynaeve, és kihúzta magát, de Elayne közbevágott.

– Bocsásson meg, Liandrin Sedai. Nem ők árulták el nekünk, mi hallgattuk ki őket. Nem akartunk semmi olyat kihallgatni, ami nem ránk tartozik, de véletlenül megütötte a fülünket. Ráadásul mi is segíteni szeretnénk Rand al'Thornak. Meg a többieknek is persze – tette hozzá sietve.

Liandrin Elayne-re és Minre meredt. A késő délutáni napfény az ágakon megtörve árnyékba borította arcukat a csuklya mélyén.

– Úgy – mondta végül, még mindig kettőjükre bámulva. – Pedig intézkedtem, hogy kettőtökről is gondoskodjanak, de ha már itt vagytok, itt vagytok. Négy fő éppúgy megteheti az utat, mint kettő.

– Gondoskodjanak rólunk, Liandrin Sedai? – kérdezte Elayne. – Nem igazán értem.

– Gyermek, rólatok kettőtökről mindenki tudja, hogy barátai vagytok a másik kettőnek. Szerinted nem kérdezősködnének tőletek, ha a társaitokról kiderülne, hogy eltűntek? Szerinted a Fekete ajah majd finomabban bánik veled, csak mert leányörökös vagy? Ha a Fehér Toronyban maradtál volna, nem biztos, hogy megéred a reggelt.

Ez mindannyiukat elnémította egy pillanatra, de Liandrin megfordította a lovát, és hátrakiáltott.

– Kövessetek!

Az aes sedai a liget mélyébe vezette őket, mígnem elértek egy magas kovácsoltvas kerítéshez, melynek tetejét borotvaéles tüskék borították. A kerítés enyhén ívelt, ami arra utalt, elég nagy területet zárhat körbe. Mindkét irányban eltűnt a fák között. A kerítésen volt egy kapu, melyet hatalmas lakat zárt le. Liandrin elővett egy nagy kulcsot, és kinyitotta vele a zárat. Beljebb intette őket, visszazárta mögöttük a kaput, majd újra az élre lovagolt. Az egyik fejük fölé nyúló ágról mókus kiáltott rájuk. Valahonnan távolabbról egy fakopáncs csőrének éles zaja szállt feléjük.

– Hova megyünk? – tudakolta Nynaeve kihívóan. Liandrin nem válaszolt. Nynaeve dühösen meredt a társaira. – Miért haladunk egyre mélyebbre és mélyebbre az erdőbe? Ha el akarjuk hagyni Tar Valont, ahhoz hídon kéne áthaladnunk, vagy legalábbis hajót kéne kerítenünk. Erre viszont nincs se híd, se hajó...

– Itt van helyette ez – szólalt meg Liandrin. – A kerítés azokat tartja távol, akik kárt tehetnének magukban, de bennünket szorít a szükség. – Egy magas, vaskos, élére állított hasábra mutatott, amely, úgy tűnt, kőből lehet. Egyik oldalára egymásba szövődő indák és levelek voltak faragva. Egwene gombócot érzett a torkában. Hirtelen rájött, hogy miért hozta magával Liandrin a lámpásokat. És ettől egyáltalán nem érezte jobban magát. Hallotta, amint Nynaeve azt suttogja:

– Egy Átjárókapu...

Mindkettőjüknek túlságosan is élénk emlékei voltak az Átjárókról.

– Egyszer már használtunk ilyet – mondta Egwene, épp annyira magának, mint Nynaeve-nek. – Megtehetjük még egyszer. – Ha Randnek, és a többieknek szükségük van ránk, akkor segítenünk kell. Ez van.

– Ez tényleg egy...? – kérdezte Min elfúló hangon, és nem is bírta befejezni.

– Egy Átjárókapu – sóhajtotta Elayne. – Nem tudtam, hogy az Átjárók még használhatóak. Legalábbis, nem tudok róla, hogy a használatuk megengedett lenne.

Liandrin ekkorra már leszállt a lováról, és leemelt egy háromosztatú avendesora levelet a domborműről. A kőlap két, látszólag eleven indákból szőtt kapuszárnnyá vált szét, melyek lassan kinyíltak. Homályos, ezüstös tükörnek tűnő felület táruk elébük, ami tompán bár, de visszatükrözte a képmásukat.

– Nem kell velem jönnötök, megvárhattok itt is, a kerítés biztonságában, míg visszatérek – közölte velük Liandrin. – Legfeljebb esetleg a Fekete ajah talál rátok elsőnek – mosolygott cseppet sem barátságosan. Mögötte az ajtószárnyak teljesen kitárultak és megállapodtak.

– Egyetlen szóval sem mondtam, hogy nem akarok jönni – mentegetőzött Elayne, de közben vágyakozva tekintgetett visszafelé az árnyat adó erdő irányába.

– Ha már egyszer meg kell tennünk, akkor induljunk – mondta Min rekedten. Közben az Átjárót bámulta, és Egwene hallani vélte, amint azt motyogja magában: – A Fény égessen meg, Rand al'Thor!

– Én megyek utolsónak – mondta Liandrin. – Na, mindannyian befelé. Mindjárt utánatok megyek. – Közben úgy fürkészte az erdőt, mintha attól tartana, valaki a nyomukban van. – Gyorsan, gyorsan!

Egwene nem tudta, Liandrin kikre számít, de ha bárki is arra járt volna, minden bizonnyal megakadályozta volna őket az Átjáró használatában. Rand, te fafejű idióta – gondolta magában –, miért nem tudsz egyszer olyan bajba kerülni, hogy ne nekem kelljen a mesebeli hősnőt játszanom?

Megsarkantyúzta Belát. A kanca, aki az istállóban eltöltött hosszú idő miatt tele volt energiával, hirtelen megugrott.

– Lassabban! – kiáltotta Nynaeve, de már túl későn.

Egwene és Bela keresztülviharzottak homályos tükörképeiken. A két bozontos szőrű ló orra összeért, majd látszólag egymásba olvadtak. Egwene jéggé dermedve olvadt bele saját képmásába. Az idő mintha lelassult volna. Fagyos hideg járta át a testét, hajszálról hajszálra, és úgy érezte, minden hajszálnyi előrehaladás hosszas perceken keresztül tart.

Aztán egyszer csak szurokfekete sötétségben botladoztak előre, de olyan sebesen, hogy a kanca csaknem átbucskázott a saját feje fölött. Végül összeszedte magát, és reszkető lábakkal megállt, Egwene pedig gyorsan leszállt a nyeregből, és a sötétben végigtapogatta az állat lábait, vajon nem sérült-e meg.

Szinte örült a sötétségnek, amely elrejtette elvörösödött arcát. Tudta, hogy az idő és a távolságok természete megváltozik az Átjárók túloldalán, de előbb cselekedett, mint gondolkodott.

Minden irányban csupa sötétség vette körül, a nyitott Átjáró szögletes alakját leszámítva, mely erről az oldalról kormozott üvegablaknak tűnt. Alig engedett át fényt, a feketeség mintha egészen odatapadt volna hozzá. Egwene mégis látta a többieket a túloldalán, amint rémálomszerű lassúsággal mozognak. Nynaeve ragaszkodott hozzá, hogy szétosszák és meggyújtsák a botra szerelt lámpásokat. Liandrin kelletlenül vette át a magáét, láthatóan inkább a sietség mellett volt.

Amikor Nynaeve szürke kancáját lassan, nagyon lassan vezetve átjött az Átjárón, Egwene majdnem odaszaladt hozzá, hogy átölelje. Ebben legalább annyi szerepet játszott a Nynaeve által hozott lámpás, mint a javasasszony megnyugtató jelenléte. A lámpa sokkal kisebb fényt vetett, mint kellett volna. A sötétség birokra kelt a fénnyel, megpróbálta visszaszorítani a lámpa belsejébe. Egwene úgy érezte, hogy a hozzápréselődő sötétségnek valósággal súlya van. Azzal nyugtatgatta magát, hogy bejelentette:

– Bela jól van, és én sem törtem ki a nyakam, pedig igazán megérdemeltem volna.

Egykoron fény honolt az Átjárókban, mielőtt még a létrehozásukhoz használt Hatalmon ülő rontás, a Sötét Úr saidinra bocsátott átka el nem kezdte eltorzítani őket.

Nynaeve Egwene markába nyomta az egyik lámpás rúdját, és egy másikat húzott elő a nyeregszíja alól.

– Amíg tisztában vagy vele, hogy megérdemelted, addig igazából nem is érdemelted meg – kuncogott. – Néha úgy érzem, leginkább pont az ilyen mondásoknak köszönhetik a javasasszonyok a tekintélyüket. Itt van rögtön még egy. Ha kitöröd itt nekem a nyakad, meggyógyítom, aztán én töröm ki.

Mindezt tréfás hangon mondta, és Egwene azon kapta magát, hogy ő is nevetni kezd, míg újra eszébe nem jutott, hogy hol is van valójában. Nynaeve jókedve sem tartott sokáig.

Min és Elayne vonakodva jöttek át az Átjárón, a lovaikat vezetve, lámpásaikkal világítva. A legkevesebb, amire számítottak, hogy mindenhonnan szörnyek leselkednek rájuk. Eleinte láthatóan megkönnyebbültek, hogy semmi sem vár rájuk a sötétben, azonban a nyomasztó hely miatt hamarosan idegesen toporogni kezdtek. Liandrin visszahelyezte az avendesora levelet, és utánuk lovagolt a záródó kapun át, a málhás lovat vezetve.

Meg sem várta, hogy a kapu teljesen bezáródjon, szó nélkül odavetette a málhás ló gyeplőjét Minnek, és elindult a földön húzódó, a lámpája által halványan megvilágított, az Átjárók belsejébe vezető fehér vonal mentén. A padló savmarta kőnek tűnt. Egwene sietve visszakapaszkodott Bela hátára, de ő sem követte az aes sedai-t lelkesebben, mint a többiek. A világ látszólag másból sem állt, mint a lovak patái alatt elterülő durva padlóból.

A fehér vonal nyílegyenesen vezetett a sötétségen keresztül, egy ezüstberakásos, ogier írásjelek borította nagy kőhasábig. Az írást helyenként ugyanolyan lyukak borították, mint a padlót.

– Egy Útmutató – mondta Elayne, és félrefordulva a nyergében, szorongva körbetekintett. – Elaida tanított egy keveset az Átjárókról. Nem mondott el túl sokat. Nem eleget – tette hozzá morcosan. – Vagy talán túlságosan is sokat.

Liandrin nyugodtan összevetette az Útmutatót egy pergamennel, amit visszacsúsztatott köntöse zsebébe, mielőtt Egwene jobban megnézhette volna.

Lámpásaik fényköre éles határral látszott véget érni, ahelyett hogy fokozatosan halványodott volna a szélek felé. De így is elegendő volt a fényük, hogy Egwene egy helyenként hiányos, vastag, kő mellvédet pillantson meg a közelben, miközben az aes sedai továbbvezette őket az Útmutatón túlra. Elayne szerint egy „szigeten” voltak. A félhomályban nehéz volt megítélni a méretét, de Egwene szerint száz lépés átmérőjű lehetett.

A mellvédet kőhidak és rámpák szelték át. Mindegyik mellett egy kőoszlop, egyetlen sor ogier írással. A hidak látszólag a semmibe íveltek. A rámpák lefelé vagy fölfelé vezettek. Ahogy elhaladtak mellettük, a kezdetüknél többet nem lehetett belőlük kivenni. Mindegyiknél csak annyi ideig álltak meg, amíg megnézték a mellette lévő kőoszlopot. Liandrin egy lefelé haladó rámpát választott, és rövidesen csak a rámpából és az azt övező sötétségből állt számukra a világ. Mindent átható csend honolt köröttük. Egwene-nek az volt az érzése, hogy a lópaták csattogása sem jut messzebbre a lámpások fényénél.

Egyre lejjebb és lejjebb ereszkedett a rámpa, spirális alakban, mígnem újabb szigetre értek. A hidak és rámpák között ezt is töredezett mellvéd határolta. A közepén újabb Útmutató, melyet Liandrin egyeztetett a pergamennel. A talaj tömör kőnek tűnt, akárcsak az előbbi szigeten. Egwene jobban örült volna, ha nem lenne olyan biztos benne, hogy az éppen a fejük fölött függ.

Nynaeve hirtelen megszólalt, és hangot adott Egwene gondolatainak. Hangja nyugodtnak tűnt ugyan, a mondat közepén mégis nagyot nyelt, és egy pillanatra elakadt.

– Lehet... lehetséges. – mondta erre Elayne elhaló hangon. Felfelé nézett, de hamar visszasiklott a tekintete. – Elaida azt mondja, a természet törvényei nem érvényesek az Átjárókban. Legalábbis nem úgy, ahogy odakint.

– A Fényre! – mormogta Min a fogai között, aztán felemelte a hangját. – Meddig kell még itt maradnunk?

Az aes sedai mézszín hajfonatai meglibbentek, ahogy a nő feléjük fordult.

– Amíg ki nem viszlek benneteket – jelentette ki határozottan. – Minél többet idegesítetek, annál később – mondta, azzal visszatért a pergamen és az Útmutató tanulmányozásához.

Egwene és a többiek csöndben maradtak.

Liandrin egyik Útmutatótól a másikig cipelte őket, rámpákon és hidakon keresztül, melyek felfüggesztés nélkül lógtak a végtelen sötétben. Az aes sedai nem sokat foglalkozott velük, és Egwene azon kapta magát, hogy elmereng, vajon Liandrin visszafordulna-e felkutatni bármelyiküket, ha az lemaradna. Társainak is ezen járhatott a fejük, mert szorosan a nő szürke kancája sarkában maradtak.

Egwene meglepődve tapasztalta, hogy még mindig érzi a saidar vonzását, mind az Igaz Forrás női részét, mind azt a vágyat, hogy megérintse, és fókuszálja. Valamiért arra számított, hogy az Árnyék rontása az Átjárókban majd eltakarja előle a Forrást. A rontást érezte is valamelyest. Gyengének mutatkozott, és nyilvánvalóan vajmi kevés köze volt a saidarhoz. Mégis biztos volt abban, hogy ha itt nyúlna az Igaz Forrás után, az olyan lenne, mintha mocskos, zsíros füstbe nyúlna egy pohár tiszta vízért. Bármit is varázsolna, az magán viselné a rontást. Hetek óta először nem jelentett gondot a számára, hogy ellenálljon a saidar vonzerejének.

Az odakinti világban már jócskán beesteledhetett, amikor az egyik szigeten Liandrin leugrott a nyeregből, és bejelentette, hogy megállnak vacsorázni és aludni.

– A málhás lovon találtok ennivalót – mondta. – Osszátok szét – folytatta, de arra sem vette a fáradtságot, hogy a feladatot kiossza valamelyiküknek. – Még jó két napunkba belekerül, míg elérjük Tomafőt. Nem venném a szívemre, hogy éhesen érjetek oda, ha ostoba módon nem hoztatok volna magatokkal élelmet.

Szaporán lenyergelte és kipányvázta kancáját, aztán leült a nyeregre és megvárta, míg valamelyikük felszolgálja a vacsoráját.

Elayne kovásztalan kenyeret és sajtot vitt neki. Az aes sedai-on egyértelműen látszott, hogy nem kívánja a társaságukat, így egymás mellé húzott nyergeiken üldögélve, egy kicsit arrébb fogyasztották el kenyerüket és sajtjukat. A lámpásokon túli sötétség nem tett túl jót a hangulatnak.

Kis idő elteltével Egwene megszólalt:

– Liandrin Sedai! Mi lesz, ha szembe találjuk magunkat a Fekete Széllel? – Min kérdően nézett rá, Elayne azonban felnyögött. – Moiraine Sedai azt mondta, a Fekete Szelet nem lehet megölni, még csak túlságosan megsebezni sem, és érzem, ahogy az itt lévő rontás csak az alkalomra vár, hogy ha Hatalmat használunk, eltorzítsa.

– Még csak gondolnotok sem szabad a Forrásra, hacsak én nem utasítalak benneteket – jelentette ki Liandrin éles hangon. – Mert itt, ha a magatokfajta nekiáll fókuszálni, ugyanúgy megőrülhet, mint egy férfi. Nem vagytok még azon a szinten, hogy elbánjatok az Átjárókat létrehozó férfiak Hatalmának rontásával. Ha a Fekete Szél feltűnik, majd én elbánok vele – lebiggyesztette ajkait, egy fehér sajtdarabot tanulmányozott. – Moiraine közel sem tud annyit, mint gondolná – mondta mosolyogva, és bekapta a sajtot.

– Nem tetszik nekem ez a nő – suttogta Egwene, ügyelve rá, hogy az aes sedai meg ne halhassa.

– Ha Moiraine képes együtt dolgozni vele, akkor mi is – mondta Nynaeve halkan. – Nem mintha Moiraine-t jobban szeretném, mint Liandrint, de ha újra Rand és a többiek dolgába ütik az orrukat... – elhallgatott, összehúzta magán a köpenyét. A sötétség nem árasztott hideget, mégis fázott tőle az ember.

– Micsoda ez a Fekete Szél? – tudakolta Min. Amikor Elayne elmagyarázta, jócskán merítve az Elaida és az édesanyja által mondottakból, Min felsóhajtott. – Ó jaj, mindig ezzel a Mintával van a baj. Nem hiszem, hogy bármelyik férfi is megér ennyi fáradtságot.

– Nem lett volna muszáj velünk jönnöd – emlékeztette Egwene. – Bármikor elhagyhattad volna a Tornyot, ha akartad volna. Senki sem tartott volna vissza.

– Ó, persze, elszökhettem volna – fintorgott Min. – Éppoly könnyedén, mint te, vagy mint Elayne. Sajnos a Minta nem sokat foglalkozik azzal, hogy mi mit akarunk. Mond, Egwene, mi lesz, ha mindazok után, amin keresztül mégy érte, Rand mégsem vesz el feleségül? Mi lesz, ha egy másik nőt vesz feleségül, akit még sohasem láttál azelőtt? Vagy ha Elayne-t, vagy éppenséggel engem. Akkor mit csinálsz?

Elayne felhorkant:

– Anyám sosem egyezne bele.

Egwene elcsendesedett egy időre. Rand lehet, hogy meg sem éri azt a napot, hogy bárkit is feleségül vehessen. És ha mégis... El sem tudta képzelni, hogy Rand bárkinek is ártana. Még akkor sem, ha megőrül? Kell rá valami mód, hogy megakadályozhassa. Valahogyan biztosan megoldható. Az aes sedai-ok oly sok mindent tudnak, oly sokra képesek. De ha lenne mód, hogy megakadályozzák, miért nem tették már meg? Az egyedüli válasz az, hogy mégsem tudják megakadályozni. Márpedig ő másik választ akart.

Próbálta vidámra fogni a hangját:

– Nem hiszem, hogy hozzá fogok menni. Tudjátok, az aes sedai-ok ritkán kötnek házasságot. A helyedben én nem adnám neki a szívem. A te helyedben sem, Elayne. Nem hiszem, hogy... – elakadt a hangja, de próbálta köhögéssel leplezni. – Nem hiszem, hogy valaha is megházasodna, de ha mégis megtenné, akkor csak a legjobbakat tudom kívánni a szíve választottjának, még ha közületek kerül is ki. – Meg volt róla győződve, sikerült olyan hangon mondania, mintha komolyan gondolná. – Makacs, mint egy öszvér, kibírhatatlanul önfejű, de gyengéd, az tény – megremegett a hangja, de sikerült nevetéssel álcáznia.

– Mondhatsz, amit akarsz, ha hozzámennék, neked még annyira sem tetszene, mint anyának – mondta Elayne. – De az biztos, hogy érdekes egy fiú. Sokkal érdekesebb, mint bármelyik férfi, akivel valaha is találkoztam, annak ellenére, hogy csak egy juhász. Ha elég bolond leszel, hogy eltaszítsd magadtól, csakis magadat hibáztathatod, ha úgy döntök, hogy mégiscsak vállalom anya haragját, és a tiédet is. Nem ez lenne az első alkalom, hogy Andor hercege nem rendelkezne semmiféle címmel a házassága előtt. De te nem lennél olyan bolond, és ne is próbálj úgy tenni, mintha igen. Biztos vagyok benne, hogy a Zöld ajahot fogod választani, Randet pedig az őrződdé teszed. Minden egyőrzős Zöldnek, akit csak ismerek, az őrzője egyben a férje is.

Egwene belement a játékba, és azt mondta, ha Zöld lesz belőle, legalább tíz őrzője lesz.

Min közben összehúzott szemöldökkel figyelte, Nynaeve pedig Mint fürkészte elgondolkodva. Mikorra valamennyien átöltöztek a nyeregtáskáikból elővett, utazásra sokkal alkalmasabb ruháikba, mindannyian elcsendesedtek. Nem volt könnyű jókedvűnek maradni ezen a helyen. Egwene lassan szenderedett el, és rossz álmok gyötörték. Nem Randről álmodott, hanem egy csupa tűz szemű férfiről. Az arcát ez alkalommal nem takarta álarc, és alig gyógyult égéseivel szörnyűségesen nézett ki. Csak nézett rá, és nevetett, ez azonban valahogy félelmetesebb volt még a rákövetkező álmoknál is, pedig azokban örökre eltévedt az Átjáróban, vagy a Fekete Szél üldözte. Szinte hálás volt, amikor Liandrin lovaglócsizmájának orrával oldalba bökte, hogy felébredjen. Úgy érezte, mintha nem is aludt volna egyáltalán.

Liandrin keményen hajtotta őket a következő napon, vagy ami itt a napnak megfelelt. Napvilágként csak a saját lámpásaik szolgáltak. Liandrin nem volt hajlandó letáborozni, amíg dülöngélni nem kezdtek a nyeregben a fáradtságtól. A kő kemény derékaljnak bizonyult, az aes sedai mégis könyörtelenül felzavarta őket néhány óra elteltével, és alig várta meg, hogy nyeregbe szálljanak, mielőtt elindult volna. Rámpák és hidak, szigetek és Útmutatók. Egwene annyit látott belőlük a félhomályban, hogy már megszámlálni sem tudta őket. Az időérzékét is régen elvesztette. Liandrin csak röpke pihenőket engedélyezett, étkezésre és a lovak pihentetésére. A sötétség egyre nyomasztóbban nehezedett rájuk. Úgy zötykölődtek a nyergeikben, mint a lisztes zsákok, Liandrint leszámítva. Az aes sedai-on látszólag nem fogott a fáradtság, sem a sötétség, olyan friss volt, mint amikor elindultak a Fehér Toronyból, és éppen olyan hűvös is. Egyiküknek sem engedte, hogy pillantást vessen a pergamenre, melyet az Útmutatókkal vetett egybe.

– Úgysem értenél belőle egy szót sem – vetette oda foghegyről, és ruhája mélyére süllyesztette a pergament, amikor Nynaeve érdeklődött iránta.

És ekkor, amikor Egwene szeme már majd leragadt, Liandrin fogta magát, és elindult az Útmutatótól, de nem egy újabb híd vagy rámpa irányába, hanem egy szaggatott, sötétbe vesző fehér vonalat követve. Egwene a barátaira meredt, aztán mindannyian sietve követték. Elöl, a lámpás fényénél, az aes sedai máris leszedte az avendesora levelét az Átjárókapu domborművéről.

– Megérkeztünk – mosolygott Liandrin. – Végre elhoztalak benneteket oda, ahová el kellett jutnotok.

Negyvenedik fejezet

Damanek

Egwene leszállt a nyeregből, amint az Átjáró feltárult, és amikor Liandrin továbbintette őket, óvatosan vezette át a bozontos kancát. Minden elővigyázatosságuk ellenére mindketten megbotlottak a feltáruló kapuszárnyak által lenyomott aljnövényzetben, ahogy a külső világba érve hirtelen még jobban lelassultak. Az Átjárót sűrű bozótos nőtte körül, és rejtette el a kíváncsi tekintetek elől. Csak néhány fa állt a közelben. A hajnali szellő valamivel ősziesebb leveleket borzolt, mint amilyet Tar Valonban maguk mögött hagytak.

Visszafordult, a barátai megérkezését figyelte. Ez annyira lekötötte, hogy már vagy egy jó perce állt ott, mire észrevette: mások is várnak a közelben rajta kívül, csak alig látszanak a kapuszárny másik oldalán. Amikor megpillantotta őket, hökkenten rezzent össze. A legfurcsább társaság volt, amelyet valaha látott, és már túl sok pletykát hallott a Tomafőn zajló háborúról.

Felvértezett férfiak voltak, legalább ötvenen. Mellkasukat egymást átfedő acéllapok borították, fejükön rovarfej alakú, fénytelen, fekete sisakot viseltek. Egy részük nyeregben ült, mások a lovaik mellett ácsorogtak. Mindannyian az Átjárót, őt és a felbukkanó társait bámulták, közben pedig egymás között sutyorogtak. Az egyetlen hajadonfőtt álló férfi egy magas, sötétarcú, karvalyorrú ember volt, aki egy aranyozott, zománcozott sisakot nyugtatott a csípőjén. Láthatóan megdöbbentették a látottak. A katonákat nők is kísérték. Kettejük egyszerű, sötétszürke ruhát viselt, vastag ezüstgallérral. Áthatóan meredtek az Átjáróból kilépőkre. Mindegyikük mögött szorosan egy-egy másik nő állt, mintha csak állandóan kéznél akarnának lenni, hogy tanácsaikat a fülükbe suttogják. Azok mögött újabb két nő álldogált, egymástól kissé távolabb.

Bő, kettéosztott szoknyát viseltek, mely majdnem a bokájukig ért. Ruhájuk mellrészén és szoknyájukon elágazó villámokkal hímzett sávok. De mindannyiuk közül a legkülönösebb a leghátsó nő volt, aki egy, nyolc izmos, félmeztelen, buggyos fekete nadrágot viselő férfi által cipelt gyaloghintón feküdt. Fekete haja mindkét oldalon ki volt borotválva oly módon, hogy csak egy széles sáv maradt meg belőle, amit azonban hosszúra növesztett, hosszú krémszínű palástot viselt, melyet kék tojásdad felületekre mintázott virágok és madarak díszítettek. A palástja úgy volt elrendezve, hogy látni engedje fehér rakott szoknyáját. Körmei jó hüvelyknyi hosszúak voltak, és mindkét kezének első két körme kékre volt lakkozva.

– Liandrin Sedai, tudja, kik ezek az emberek? – kérdezte Egwene aggodalmasan. Barátai úgy morzsolgatták lovaik gyeplőjét, mintha azon tanakodnának, lóra üljenek, vagy inkább futva meneküljenek. Azonban Liandrin nyugodtan helyezte vissza az avendesora levelet, és magabiztosan lépett előre. A kapu csukódni kezdett mögötte.

– Suroth Nagyúrnő? – mondta Liandrin félig kérdően, félig kijelentően. A gyaloghintón ülő nő aprót biccentett.

– Te pedig Liandrin vagy. – Szavai egybefolytak, így Egwene-nek időbe telt, míg megértette. – Aes sedai – tette hozzá Suroth ajakbiggyesztve. Katonái között moraj futott végig. – Gyorsan essünk túl a dolgon, Liandrin. Őrjáratok járják a vidéket, és nem volna jó, ha ránk találnának. Nem élveznéd jobban az Igazság Keresőivel való találkozást, mint én. Minél hamarabb vissza akarok térni Falméba, mielőtt Turak megtudhatná, hogy eljöttem.

– Miről beszél maga? – csattant fel követelőzően Nynaeve. – Miről beszél, Liandrin?

Liandrin egyik kezét Nynaeve, a másikat Egwene vállára helyezte.

– Ők ketten azok, akikről beszéltem. És van még egy velünk. Andor leányörököse – biccentett Elayne felé.

A villámmintákat viselő két nő elindult az Átjáró előtt veszteglő csapat felé. Egwene rögtön kiszúrta, hogy ezüstös fémtekervényeket tartanak a kezükben. A hajadonfőtt lévő férfi szintén velük tartott. Semmi jelét nem adta, hogy a válla fölött előmeredő kardjáért akarna nyúlni. Közömbösen mosolygott. Egwene összeszűkült szemmel figyelte. Liandrin nem mutatott semmi aggodalmat, különben Egwene már rég nyeregbe pattant, és elmenekült volna.

– Liandrin Sedai – mondta sietve –, kik ezek az emberek? Azért vannak itt, hogy Randnek és a többieknek segítsenek?

A karvalyorrú férfi hirtelen grabancon ragadta Elayne-t és Mint. Hirtelen felgyorsultak az események, mintha minden egyszerre történt volna. A férfi elkáromkodta magát, egy nő felsikoltott, de lehet, hogy nem csak egy, Egwene nem volt benne biztos. A lágy szellőből váratlanul szélroham kerekedett. Liandrin kiáltása elveszett a por- és levél fergetegben. Még a fák is hajladozni és recsegni-ropogni kezdtek. A lovak felágaskodtak, harsányan nyihogtak. Az egyik nő Egwene nyakához nyúlt és rácsatolt valamit.

Vitorlaként lobogó köpenyében Egwene megpróbált támasztékot találni a szél ellenében, és rángatni kezdte a nyakát körbefogó tárgyat, ami leginkább sima fémből készült nyakörvnek tűnt. Az nem eresztett. Görcsös ujjai alatt az egészet egyetlen darab fémnek érezte, bár tudta, valahol csatnak is kell lennie rajta. Az ezüstös zsinór, amit a nő korábban a kezében tartott, most Egwene hátán lógott lefelé, és a nő bal csuklóján viselt fényes karperechez csatlakozott. Egwene ökölbe szorította a kezét, és teljes erővel szemen vágta fogvatartóját – azonban ő látott csillagokat, ingott meg, és rogyott térdre. Olyan érzés volt, mintha egy nagydarab férfi arcul ütötte volna.

Amikor látása kitisztult, a szél már elhalt. Néhány ló kóborolt szabadjára engedve, köztük Bela és Elayne kancája, a katonák némelyike pedig káromkodva tápászkodott föl a földről. Liandrin nyugodtan söprögette a port és a leveleket a ruhájáról. Min négykézláb térdepelt, és kábán próbált talpra állni. A karvalyorrú férfi fölötte állt, a kezéből vér csöpögött. Min kése távolabb hevert. Az egyik élét vér festette be. Nynaeve-ot és Elayne-t sehol nem lehetett látni, és Nynaeve kancája szintén hiányzott. Csakúgy, mint a katonák némelyike, valamint az egyik női páros. A másik kettő még mindig jelen volt, és Egwene látta, hogy azokat éppúgy egy ezüsttekervény köti egymáshoz, mint ahogy őt a fölötte álló nőhöz.

Utóbbi Egwene mellé térdelt, a szemét dörzsölgetve. A bal szeme körül máris látható volt a véraláfutás. Hosszú, sötét hajával és nagy barna szemével csinosnak volt mondható. Talán tíz évvel lehetett idősebb Nynaeve-nál.

– Ez az első lecke, amit meg kell tanulnod – közölte együttérzően. Nem volt ellenséges a hangja, sőt, csaknem barátságos. – Ezúttal jobban nem büntetlek meg, mert nekem kellett volna résen lennem egy frissen pórázra vert damaneval. Tudd meg hát, te egy damane vagy, egy Pórázos, és én sul'dam vagyok, a Pórázfogó. Amikor damane és sul'dam összeköttetik, ami bántalmat a sul'dam elszenved, azt a damane kétszer annyira fogja elszenvedni, egészen a haláláig. Így tartsd hát észben, hogy soha nem emelhetsz kezet a sul'damodra, semmilyen módon, és jobban kell azt védened még önnön magadnál is. Renna a nevem. Hát a tied?

– Én nem vagyok... hogy is mondta? – sziszegte Egwene. Újra megrántotta a nyakörvet, de az most sem eresztett jobban, mint eddig. Eszébe jutott, hogy fellöki a nőt, és megpróbálja lefeszegetni a karperecet a csuklójáról, aztán elvetette az ötletet. Még ha a katonák nem is próbálnák megállítani, hisz eddig teljesen figyelmen kívül hagyták őt és Rennát is, a zsigereiben érezte, hogy a nő igazat beszélt. Ahogy megérintette a bal szeme környékét, összerezzent. Nem érezte feldagadtnak, így talán nem növeszt egy, a Rennáéhoz hasonló monoklit, ennek ellenére kegyetlenül fájt. Az ő bal szeme is és Renna bal szeme. Felemelte a hangját: – Liandrin Sedai? Miért hagyja, hogy ezt tegyék velünk? – Liandrin összekulcsolta a kezeit, és nem nézett rá.

– A legelső dolog, amit meg kell tanulnod, hogy azt csináld, amit mondok, mégpedig késedelem nélkül – jelentette ki Renna.

Egwene levegőért kapkodott. Hirtelen égető érzés hatotta át a bőrét, és úgy csípte tetőtől-talpig, mintha szúrós csalánban hemperegne. Ide-oda rángatta a fejét kínjában, mert az égető fajdalom egyre csak erősödött.

Renna szinte társalkodó modorban folytatta:

– Nagyon sok sul'dam úgy véli, nem helyes, hogy a damaneknak neve legyen, vagy ha mégis, semmiképpen sem az eredeti, hanem csak amit már mint damane kap. Azonban én vagyok a foglyul ejtőd, ezért én leszek felelős a kiképzésedért is, és én engedni fogom, hogy megtartsd a saját neved. Feltéve, ha nem bosszantasz fel nagyon. Most például már kissé rosszkedvűvé tettél. Tényleg nem akarsz felhagyni a makacskodással, míg ki nem hozol a sodromból?

Egwene reszketett, vacogtak a fogai. Körmeit belevájta a tenyerébe, minden akaraterejére szüksége volt, hogy ne kezdjen vadul vakaródzni. Nem lehetek ilyen ostoba! Hiszen csak a nevemet akarja tudni.

– Egwene – nyögte ki nagy nehezen. – A nevem Egwene al'Vere. – Az égető érzés azonnal semmivé foszlott, mire hosszú sóhaj szakadt fel a melléből.

– Egwene – morzsolgatta a szót Renna. – Jó kis név – és Egwene legnagyobb megrökönyödésére megsimogatta a fejét, mint egy kutyáét.

Hirtelen rádöbbent, hogy mit érzett a nő hangjában korábban. Egy betanítandó kutya iránti jóindulatot, és nem egy emberi lény iránti baráti hangnemet.

Renna kuncogni kezdett:

– Most meg még dühösebb vagy. Ha abban töröd a fejed, hogy újra megütsz, akkor kicsit üss, mert kétszer jobban fogod érezni, mint én. Fókuszálni ne is próbálj! Azt soha nem teheted az én külön parancsom nélkül.

Egwene szemei lüktettek. Lábra állt, és próbált Rennára ügyet sem vetni, már amennyire ez egyáltalán lehetséges olyan valakivel kapcsolatban, aki az ember nyakörvéhez erősített pórázt tartja. Rabtartója megint kuncogni kezdett. Egwene-nek lángolt az arca. Minhez akart menni, de Renna túl rövid pórázon tartotta ahhoz, hogy elérje. Így hát végül csak halkan odaszólt:

– Jól vagy?

Min guggolva, lassan a sarkaira ereszkedett, és bólintott. Aztán a fejéhez kapta a kezét, mintha máris megbánta volna, hogy megmozdította.

Cikcakkos villám hasított át a tiszta égbolton, aztán nem is olyan messzire tőlük a fák közé csapott. Egwene felugrott, majd hirtelen mosolyogni kezdett. Nynaeve nyilvánvalóan szabad, csakúgy, mint Elayne. Ha valaki még meg tudja menteni őt és Mint, akkor az Nynaeve. Liandrin láttán azonban lefagyott az arcáról a mosoly, gyilkos pillantásnak adta át a helyét. Bármi is vezette az aes sedai-t az árulásra, egyszer még megfizet. Egy szép napon. Valamiképpen. A gyilkos pillantással nem ért célt: Liandrin észre sem vette, mert le sem vette a szemét a gyaloghintóról.

A csupasz mellkasú férfiak letérdeltek, a földre tették a gyaloghintót. Suroth kiszállt, megigazította a köntösét, majd puha léptekkel Liandrin felé indult. A két nő nagyjából egyforma magas volt. A barna és a fekete szempár azonos magasságból meredt egymásra.

– Arról volt szó, hogy kettőt hozol – kezdte Suroth. – Ehelyett csak egy van itt, míg a másik kettő elmenekült, és az egyikük sokkal, de sokkal nagyobb hatalommal bír, mint valaha is hittem volna. Két mérföldes körzetben minden járőrünket magához fogja vonzani.

– Hármat hoztam – közölte Liandrin nyugodtan. – Ha nem vagy képes megtartani őket, a mesterünknek tán valaki mást kéne találni helyetted a szolgálatára. Minden semmiségtől megijedsz. Ha jön egy járőr, egyszerűen öld meg őket.

Újra villám csapott be a közelben, és pillanatokkal később mennydörgés is kísérte. Porfelhő szállt a magasba. Sem Liandrin, sem Suroth nem figyelt rá.

– Még mindig van rá mód, hogy két új damaneval térjek vissza Falméba – mondta Suroth. – Annyira elszomorítana, ha hagynék egy... aes sedai-t – ezt a két szót sikerült káromkodássá torzítania – szabadon távozni.

Liandrin arckifejezése nem változott, de Egwene észrevette, hogy glória izzik fel körülötte.

– Vigyázzon, nagyúrnő – kiáltotta Renna –, felkészült!

A katonák között mozgolódás támadt, a kardjaik és lándzsáik után kaptak, Suroth azonban nyugodtan egymásnak támasztotta az ujjait, és hosszú körmei mögül mosolygott:

– Nem mersz te ellenem fordulni, Liandrin. Urunk nem repesne az örömtől, mivelhogy énrám nagyobb szükség van itt, mint rád, és tőle még a damanevá válásnál is jobban félsz.

Liandrin szintén elmosolyodott, de az orcáit a düh torzította:

– Te pedig jobban félsz tőle, Suroth, mint attól, hogy itt helyben hamuvá égetlek.

– Csakugyan. Mindketten félünk tőle. Ennek ellenére még az urunk céljai is változhatnak az idő teltével. Később talán már nem lesz rád olyan nagy szükség. És előbb-utóbb az összes marath'damane pórázvégre kerül. Talán éppen én leszek az, aki a nyakörvet a bájos kis nyakadra kapcsolja.

– Ahogy mondod, Suroth. Urunk céljai megváltozhatnak. Majd emlékeztetlek erre azon a napon, amikor előttem térdelsz.

Egy csaknem mérföldnyire lévő toronymagas bőrfa robajló fáklyává alakult.

– Ez egyre fárasztóbb – mondta Suroth. – Elbar, hívd vissza őket!

A karvalyorrú férfi előhalászott egy öklénél nem nagyobb kürtöt. Fülsértő, éles hangot csalt elő belőle.

– Meg kell találnod a Nynaeve nevű nőt – mondta éles hangon Liandrin. – Elayne nem fontos, de mind a nőt, mind ezt a lányt magatokkal kell vinnetek, amikor visszahajóztok.

– Nagyon jól tudom, milyen parancsot kaptam, marath'damane, de sokért nem adnám, ha tudnám, miért.

– Akármennyit is kötöttek az orrodra, gyermek – gúnyolódott Liandrin –, csak annyit szabad tudnod. Emlékezz arra, hogy szolgálnod és engedelmeskedned kell. Ezt a kettőt el kell innen tüntetni, az Aryth-óceán túloldalára, és ott is kell tartani.

Suroth felhúzta az orrát.

– Nem fogok itt rostokolni, csak azért, hogy ezt a Nynaeve-ot megtaláljam. Ha Turak átad az Igazság Keresőinek, az urunk számára haszontalanná válok – Liandrin dühösen nyitotta a száját, de Suroth belefojtotta a szót. – Ne aggódj, nem marad szabadon sokáig. Egyikük sem. Amikor újra hajóra szállunk, minden nőt magunkkal viszünk, aki ezen a nyomorult földdarabon akár egy leheletnyit is fókuszálni tud. Mind pórázt és nyakörvet kap. De te itt maradhatsz és felkutathatod, ha akarod. De hamarosan járőrök érkeznek, és minden a környéken kószáló csőcseléket elkapnak. Néhány járőr osztagban damanek is vannak, és őket nem fogja érdekelni, milyen urat szolgálsz. Ha pedig netán túlélnéd a találkát, a póráz és a nyakörv majd megtanít egy új életvitelre, én pedig alig hiszem, hogy az urunk azzal fárasztaná magát, hogy kiszabadítson valakit, aki elég ostoba volt, hogy hagyja magát elfogni.

– Ha bármelyikük itt marad – közölte Liandrin dühösen –, az urunk arra venni fogja a fáradságot, hogy veled elszórakozzon. Vidd mindkettőt, vagy megfizetsz! – odalépdelt az Átjáróhoz, kezében kancájának gyeplőjével. Hamarosan bezáródott mögötte a kapu.

A Nynaeve-ot és Elayne-t üldöző katonák visszanyargaltak, két pórázzal, nyakörvvel és karpereccel összekötött nő kíséretében. A damanek és a sul'damok egymás mellett lovagoltak. Három férfi lovakat vezetett, a nyergükben testek voltak keresztbe dobva. Egwene-ben feltámadt a reménysugár, amikor rájött, hogy a testeken páncél van. Sem Nynaeve, sem Elayne nem került kézre.

Min elkezdett talpra állni, de a karvalyorrú férfi csizmás lábával a lapockái közé taposott és visszalökte a földre. Min levegőért kapkodva, elgyengülve vonaglott.

– Nagyúrnő! Könyörögve kérem, hogy beszélhessek – mondja a férfi. Suroth apró kézmozdulatot tett, mire folytatta: – Ez a paraszt megvágott engem, nagyúrnő. Ha nagyúrnőmnek nincs rá szüksége, akkor talán megengedné, hogy...? – Suroth újból aprót intett a kezével, és már el is fordult tőle. A férfi a válla mögé nyúlt, hogy elővegye a kardját.

– NE! – üvöltötte Egwene. Hallotta, amint Renna halkan káromkodik, és újra elárasztotta testét az égető viszketés. Rosszabb volt, mint korábban, de mégsem hagyta abba. – Kérem! Nagyúrnő, kérem! Ő a barátom! – az égető érzésen most sohasem tapasztalt fájdalom hasított keresztül. Minden izma megdermedt és görcsbe rándult. Arcát a porba fúrta, nyüszített, de Elbar rendíthetetlenül előhúzta súlyos, görbe kardját. Két kézzel magasba emelte a fegyvert. – Kérem! Ó, Min!

Hirtelen úgy eltűnt a fájdalom, mintha sosem lett volna. Csak az emléke maradt meg. Az arca előtt meglátta Suroth kék bársonypapucsát, melyet most por szennyezett, de a nő Elbarra meredt. A férfi teljes súlyával Min hátán állt, kezében a magasba tartott karddal... de nem mozdult.

– Ez a paraszt a barátod? – kérdezte Suroth.

Egwene fel akart állni, de látva, hogy Suroth meglepetten vonja fel a szemöldökét, inkább a földön maradt, csak a fejét emelte fel. Meg kell mentenie Mint. Ha ehhez meg kell hunyászkodnia, hát legyen... Széthúzta az ajkait, és remélte, hogy összeszorított fogaival úgy fog tűnni, mintha mosolyogna.

– Igen, nagyúrnő.

– És ha életben hagyom, ha engedem, hogy alkalmasint meglátogasson, akkor keményen dolgozol, és mindent megtanulsz, amire tanítanak?

– Úgy lesz, nagyúrnő – többet is megígért volna, ha azzal megakadályozhatja, hogy Min koponyáját kettéhasítsák. Még be is fogom tartani, gondolta keserűen, ameddig muszáj.

– Tedd lóra a lányt, Elbar – mondta Suroth –, kösd oda, ha nem tud a nyeregben maradni. Ha ez a damane csalódást okoz, talán átengedem neked a lány fejét – jelentette ki, de eközben már a gyaloghintója felé indult.

Renna durván talpra állította Egwene-t, és Bela felé taszigálta. Egwene azonban egyre csak Mint nézte. Elbar semmivel sem volt gyengédebb Minnel, mint Renna ővele, mégis úgy gondolta, Min jól van. Abból következtetett erre, hogy a lány lerázta magáról Elbar kezét, amikor a nyereghez akarta kötözni, és magától lóra szállt, épp csak egy kis segítségre volt szüksége.

A különös csapat útnak eredt, nyugati irányba. Az élen Suroth gyaloghintója haladt. Közvetlenül mögötte Elbar ügetett, közel, hogy bármikor rendelkezésre álljon, ha szólítják. Renna és Egwene hátul lovagoltak Minnel, a másik sul'dam és damane a katonák mögött. A nő, akinek nyilvánvalóan Nynaeve nyakörvre vétele lett volna a feladata, még mindig kezében tartotta az ezüstös póráztekervényt, és igen mérgesnek látszott.

Ritkás erdőség borította a környező lankákat. Az égő bőrfa füstje csakhamar szürke maszatnak tűnt már csupán a mögöttük húzódó égbolton.

– Nagy megtiszteltetés ért azzal, hogy a Nagyúrnő beszélt hozzád – szólalt meg Renna jó idő elteltével. – Máskor ezért megengedném, hogy szalagot viselj. De mivel te hívtad fel a figyelmet magadra...

Egwene felkiáltott. Úgy érezte, mintha egy lovaglópálca suhintása érné a hátán, majd a lábán, és a kezén. Úgy tűnt, minden irányból jön a támadás. Tudta, hogy semmivel nem tudja megakadályozni, de önkéntelenül is hadonászott a karjaival, mintha ez segítene. Ajkaiba harapott, hogy a nyögéseit valamelyest tompítsa, de könnyek futottak végig az arcán. Bela felnyerített és ficánkolni kezdett, de a Renna kezében lévő póráz megakadályozta, hogy arrébb vigye Egwene-t. A katonák még csak vissza sem néztek rájuk.

– Mit csinál vele? – kiáltotta Min. – Egwene? Hagyja abba!

– Vigyázz, mert téged csak az ő kedvéért hagytak életben... Min, ugye jól mondom? – kérdezte Renna kedvesen. – Jó, ha te is tanulsz ebből. Amíg közbe akarsz avatkozni, nem fogom abbahagyni.

Min felemelte öklét, aztán leejtette:

– Nem avatkozom közbe. Csak, kérem, hagyja abba! Egwene, sajnálom.

A láthatatlan suhintások még folytatódtak egy ideig, mintha a sul'dam ezzel is bizonyítani akarná Minnek, hogy semmit sem ért a közbeszólásával. Aztán abbamaradtak ugyan, de Egwene egyfolytában reszketett. A fájdalom ezúttal nem múlt el. Felhúzta ruhája ujját, hogy megnézze a hurkákat, de a bőrén nem látszott semmi. Ennek ellenére úgy érezte, mintha ott lennének. Nyelt egyet.

– Nem a te hibád, Min. – Bela szemeit forgatva rángatta a fejét, mire Egwene megsimogatta a kanca borzas nyakát. – A tied sem, lovacskám.

– Nem bizony. Hanem a tied, Egwene – mondta Renna. Végtelenül türelmesen beszélt, mint egy értelmileg visszamaradott gyermekkel. Egwene-nek sikítani lett volna kedve tőle. – Amikor egy damane büntetést kap, az mindig a saját hibája miatt van, abban az esetben is, ha nem is tudja, miben hibázott. Egy damanenak meg kell próbálnia kitalálni, mit akar a sul'damja. Ezúttal azonban nagyon is tudod, miért kaptad a büntetést. Egy damane olyan, mint a bútordarab, vagy egy szerszám, mindig készen áll a használatra, de sosem helyezi magát előtérbe. Különösen nem vonja magára egy Vérbeli figyelmét.

Egwene úgy beharapta az ajkát, hogy kiserkent a vére. Ez rémálom. Ez nem lehet igaz. Miért tette ezt Liandrin? Miért történik mindez?

– Fel... feltehetek egy kérdést?

– Nekem igen – mosolygott Renna. – Számosan fogják hordani a karperecedet az évek folyamán, ugyanis mindig több sul'dam van, mint damane, és némelyikük szíjat hasít a hátadból, ha felemeled a szemed a padlóról, vagy engedély nélkül kinyitod a szádat. Én viszont nem látom okát, hogy ne hagyjalak beszélni addig, amíg megválogatod a szavaidat.

Egy másik sul'dam hangosan felhorkant. Egy csinos, sötét hajú, középkorú nőhöz volt kapcsolva, aki állandóan lesütve tartotta a szemét.

– Liandrin és a nagyúrnő egy úrról beszélt, amelyet mindketten szolgálnak – Egwene úgy döntött, többé soha nem használja a tiszteletteljes aes sedai címet a nővel kapcsolatban. Amikor a két nő közös urára gondolt, hirtelen egy férfi ötlött az eszébe, akinek az arcát félig gyógyult égési sérülések csúfították el, és szemei, szája időnként lángba borultak. De még ha álomfigura volt is csupán, gondolni is túl rémisztő volt rá. – Ki ő? Mi a szándéka velem és... és Minnel? – tudta, buta dolog Nynaeve-ot nem nevén nevezni, igazából nem számított rá, hogy ezek az emberek megfeledkeznek róla, ha nem említi a nevét. Különösen a kék szemű sul'dam nem, aki az üres pórázt markolássza. Mégis ez tűnt számára az ellenállás egyetlen módjának, ha mégoly szegényes módszer volt is ez.

– A Vérbeliek ügyei nem tartoznak se rám, se rád – válaszolta Renna. – A Nagyúrnő elmondja majd, amit tudatni akar velem, mint ahogy én is annyit mondok csak neked, amennyit tudnod kell. Bármi mást, amit hallasz vagy látsz, úgy kell venned, mintha sosem mondták volna, mintha sosem történt volna meg. Így biztonságos, különösen egy damane számára. A damanek túlságosan értékesek, hogy csak úgy megöljék őket, de könnyen kaphatod magad nemcsak azon, hogy nem csak megfeddtek, de esetleg a nyelved is kimetszik, hogy ne beszélhess, vagy levágják a kezed, hogy ne írhass. Egy damane kiválóan elláthatja a kötelességét ezen testrészek nélkül is.

Egwene megborzongott, pedig a levegő nem volt különösebben hűvös. Jobban beleburkolózott köpenyébe. Megtapintotta a pórázt, majd megragadta azt.

– Ez szörnyű! Hogy tehettek ilyet, bárkivel? Milyen beteg elme szüleménye ez?

Az üres pórázt cipelő kék szemű sul'dam felmordult.

– Ez itt máris rászolgált egy nyelvkivágásra, Renna.

Renna azonban csak türelmesen mosolygott.

– Miért lenne szörnyű? Elengedjünk valakit, aki olyasmikre képes, amire a damanek? Néha születnek férfiak, akik olyanok, mint a nők közt a marath'damanek – úgy hallottam, errefelé is előfordul ez –, és ezeket persze meg is kell ölni, de a nők nem őrülnek meg. Jobb nekik, ha damane lesz belőlük, mintha a hatalomért versengenének, és mindenféle bajt csinálnának. Ami azt az elmét illeti, amely az a'damet kieszelte, egy olyan nőé volt, aki aes sedai-nak nevezte magát.

Egwene rájött, hogy a hitetlenség az arcára is kiülhetett, mert Renna hangosan nevetni kezdett.

– Amikor Luthair Paendrag Mondwin, Sasszárny fia, először szembenézett az Éj Seregeivel, sokakat talált közöttük, akik aes sedai-nak nevezték magukat. Versengtek a hatalomért maguk között, és felhasználták az Egyetlen Hatalmat a harcmezőn. Ezek egyike, egy Deain nevű nő, aki úgy gondolta, hatékonyabban szolgálhatná a császárt – aki persze ekkor még nem volt császár –, mivel az ő seregeiben addig egyáltalán nem voltak aes sedai-ok – ellátogatott hozzá egy saját készítésű eszközzel, az első a'dammel, a póráz végén saját nővéreinek egyikével. Annak ellenére, hogy az a nő nem akarta szolgálni Luthairt, az a'dam engedelmességre kényszerítette. Deain még több a'damet készített, megtalálták az első sul'damokat, és a foglyul ejtett nők, akik addig aes sedai-nak nevezték magukat, hamarosan rájöttek, hogy ők már tulajdonképpen csak marath'damanek, „azok, akiket pórázra kell kötni”. Azt rebesgetik, hogy amikor ő maga is nyakörvet kapott, Deain sikolya megremegtette az Éjfél Tornyait, de hát ő sem volt más, mint marath'damane, és mint ilyen nem járhatott szabadon. Talán te is azok közé fogsz tartozni, akiknek megvan a képességük, hogy a'damet készítsenek. Ha így esne, el leszel kényeztetve, abban biztos lehetsz.

Egwene epekedve szemlélte a környező vidéket. Körülöttük egyre magasabbak lettek a dombok, a ritkás erdőt elszórt ligetek váltották fel, de biztos volt benne, hogy el tudna tűnni köztük.

– Talán előre örülnöm kellene, hogy úgy bánnak majd velem, mint egy ölebbel? – kérdezte keserűen. – Úgy éljem az életem, hogy férfiakhoz vagy nőkhöz vagyok láncolva, akik valamiféle állatként kezelnek?

– Férfiakról szó sincs – kuncogott Renna. – Az összes sul'dam nő. Ha egy férfi venné fel ezt a karperecet, az többnyire nem érne többet, mintha szögre akasztva lógna.

– Máskor meg sikítva pusztulnátok el mind a ketten – szólt közbe nyersen a kék szemű sul'dam. A nőnek éles arcvonásai voltak és keskeny, késpengényi ajkai. Egwene rájött, valószínűleg mindig dühösnek néz ki. – Időről időre a Császárnő eljátszadozik néhány nemesúrral. Sorra hozzábilincseli őket egy damanehez. Ez aztán megizzasztja őket, és jó mulatsággal szolgálnak a Kilenc Hold udvarának. Egyik úr sem tudhatja előre, vajon túl fogja-e élni, vagy belehal. A damane még kevésbé – nevetett rosszindulatúan.

– Csak az Uralkodónő engedheti meg magának, hogy így pazarolja a damanekat, Alwhin – csattant fel Renna. – Nincs szándékomban csak azért betanítani ezt a damanet, hogy aztán az egész fáradságom kárba vesszen.

– Hát idomításból még eddig nem sokat láttam, Renna. Inkább csak egy jó adag leánycsevelyt, mintha te és ez a damane leánykori barátok lennétek.

– Akkor talán ideje látnunk valamit abból, hogy mire is képes – mondta Renna, Egwene-t tanulmányozva. – Képes vagy már a Hatalmat irányítani ekkora távolságból? – Egy domb tetején álló, magányos tölgyre mutatott.

Egwene a homlokát ráncolta, a katonák során és Suroth gyaloghintaján legalább fél mérfölddel túl lévő tölgy láttán. Még soha nem próbált egy karnyújtásnyinál sokkal távolabbra fókuszálni, de úgy gondolta, talán lehetséges.

– Nem is tudom – mondta.

– Próbáld meg! Érezd a fát, érezd a fában keringő nedveket. Azt akarom, hogy ne csupán felmelegítsed, hanem olyannyira felhevítsd a nedveket, hogy minden ágban egy pillantás alatt gőzzé váljanak. Csináld!

Egwene megdöbbenve vette tudomásul a késztetést magában, hogy úgy tegyen, amint azt Renna parancsolta. Két napja nem is formálta, még csak meg sem érintette a saidart. A vágy, hogy beteljen az Egyetlen Hatalommal, megborzongatta. – Nem... – a pillanat törtrésze alatt elállt attól, hogy „nem akarom”-ot mondjon, a hurkák ahhoz még túlságosan is frissen égtek a testén, hogy ekkora butaságot kövessen el. – ...tudom – fejezte be végül a mondatot. – Túlságosan is messze van, és még soha nem csináltam ilyesmit.

Az egyik sul'dam rekedt hangon felnevetett, Alwhin pedig megjegyezte:

– Ez még csak meg sem próbálta.

Renna szinte szomorúan rázta meg a fejét.

– Ha valaki már elég régen sul'dam, megtanulja, hogyan állapíthat meg sok mindent a damanekról akár a karperec segítsége nélkül is. Ha karperecet visel, akkor pedig mindig meg tudja mondani, egy damane használta-e már a képességét. Nekem soha nem szabad hazudnod, sem pedig más sul'damnak. Csakis a legteljesebb igazat mondhatod.

A láthatatlan pálcák hirtelen visszatértek, és mindenfelől lesújtottak rá. Sikítva próbálta Rennát megütni, de a sul'dam könnyedén félreütötte öklét, de ő úgy érezte, mintha Renna bottal csapott volna a kezére. Megsarkantyúzta Belát, de a sul'dam olyan keményen szorította a pórázt, hogy majdnem kirántotta vele Egwene-t a nyeregből. Őrjöngve nyúlt a saidarért, fájdalmat akart okozni vele Rennának, hogy leállítsa. Legalább annyit, amennyi ő magának is kijutott. A sul'dam azonban csak fintorogva megrázta a fejét, és Egwene felüvöltött. Hirtelen mintha leforrázták volna a bőrét. Az égő fájdalom nem akart enyhülni, míg csak teljesen el nem engedte a saidart, a láthatatlan ostorcsapások pedig továbbra is záporoztak, vég nélkül. Próbált kiáltani, hogy engedelmeskedik, csak Renna hagyja már abba, de mindössze sikoltani és fetrengeni bírt a fájdalomtól.

Tompán eljutott a tudatáig, hogy Min mérgesen kiabálva próbál odalovagolni hozzá. Aztán Alwhin kitépte a gyeplőt Min kezeiből, és egy másik sul'dam kurtán rákiáltott a saját damanejára, aki erre a lányra meredt. S Min maga is sikoltozni kezdett, kezei cséphadaróként jártak a levegőben, mintha ütéseket próbálna elhárítani, vagy csípő rovarokat. De a saját fájdalmai mellett Minéi távolinak tűntek.

Együttes kiáltásaik elegendőek voltak, hogy néhány katona hátraforduljon a nyeregben, de épp csak egyetlen pillantást vetettek rájuk, és máris nevetve fordultak újra előre. A sul'damnak magánügye, hogyan bánik a damanejával.

Egwene úgy érezte, egy örökkévalóságig tartott, de aztán mégis csak abbamaradt. Erőtlenül roskadt a nyeregkápára, orcáit könnyek áztatták, és belezokogott Bela sörényébe. A kanca aggódva felnyihogott.

– Az csak jó, ha tüzes vagy. A legjobb damanek azokból válnak, akikben van tűz, amit megzabolázhatunk, a megfelelő formába önthetünk – mondta Renna nyugodtan.

Egwene összeszorította szemeit. Azt kívánta, bárcsak a füleit is be tudná csukni, hogy Renna hangját kívül zárhassa. Meg kell szöknöm. Meg kell, de hogyan? Nynaeve, segíts! Fény, segítsen már valaki!

– Nagyon jó leszel. Az egyik legjobb – jelentette ki elégedetten Renna. Keze végigsimított Egwene haján, mint amikor valaki a kutyáját csitítgatja.

Nynaeve kiemelkedett a nyergéből és körülkémlelt a sűrű, tüskés levelű bozótosban. Mindenfelé elszórt, néhol már ősziesre váltó fákat látott. A közöttük elterülő füves és bokros részek kihaltnak tűntek. Semmi sem mozdult, csak a bőrfából felszálló, ritkuló, szellőborzolta füstoszlop.

Ez utóbbi az ő műve volt, és az égből hívott villámé, meg pár olyan egyéb dologé, amit magától eszébe sem jutott volna megpróbálni, míg a másik két nő ellene nem alkalmazta azokat. Úgy vélte, azok ketten valamilyen módon együttműködnek, bár nem tudta megérteni az egymással való kapcsolatukat. Csak annyi volt biztos, ami látszott, azaz hogy póráz kötötte össze őket. Az egyik nyakörvet viselt, de a másik is éppúgy a lánchoz volt bilincselve. De biztos volt benne, hogy egyikük, vagy talán mindkettejük aes sedai. Egyszer sem láthatta őket eléggé tisztán ahhoz, hogy a fókuszálás auráját észrevegye, de kizárt, hogy valamelyik ne legyen az.

Az biztos, hogy örömmel fogok Sheriamnak említést tenni róluk –, gondolta keserűen. – Az aes sedai-ok ugyebár nem használják fegyverként a Hatalmat. Vagy mégis?

Ő mindenesetre annak használta. Legalábbis a két nőre lesújtott egy villámmal, és látta, amint a katonák egyike, pontosabban annak már csak a teste, lángol a rájuk hajított tűzgolyótól. Most azonban jó ideje nem látta már az idegenek hírét-hamvát sem.

Izzadtság gyöngyözött a homlokán, és ez nem csak a megerőltetés miatt volt. Megszűnt a kapcsolata saidarral, és nem bírta visszaállítani sem. A Liandrin árulása miatti első, dühös fellángolásban a saidar kéznél volt, szinte mielőtt még akarta volna, és máris elárasztotta az Egyetlen Hatalom. Úgy érezte, szinte bármire képes lenne. Ameddig csak üldözték, az afölött érzett düh, hogy állatként vadásznak rá, erőt kölcsönzött neki a fókuszáláshoz. Most, hogy felhagytak az üldözéssel, minél tovább haladt anélkül, hogy ellenséget látott volna, akire lecsaphat, annál inkább erőt vett rajta az aggodalom, hogy üldözői valamiféle kelepcébe csalják. Egyre több ideje volt azon gyötrődni, mi történhetett Egwene-nel, Elayne-nel és Minnel. Most már kénytelen-kelletlen be kellett ismernie önmaga előtt, hogy az uralkodó érzése a félelem lett. Féltette a barátnőit, féltette önmagát. Pedig inkább dühre lett volna szüksége. Valami megrezzent az egyik fa mögött. Elakadt a lélegzete, és ügyetlenkedve a saidar után nyúlt, de a Sheriam meg a többiek által tanított valamennyi fogás, az összes, elméjében kipattanó virágbimbó, az összes, képzeletben megáradó folyó, nem ért fikarcnyit sem. Érezte magában, észlelte a Forrást, de nem volt képes megérinteni. Elayne lépett elő óvatoson előrehajolva egy fa mögül. Nynaeve megkönnyebbülten lazította el magát. A leányörökös ruhája koszos és szakadozott volt, aranyhaját ágak és levelek tarkították, kutakodó szemei olyanok voltak, mint egy riadt őzé, mégis magabiztosan tartotta rövid pengéjű tőrét a kezében. Nynaeve kezébe vette a gyeplőt, és a tisztásra lovagolt. Elayne ugrott egyet ijedtében, a kezét a torkához kapta, aztán mély levegőt vett. Nynaeve leszállt a nyeregből. Megölelték egymást. Repestek az örömtől, hogy rátaláltak egymásra.

– Egy röpke pillanatig azt hittem, hogy... – kezdte Elayne, és hátrébb lépett. – Tudod, merre vannak? Engem két katona követett. Még néhány perc és utolérnek, de akkor felharsant egy kürt, mire megfordultak és visszalovagoltak. Már láttak, ott voltam az orruk előtt, mégis elmentek.

– Magam is hallottam a kürtszót, és én sem láttam őket azóta. Láttad Egwene-t vagy Mint?

Elayne megrázta a fejét, majd lerogyott a földre.

– Azóta nem, hogy... Az a fickó megütötte Mint, és a földre gyűrte. Az egyik nő meg valamit Egwene nyakába akart erőszakolni. Nagyon is jól láttam, mielőtt elfutottam volna. Nem hiszem, hogy ők is el tudtak volna menekülni. Tennem kellett volna valamit. Min megvágta annak katonának a kezét, aki engem fogott, és Egwene... Én meg egyszerűen csak elszaladtam. Anyám jobban teszi, ha hozzámegy Gareth Bryne-hez, és szül egy másik lányt, amilyen hamar csak tud. Én alkalmatlan vagyok a trónra.

– Ne légy szamár – korholta Nynaeve. – Jusson eszedbe, hogy van egy köteg birkanyelvgyökerem a gyógynövényeim között. – Elayne a kezébe temette az arcát, még csak nem is reagált a cukkolásra. – Figyelj rám, leányom. Én talán ott maradtam húsz vagy harminc páncélozott katona ellen harcolni, nem is beszélve az aes sedai-okról? Ha vártál volna, most nagy valószínűséggel te is fogoly lennél. Már ha nem öltek volna meg ott helyben. Úgy tűnt, valami rejtélyes oknál fogva, igazából Egwene és én érdekeltem őket. A te életben maradásod valószínűleg nem lett volna olyan fontos nekik. – Tényleg, mit akarhatnak tőlem és Egwene-től? Mi olyan különös bennünk? Miért tette ezt Liandrin? Miért? Most sem tudott okosabb magyarázatot adni, mint amikor először tette fel magának e kérdéseket.

– Ha legalább megpróbáltam volna segíteni nekik, akár az életem árán is... – kezdte Elayne.

– ...akkor most hulla lennél. Azzal pedig se magadnak, se nekik nem sokat használnál. Most pedig talpra, és takarítsd le a ruhádat! – Nynaeve kotorászni kezdett a nyeregtáskában és előhalászott egy hajkefét.

– És igazítsd meg a hajadat is.

Elayne lassacskán feltápászkodott, és rövid nevetés kíséretében kezébe vette a kefét.

– Úgy beszélsz, mint Lini, a dadám – mondta, azzal fésülködni kezdett. Közben időnként felszisszent, amikor beleakadt egy csomóba.

– Mégis, akkor hogyan segítünk rajtuk? Lehet, hogy dühödben olyan erős vagy, mint egy igazi nővér, de köztük is vannak fókuszálni tudó nők. Nem hinném, hogy aes sedai-ok lennének, de nem kizárt. Még csak azt sem tudjuk, melyik irányba vitték őket.

– Nyugatra – válaszolta Nynaeve. – Az a Suroth nevű féreg Falmét említette, az pedig Tomafő legnyugatibb pontján van. Tehát Falméba megyünk. Remélem, Liandrin is ott lesz. Fogja ő még átkozni azt a napot, amikor az anyja szemet vetett az apjára. Először is ruhákat kell szereznünk, a helyi viseletnek megfelelőeket. Láttam taraboni és domani asszonyokat a Toronyban, és a ruháik cseppet sem hasonlítanak a miénkre. Falméban így rögtön látnák rajtunk, hogy idegenek vagyunk.

– Nekem éppenséggel nem lenne kifogásom egy domani ruha ellen, bár tudom, anyám idegrohamot kapna, ha meglátna benne, arra pedig már gondolni sem merek, Linitől mit kapnék érte. Attól kezdve örökké az orrom alá dörgölné. De ha eljutunk egy faluba, lesz vajon annyi pénzünk, hogy bevásároljunk? Fogalmam sincs, mennyi pénz van nálad, de nálam csak tíz arany márka és talán kétszer annyi ezüstben. Ezzel két vagy három hétig kitarthatunk, de nem tudom, utána mi lesz.

– Látom, néhány hónap Tar Valon-i novíciáskodás után is csak úgy gondolkozol, mint egy leányörökös – nevetett Nynaeve. – Tized annyim sincs, mint neked, de a kettőnk pénze együtt két vágy három hónapig is kényelmesen kitart. Talán tovább is, ha odafigyelünk. Nem áll szándékomban ruhákat vásárolni magunknak, amellett úgysem lennének újak. A szürke selyemruhámnak biztos hasznát vesszük a gyöngyeivel meg az aranyszálaival. Ha nem találunk olyan asszonyt, aki mindkettőnknek ad két vagy három tisztes váltás ruhát érte, neked adom a gyűrűm, és ezután én játszom a novíciát. – Azzal felpattant a nyergébe, majd Elayne felé nyújtotta a kezét, őt is felhúzta maga mögé.

– Mihez kezdünk, ha odaérünk Falméba? – kérdezte Elayne, amint elhelyezkedett a kanca hátán.

– Amíg oda nem érünk, nem tudom – Nynaeve visszafogta a lovát. – Biztos vagy abban, hogy jönni akarsz? Nagyon veszélyes.

– Veszélyesebb, mint Egwene és Min számára? Ha fordítva lenne a helyzet, ők is utánunk jönnének, ebben biztos vagyok. Az egész napot itt töltjük? – Elayne belevágta a sarkát a hátas oldalába, mire elindultak. Nynaeve úgy fordította a kancát, hogy a nap, mely még mindig nem érte el a delelőpontját, a hátukat süsse.

– Óvatosnak kell lennünk. Az általunk ismert aes sedai-ok a fókuszálni képes nők képességét már akkor is megérzik, ha pusztán karnyújtásnyi távolságba kerülnek, még ha nem is érintik az Igazi Forrást. Ezek az itteniek, ha kutatnak utánunk, a tömegben is megtalálhatnak, és jobb, ha feltételezzük, hogy kutatni fognak. – Nyilvánvaló, hogy Egwene és én kellettem nekik, de vajon miért?

– Igen, óvatosnak kell lennünk. Az előbb is teljesen igazad volt. Azzal egyáltalán nem leszünk hasznukra, ha hagyjuk, hogy minket is elkapjanak. – Elhallgatott egy pillanatra. – Gondolod, hogy minden hazugság volt, Nynaeve? Amit Liandrin mesélt nekünk Randről, hogy veszélyben van? Meg a többiek? Egy aes sedai sosem hazudik.

Most Nynaeve hallgatott egy sort, és eszébe ötlött Sheriam tanítása: eszerint a teljes jogú nővérség elnyerésekor a nők fogadalmat tesznek, melyet egy ter'angrealban mondanak el, s ez arra kötelezi őket, hogy ne szegjék meg a szavukat. Hogy soha a számon szót, mi nem igaz, ki nem ejtek. Ez egy dolog, de mindenki tudja, hogy egy aes sedai által kimondott igazság nem feltétlenül egyezik az általad hallani vélt igazsággal.

– Reményeim szerint Rand ebben a pillanatban is a lábait melengeti Fal Darában, Lord Agelmar kandallójánál – mondta. Most nem érek rá vele foglalkozni. Jelen pillanatban Egwene és Min sokkal fontosabb.

– Remélem is – felelte Elayne sóhajtva. Fészkelődni kezdett a nyereg mögött. – Ha Falme nagyon messze van, akkor remélem, az út felét a nyeregben tölthetem. Így nem valami kényelmes az ülés. És ha végig engeded a lovat a saját kényelmes tempójában haladni, sosem érünk oda.

Nynaeve gyors ügetésre ösztökélte a kancát, mire Elayne felvisított és belekapaszkodott a köpenyébe. Nynaeve azt mondogatta magában, hogy ha ő lovagolna hátul, ő akkor sem panaszkodna, ha Elayne vágtába ugratna. De többnyire egyszerűen rá sem hederített a mögötte zötykölődő, levegőért kapkodó társára. Túlságosan lekötötte, hogy abban reménykedett: mire Falméba érnek, talán elmúlik a félelme, és újra dühös lesz inkább.

Friss szellő támadt fel, hűvös és élénk, az eljövendő hidegek előfutáraként.

Negyvenegyedik fejezet

Viták

Mennydörgés robajlott a palaszürke délutáni égbolton. Rand még jobban a fejére húzta a köpenye csuklyáját, abban a reményben, hogy ezzel talán legalább a jéghideg eső egy részét távol tarthatja. Vörös elszántan gázolt át a sáros tócsákon. Rand fején a csuklya, csakúgy, mint vállán a köpeny, teljesen átázott, de díszes fekete kabátja sem úszta meg. Ugyanolyan vizes, ugyanolyan hideg volt. Ha csak egy kicsit is tovább csökken a hőmérséklet, már nem is eső, hanem havas eső vagy hó hullott volna. Valószínűleg nem is kell már soká várni a következő hóesésre. A falusiak, akikkel útközben találkoztak, azt mondták, idén már kétszer is havazott. Rand folyamatosan vacogott. Már szinte azt kívánta, bárcsak esne a hó. Akkor legalább nem ázna bőrig.

A menetoszlop lassan cammogott előre. Éberen figyelték a lankás vidéket. Ingtar szürke baglyos zászlaja úgy átnedvesedett, hogy még a legnagyobb szélben is ernyedten lógott. Hurin néha hátrahúzta kámzsáját, és beleszaglászott a levegőbe. Azt mondta, sem az eső, sem a hideg nincs hatással egy nyomra, különösen egy olyanra, amilyet most keres. Mindazonáltal, a szaglász nem talált semmit. A háta mögött Uno csendben átkozódott magában. Loial egyfolytában a nyeregtáskáit ellenőrizte. Az, hogy ő maga elázik, látszólag nem zavarta, a könyveit viszont annál inkább féltette. Mindenki lehangolt volt, kivéve Verint, aki gondolkodás közben még arról is megfeledkezett, hogy a csuklyája hátracsúszott, így az eső egyfolytában áztatta az arcát.

– Nem tudna tenni ez ellen valamit? – ripakodott rá Rand. Egy, az elméje mélyén megbúvó hangocska azt mondta, hogy maga is meg tudná tenni. Csak magához kell ölelnie a saidint. Olyan édes, oly csábító volt a saidin hívó dala. Feltöltődni az Egyetlen Hatalommal, egynek lenni a viharral. A borús eget napfényessé változtatni, vagy meglovagolni a dühöngő égiháborút, még vadabbá ostorozni, és a tengertől az alföldig mindent földig rombolni vele Tomafőn. Csak magához kell szólítania a saidint. Könyörtelenül elnyomta magában a késztetést.

Az aes sedai összerezzent.

– Micsoda? Ó, de, gondolom igen. Egy keveset. Nem tudnék ilyen hatalmas vihart egyedül megzabolázni, túl nagy területen tombol, mindenesetre meg tudnám gyengíteni. Legalábbis ahol vagyunk. – Kitörölte arcából a vizet, és csak most tudatosult benne, hogy hátracsúszott a csuklyája. Szórakozottan magára húzta.

– Akkor miért nem teszi? – tudakolta Mat. Arca akár egy haldoklóé is lehetett volna, ahogy sápadtan világított elő a csuklya alól, a hangja azonban életteli maradt.

– Ha túl sokat használnék az Egyetlen Hatalomból, minden tízmérföldnyi távolságon belül tartózkodó aes sedai megtudná, hogy valaki fókuszálni kezdett. Semmi szükség, hogy a nyakunkra hozzuk ezeket a seanchanokat néhány damanejukkal együtt – húzta össze dühösen a száját.

Az Atuanmalma nevű faluban megtudtak egy keveset az idegenekről, de a hallottak több kérdést vetettek föl, mint amennyit megválaszoltak. Az emberek szájából az egyik pillanatban ömlött a szó, hogy aztán a következőben rémülten hallgassanak el, és idegesen pillantgassanak körbe. Reszkettek a félelemtől, hogy a seanchanok visszatérnek a szörnyeikkel és a damanejaikkal. Azok a minden bizonnyal aes sedai nők, akiket állatokként pórázokon vezettek, sokkal jobban megrémítették a falusiakat, mint a szörnyeteg, pedig Atuanmalma lakosai ez utóbbiakról is csak suttogva mertek beszélni, mintha a legszörnyűbb rémálmaikat mesélnék. De a legrosszabb az volt, hogy az emberek még mindig nem tértek magukhoz az a fölötti iszonyatból, ahogy a seanchanok példát statuáltak. A falusiak eltemették halottaikat, de féltek eltávolítani a falu közepén éktelenkedő nagy, megfeketedett foltot. Egyikük sem volt hajlandó elmondani, mi történt ott, de Hurin, amint beléptek a falu területére, elhányta magát.

Atuanmalma félig elhagyatott volt. A lakosok egy része Falméba menekült, úgy vélvén, a seanchanok nem lesznek annyira elvetemültek egy olyan városban, amihez ragaszkodnak. Mások kelet felé indultak. Sokan mondták, hogy maguk is a távozáson gondolkoznak. Az Almoth-alföldön harcok folytak, állítólag a taraboniak csatáztak domaniakkal, de az ott felégetett házakat és fogadókat legalább emberek fáklyái lobbantották lángra, és nem a Hatalom. Még egy háború dúlta vidék is vonzóbbnak tűnt, mint az, amit a seanchanok műveltek. És ki tudja, mit követhetnek el még.

– Miért pont ide hozta Fain a Kürtöt? – morgolódott Perrin. A kérdés már jó néhányszor felmerült bennük, de egyikük sem tudta a választ.

– Hisz itt háború van, és ezek a seanchanok is itt vannak a szörnyeikkel együtt. Vajon miért ide?

Ingtar hátrafordult a nyergében, hogy láthassa a többieket. Arca majdnem olyan elgyötört volt, mint Maté.

– Mindig vannak emberek, akik a maguk javára használják ki a háború adta zavaros lehetőségeket. Fain ezek egyike. Nem kétséges, hogy újra a Kürt ellopásán töri a fejét, ezúttal a Sötét Úrtól, és a saját céljaihoz akarja felhasználni.

– A Hazugságok Atyja sosem egyszerű tervet talál ki – mondta Verin.

– Nem elképzelhetetlen, hogy valamely – csak Shayol Ghulban ismert oknál fogva – Faint szemelte ki arra, hogy a Kürtöt ide hozza.

– Szörnyetegek – horkant fel Mat. Arca lefogyott, szemei beestek. Az, hogy a hangja egészséges maradt, csak még rémisztőbbé tette a dolgot. – Szerintem csak néhány trallokot vagy egy Enyészt láttak, ha engem kérdeztek. Tényleg, miért ne? Ha a seanchanoknak vannak értük harcoló aes sedai kísérőik, miért ne lehetnének akár Enyészek és trallokok is velük? – észrevette, hogy Verin rámered. Összerezzent. – Nos, igenis vannak, pórázon vagy anélkül. Tudnak fókuszálni, tehát aes sedai-ok. – Randre pillantott, és nyers kacajra fakadt. – Ezzel az erővel tulajdonképpen te is az vagy, a Fény kegyelmezzen nekünk.

Masema visszanyargalt az élről a sáron és a szűnni nem akaró eső falán át.

– Újabb falu előttünk, uram – mondta, és besorolt Ingtar mellé. Szemei épp csak átsiklottak Randen, de ettől is elkomorult, és többet nem nézett rá. – Elhagyatott, uram. Se falusiak, se seanchanok. Egyáltalán senki sincs benne. A házak mind épnek látszanak, kivéve két vagy három épületet, amelyek... nos azok megsemmisültek, uram.

Ingtar felemelte a kezét, jelet adott, hogy ugorjanak ügetésbe.

A Masema által talált falu egy domb lejtőire épült, a dombtetőn pedig egy kikövezett tér foglalt helyet, körülötte kőfalak helyezkedtek el kör alakban. A házakat kőből emelték, mindegyik lapos tetejű volt, és csak néhányukat építették földszintesnél magasabbra. A tér egyik oldalán három nagyobb méretű épület állt egykor, de mostanra csak megfeketedett romhalmaz maradt belőlük. Magán a téren kődarabok és tetőgerendák hevertek szanaszét. Időnként ablaktáblák csapkodása hallatszott a szélben.

Ingtar az egyetlen épen marad nagy épület előtt leszállt a nyergéből. Az ajtó fölött lengő nyikorgó cégér egy csillagokkal zsonglőrködő asszonyt ábrázolt, de név nem volt sehol. A sarkoknál két erős sugárban ömlött az eső a földre. Miközben Ingtar beszélt, Verin besietett az épületbe.

– Uno, kutass át minden házat. Ha maradt túlélő, nyilván el tudja mondani, mi történt, és talán többet is tud ezekről a seanchanokról. Ha ételt találsz, azt is hozd elő. Meg pokrócokat. – Uno bólintott, és elkezdett utasításokat osztogatni a katonáknak. Ingtar Hurinhoz fordult.

– Milyen szagot érzel? Járt erre Fain?

A szaglász megdörzsölte az orrát, és megrázta a fejét:

– Ő nem, uram, és trallokok sem. Mindenesetre, bárki volt, itt hagyta a szagát – a romok felé mutatott, amelyek valaha házak voltak. – Mészárlás volt ott, uram. Emberek voltak odabenn.

– Seanchanok – morogta Ingtar. – Gyerünk befelé! Ragan, keress valami istállófélét a lovaknak!

Verin ekkor már a nagyterem mindkét végében álló nagy tűzhelyen tüzet csiholt. Most az egyiknél állt, és a kezét melengette. Átázott köpenyét a csempepadlón mindenfelé elszórtan álló asztalok egyikére teregette. Talált néhány gyertyát is, azokat is meggyújtotta, majd saját viaszukkal egy asztalra erősítette. Üresség és csend honolt, leszámítva a nagy ritkán felcsattanó mennydörgést. Hozzászámítva ehhez a vibráló árnyékokat, ez meglehetősen barlangszerű érzést kölcsönzött a helynek. Rand is az asztalra hajította nemkülönben elázott köpenyét, és csatlakozott a nőhöz. Csak Loialt érdekelte jobban könyvei állapota, mint az, hogy megmelegedjék.

– Így sosem fogjuk megtalálni Valere Kürtjét – panaszolta Ingtar. – Már három napja, hogy... hogy ideértünk. – Megborzongott, beletúrt a hajába. Rand kíváncsi lett volna, mit látott a shienari a többi életében.

– Még legalább két nap a Falméba vezető út, és Fainnek vagy árnybarátainak még a híre-hamvát sem láttuk. Tucatnyi falu van a part mentén. Bármelyikbe elmehetett, és mostanra elhajózhatott bárhová. Feltéve, ha tényleg itt járt.

– Itt járt – jelentette ki Verin nyugodtan –, és Falméba indult.

– Még mindig itt van – mondta Rand. Rám vár. Fény, könyörgöm, csak várjon még.

– Hurin sehol sem érezte a szagát – mondta Ingtar. A szaglász úgy vonta meg a vállát, mintha magát okolná a hibáért. – Miért ment volna Falméba? Ha hihetünk a falusiaknak, Falme azoké a seanchanoké. Odaadnám a legjobb kopóm, ha megtudhatnám, kik ezek, és honnan jönnek.

– Az, hogy kik ők, nekünk nem fontos – térdelt le Verin, hogy kicsatolja a nyeregtáskáit. Száraz ruhákat vett elő. – Legalább van hely, ahol ruhát válthatunk. Persze sokra megyünk vele, ha az idő nem fordul jobbra. Az is megtörténhet akár, hogy amit a falusiak mondtak, tökéletesen igaz, miszerint Sasszárny Artur seregének leszármazottai visszatértek. Ami igazán számít, hogy Padan Fain Falméba ment. A felirat a Fal Darai börtön falán...

– ...Faint még csak nem is említette. Bocsásson meg, aes sedai, de az legalább annyira lehetett átverés, mint amennyire sötét prófécia. Nem hinném, hogy a trallokok olyan ostobák lennének, hogy mindent előre elmondjanak nekünk a terveikről.

A nő hátratekerte felsőtestét, felnézett Ingtarra.

– Akkor mit szándékozol tenni, ha az én javaslatom nem tetszik?

– Nekünk Valere Kürtje kell. Bocsásson meg, de én előbb hiszek a saját józan eszemnek, mint egy trallok firkálmányának...

– Feltehetőleg egy Myrddraal írta – mormogta Verin, de Ingtar nem zavartatta magát, folytatta, mintha meg sem hallotta volna.

– ...vagy egy árnybaráténak, aki látszólag saját magát árulja el. Hogy mit szándékozom tenni? Nos, gondosan átkutatjuk a félszigetet, hátha Hurin nyomot fog, vagy rálelünk magára Fainre. Nekem meg kell szereznem a Kürtöt, Verin Sedai. Muszáj!

– Nem ez a módja – mondta halkan Hurin. – Nem úgy megy, hogy „muszáj”. Ahogy lesz, úgy lesz.

Senki sem hederített rá.

– Mindannyian azt szeretnénk – jegyezte meg Verin, miközben a nyeregtáskáiban kotorászott –, de vannak még annál is fontosabb dolgok.

Nem mondott többet, Rand mégis elhúzta a száját. Szíves-örömest otthagyta volna a nőt, az unszolásaival meg utalásaival. Én nem vagyok az Újjászületett Sárkány. Ó, Fény, bárcsak végleg megszabadulhatnék az aes sedai-októl.

– Én, azt hiszem, továbbmegyek Falméba – fordult Ingtar felé. – Fain ott van, ebben bizonyos vagyok, és ha nem megyek oda időben, valami rosszat művel Emondmezővel. – Ezt eddig senkinek nem említette.

Mindannyian rámeredtek. Mat és Perrin aggodalmasan ráncolta a szemöldökét, de látszott, elgondolkodtatta őket a dolog. Verin úgy nézett ki, mint aki most talált rá a kirakós egy újabb darabjára. Loial döbbentnek tűnt, Hurin zavarodott volt. Ingtar láthatóan nem akart hinni a fülének.

– Miért tenne olyat? – kérdezte a shienari.

– Tudom is én? – hazudta Rand. – De ez része volt a Barthanesnél hagyott üzenetnek.

– És azt is mondta Barthanes, hogy Fain Falméba megy? – kíváncsiskodott Ingtar. – Mindegy. Nem számít mit mondott. – Keserűen felnevetett. – Az árnybarátok hazudnak, mint a vízfolyás.

– Rand – mondta Mat –, ha tudnám, hogyan akadályozhatnám meg Faint, hogy ártson Emondmezőnek, megtenném. Ha biztos lennék a szándékaiban. Nekem azonban kell az a tőr, és Hurinnak van meg a legnagyobb esélye, hogy megtalálja.

– Akárhova mész, Rand, én veled tartok – biztosította Loial. Miután megbizonyosodott, hogy könyvei szárazak, levette átázott kabátját. – De nem látom át, hogy néhány további nap miképpen változtat meg bármit is. Próbálj meg kevésbé kapkodni most az egyszer.

– Nekem nem számít, most megyünk-e Falméba, netán később, vagy soha – közölte Perrin egy vállrándítással –, de ha Fain tényleg veszélyt jelent Emondmezőre... nos, Matnek igaza van, Hurin a legalkalmasabb, hogy rátaláljon.

– Éh megtalálom, Rand úr – vetette közbe Hurin. – Csak egyszer fogjak szagot, és egyenesen hozzá vezetem. Az ő nyomát semmi mással nem lehet összetéveszteni.

– Magadnak kell döntened, Rand – mondta Verin óvatosan. – De emlékezz arra, hogy Falmét olyan megszállók birtokolják, akikről fikarcnyit sem tudunk. Ha egyedül indulsz Falméba, könnyen eshetsz rabságba, ha nem jársz még annál is rosszabbul. Kinek lenne az jó? De biztos vagyok abban, bárhogy is döntesz, helyes döntés lesz.

– Ta'verenek – morajlotta Loial. Rand égnek emelte a kezét.

Uno jött be a térről. Lerázta a vizet a köpenyéről.

– Egy teremtett lelket sem találtam, uram. Az az érzésem, az itt lakók úgy elfutottak, mint a nyúl. A háziállatok eltűntek, és egyetlen francos kocsit vagy szekeret sem láttam. A házak felét porig égették. Lefogadom a következő havi zsoldomba, hogy az út szélén eldobált nyavalyás bútoraikat követve is rálelnék a nyomukra. Biztos sorra eldobálták mindet, amikor rájöttek, hogy csak hátráltatja a menekülést.

– Mi a helyzet a ruhákkal? – kérdezte Ingtar.

Uno meglepetten pislogott egyet ép szemével.

– Csak néhány rongy akad, uram. Főleg, amiről úgy gondolták, francot sem ér, ezért nem vitték magukkal.

– Be kell érjük azokkal. Hurin, az a szándékom, hogy téged és még egy-két embert helybélieknek öltöztesselek. Minél több embert sikerül, annál jobb, hogy ne lógj ki a sorból. Azt akarom, hogy egyre messzebbre ingázzatok észak és dél felé, míg rá nem találtok a nyomra.

Egyre több katona jött be a helyiségbe. Körbevették Ingtart és Hurint, úgy hallgatták őket.

Rand rátette kezét a kandalló feletti párkányra, és a tűzbe bámult. A lángokról Ba'alzamon szemei jutottak eszébe.

– Nincs sok időnk – mondta. – Érzek valamit... érzem, ahogy Falméba vonz, és valahogy tudom, hogy nincs sok időnk. – Észrevette, hogy Verin őt figyeli. Dühösen csattant fel: – Arról nincs szó! Faint kell megtalálnom. Semmi köze az egésznek... ahhoz.

Verin bólintott:

– A Kerék sző, a Minta jő. Mindannyian a Minta részei vagyunk. Fain hetekkel korábban járt erre, vagy akár hónapokkal. Akármi következzen is, néhány nap már semmit nem változtat.

– No, én megyek, alszom egy kicsit – mondta Rand, és magához vette a nyeregtáskáit. – Csak nem vitték el az összes ágyat.

Az emeleten talált ágyakat, de csak néhányukon volt matrac. Ezek azonban olyan egyenetlenek voltak, hogy akkor már a földön is kényelmesebb lett volna aludni. Végül kiválasztott magának egy ágyat, melynek csak a közepén horpadt be a matrac. A szobában egy szék és egy rozzant lábú asztal kivételével semmi más nem volt.

Levetette magáról nedves holmijait, és mivel nem talált lepedőt vagy pokrócot, csak száraz inget és nadrágot húzott, majd lefeküdt. Kardját az ágy elejéhez támasztotta. Kényszeredetten vette tudomásul, hogy az egyetlen száraz dolog, amibe takarózhat, az a Sárkány lobogója. Szépen összehajtva lapult a nyeregtáskában.

Eső dobolt a tetőn, és mennydörgés hallatszott. Időről időre villámlás fénye vetült az ablakokra. Reszketve fordult egyik oldaláról a másikra, sehogy sem sikerült kényelmesen elhelyezkednie. Közben azon tűnődött, nem használhatná-e mégis pokrócnak a zászlót, és hogy nem kellene-e mégis tovább lovagolnia Falméba.

Átfordult a másik oldalára, ahol azonban Ba'alzamon állt a szék mellett, kezében a Sárkány kibontott, fehér lobogója. A szoba mintha sötétebb lett volna azon a helyen, mintha Ba'alzamon olajfekete, kavargó füstfelhő szélén állna. Arcát frissen begyógyult égések csúfították el, és éjfekete szemei időnként eltűntek, végtelen lángtengerre nyíló ablakká váltak. A nyeregtáskája a lábánál hevert, csatjai megoldva, a lobogónak helyet adó zseb kinyitva.

– Közeleg az idő, Lews Therin. Ezernyi szál feszül meg, és hamarosan mind téged fog megkötözni, csapdába ejteni. Olyan irányba fordítanak, ahonnan nincs visszaút. Őrület. Halál. Vajon mielőtt meghalsz, megint elpusztítasz mindenkit, akit szeretsz?

Rand az ajtóra pillantott, de azon kívül, hogy felült ágyában, nem mozdult. Mi haszna menekülni a Sötét Úr elől? Torka kiszáradt, mint a sivatag.

– Nem én vagyok a Sárkány, Hazugságok Atyja! – mondta rekedten. A Ba'alzamon mögötti sötétség kavarogni kezdett, Ba'alzamon felnevetett. Nevetése máglyák harsogása volt.

– Megtisztelsz! És szerénykedsz. Túlságosan is jól ismerlek. Ezerszer szembenéztem már veled. Ezerszer ezer alkalommal! Ismerem szerencsétlen lelked minden zugát, Rokonirtó Lews Therin – újra nevetett. Rand maga elé kapta a kezét, hogy védje magát a tüzes száj forróságától.

– Mit akarsz? Nem foglak szolgálni. Nem teszek meg semmit, amit kívánsz. Inkább meghalok!

– Meg is halsz, te féreg! Hányszor haltál már meg a Korok során, bolond? És mit értél el a halálaiddal? A sír hideg és magányos, csak a férgek a társaid. A sír az enyém. Ez alkalommal nem lesz a számodra újjászületés. Ezúttal az Idő Kereke eltörik, és a világ az Árnyék hasonlatosságára terem újra. Ezúttal a halálod végleges lesz! Melyiket választod? Örök halál? Vagy örök élet? S vele – hatalom!

Rand alig is vette észre, hogy időközben talpra ugrott. Az üresség körülfonta, megjelent a saidin, és érezte, hogy az Egyetlen Hatalom belé ömlik. E tény majdnem megrepesztette az ürességet. Valódi mindez? Nem álom? Tud fókuszálni álmában? Azonban a belé robogó áradat elsodorta a kétségeit. Ba'alzamonhoz vágta a tiszta, nyers Hatalmat, az erőt, mely az Idő Kerekét forgatja, az erőt, mely az óceánokat is lángra tudja lobbantani, egész hegységeket tud elporlasztani.

Ba'alzamon fél lépést tett hátra, maga előtt szorongatva a lobogót. Lángok lepték el tágra nyílt szemeit és száját, a sötétség pedig, mintha árnyékba borította volna. Az Árnyékba. A Hatalom beleivódott a fekete ködbe, és eltűnt. Úgy felszívódott, mint víz a kiszáradt homokban.

Rand egyre többet és többet merített a saidinból. És még többet. Úgy érezte, olyan hideg a teste, hogy egy érintésre szilánkokra törne. Olyan forró, mintha mindjárt olvadtan bugyogva folyna szét. Úgy tűnt, csontjai mindjárt fagyott kristályhamuvá sülnek. Nem törődött vele. Olyan érzés volt, mintha magát az életet itta volna.

– Őrült – üvöltötte Ba'alzamon. – Megsemmisíted magad!

Mat. A gondolat ott lebegett valahol a mindent elsöprő áradaton túl. A tőr. A Kürt. Fain. Emondmező. Még nem halhatok meg.

Nem tudta biztosan, hogyan csinálta, de a Hatalom váratlanul szertefoszlott, csakúgy, mint a saidin és az üresség. Megállíthatatlanul reszketett. Térdre hullott az ágy mellett! Átkarolta magát, de hiába, így sem tudott erőt venni a vacogásán.

– Így már sokkal jobb, Lews Therin – Ba'alzamon ledobta a lobogót a földre, és kezét a szék támlájára tette. Ujjai közül füstfoszlányok szálltak fel. – Nesze, a zászlód, Rokonirtó. Sokra mész vele. Évezredek óta előkészített ezernyi szál vezetett idáig. Tízezernyi zsinór a Korokon át gúzsba kötött, mint a levágásra váró birkát. Maga a Kerék zár sorsod fogságába korról-korra. Én viszont megszabadíthatlak. Te farkát behúzva lapuló korcs, az egész világon egyedül én vagyok képes megtanítani téged arra, miképp használhatod a Hatalmat. Egyedül én akadályozhatom meg, hogy megöljön, mielőtt egyáltalán megőrülhetnél tőle. Szolgáltál te már engem korábban. Szolgálj újra, Lews Therin, vagy pusztulj mindörökre!

– A nevem – préselte ki Rand a fogai között –, Rand al'Thor. – A reszketés arra kényszerítette, hogy behunyja a szemét, de amikor kinyitotta, már újra egyedül volt.

Ba'alzamon eltűnt. Az árnyék szintén. Nyeregtáskája ott hevert a szék mellett, csatjai becsatolva, egyik oldala a Sárkány lobogójától feszült, éppen úgy, ahogy korábban hagyta. A szék támláján azonban még mindig füstfoszlányok szálltak fel az égett ujjnyomokból.

Negyvenkettedik fejezet

Falme

A kikövezett utcán feltűnt egy Falme kikötője felé haladó, ezüstös pórázzal összekapcsolt női páros, mire Nynaeve egy ruhakereskedő üzlete és egy kerámiaműhely közötti szűk sikátorba tuszkolta Elayne-t. Nem mertek túl közel merészkedni a két nőhöz. Az utcán sétáló emberek még sokkal gyorsabban engedtek utat a duónak, mint a seanchan katonáknak, vagy az időnként elhaladó nemesi gyaloghintónak, melyeket a hidegre való tekintettel vastagon lefüggönyöztek. Még az utcai festők sem ajánlkoztak nekik, hogy krétával vagy ceruzával megörökítsék őket, pedig másokat folyamatosan zaklattak. Nynaeve elhúzta a száját, miközben szemével követte a tömegen keresztül a sul'damot és a damanet. Még hetekkel érkezésük után is felfordult a gyomra a látványtól. Sőt, mostanra talán még jobban megcsömörlött tőle. Nem tudta elképzelni, hogy valaha is képes lenne ilyet tenni egy másik nővel, s ez alól még Moiraine vagy Liandrin sem volt kivétel.

Persze, talán Liandrin mégis, ismerte el keserűen. Néha, éjszakánként, az apró, bűzös szobában, melyet kettejüknek bérelt egy halárus felett, elgondolkodott azon, mit tenne Liandrinnal, ha egyszer a keze közé kaparintaná. Őt jobban megleckéztetné, mint Surothot. Nemegyszer meghökkentette saját könyörtelensége, még ha a találékonysága ugyanakkor jóleső érzéssel töltötte is el.

Miközben egyfolytában próbálta szemmel tartani a párost, tekintete hirtelen egy vézna emberre esett, mielőtt az elveszett volna a hullámzó tömegben. Csak villanásnyi időre látta nagy orrát és keskeny arcát. A seanchanok díszes, bronzszínű köntösét hordta a ruhája fölött, de lerítt róla, hogy nem az idegenek közé tartozik. Az őt követő szolga viszont seanchan volt, mégpedig a legrangosabb fajtából, hiszen az egyik halántékát leborotválta. A helyi emberek nem követték a seanchan divatot, különösen ezt nem. Az ott kimondottan úgy néz ki, mint Padan Fain, gondolta hitetlenkedve. Az kizárt. Nem lehet itt.

– Nynaeve – szólalt meg halkan Elayne. – Továbbmehetünk már? Az a fickó, aki almákat árul ott, nagyon bámulja a portékáját, mintha épp azon tűnődne, hogy az előbb talán még több volt. Nem szeretném, ha kíváncsiskodni kezdene, mi van a zsebemben.

Mindketten báránybőrből készített, hosszú kabátokat viseltek befelé fordított bundával. A kabátok elejére élénkpiros spirálokat hímeztek. Vidéki viselet volt, de elment itt Falméban is, hiszen igen sok ember érkezett környékbeli falvakból, farmokról. A rengeteg nép között észrevétlenül el tudtak vegyülni. Nynaeve kifésülte copfba font haját, és aranygyűrűje a saját farkába harapó kígyóval most a ruhája alatt lapult, egy, a nyakába kötött bőrszíjon, Lan nehéz gyűrűje mellett.

Elayne kabátjának óriási zsebei gyanúsan dagadoztak valamitől.

– Te loptad azokat az almákat? – sziszegte Nynaeve a fogai között, és magával rángatta Elayne-t az utcán haladó tömeg forgatagába. – Nem szorulunk rá, hogy lopjunk. Legalábbis egyelőre.

– Nem-e? Mennyi pénzünk maradt? Az utóbbi napokban túl gyakran mondtad ebédidőben, hogy nem vagy éhes.

– Mert nem is vagyok – csattant fel Nynaeve, és megpróbálta figyelmen kívül hagyni a hasában érzett ürességet. Minden jelentősen többet kóstált annál, mint amire számított. Hallotta, amint a helybéliek is panaszkodnak, hogy az árak mennyire fölmentek, mióta a seanchanok betették a lábukat. – Add ide az egyiket – az alma, amit Elayne a zsebéből előásott, kicsi és kemény volt, de amikor Nynaeve beleharapott, ínycsiklandozóan édesen harsogott a foga között. Lenyalta a levét ajkairól. – Hogyan sikerült... – egy rándítással megállította Elayne-t, és az arcába meredt. – Csak nem...? Csak nem...? – Nem talált rá szót, amivel biztonságosan rákérdezhetne ennyi elhaladó idegen előtt, de Elayne így is megértette, mire gondol.

– Csak egy egészen kicsikét. Úgy intéztem, hogy az a kupac túlérett öreg tök szétguruljon, és amikor az árus elkezdte visszarakni őket... – Még csak annyi tisztesség sem maradt benne, állapította meg magában bosszúsan Nynaeve, hogy legalább elpiruljon vagy zavarba jöjjön. Nemtörődöm arckifejezéssel majszolta az egyik almát, és megvonta a vállát. – Azért nem kell így nézned rám, ügyeltem arra, ne legyen damane a közelben – húzta fel az orrát. – Ha engem ejtenének foglyul, én biztosan nem segítenék a fogva tartóimnak, hogy más, rabszolgasorba vethető nőket találjanak. Bár, ahogy ezek a falmeiak viselkednek, azt gondolhatnád, örök idők óta rabszolgái azoknak, akiknek pedig halálos ellenségeiknek kéne lenniük. – Körülnézett, nyíltan kimutatva megvetését a körötte iparkodó emberek iránt. Bármely seanchan haladását a tömegben nyomon lehetett követni, még a közönséges katonákét is, akár távolról is, a tömegen végighullámzó hajlongásból. – Ellen kéne állniuk. Vissza kéne, hogy üssenek.

– De hogyan? Mit tehetnének... az ellen?

Mindenki mással egyetemben le kellett húzódniuk az utca szélére, amint egy seanchan járőr közeledett a kikötő felől. Nynaeve-nak sikerült tökéletes meghajlást bemutatnia, térdre tett kézzel, rezzenéstelen arccal. Elayne-nek lassabban ment, és fanyalogva húzta el a száját.

Húsz felvértezett férfiből és nőből állt a járőr, mind lóháton, amiért most Nynaeve szinte hálás volt nekik. Képtelen volt hozzászokni az olyan emberek látványához, akik bronzpikkelyes, farok nélküli macskának kinéző valamiken lovagoltak, a röpködő szárnyas vadállatokon ülő emberek közül pedig már egyet is elegendő volt látnia ahhoz, hogy beleszédüljön. Örült, hogy azokból olyan kevés volt. Két, pórázon tartott kreatúra is ügetett a járőr mellett; úgy néztek ki, mint két szárnyatlan, kérges bőrű madár, éles csőrük még a katonák sisakjainál is magasabbról nézett le az utca kockaköveire. Hosszú, inas lábaikat elnézve, talán még a lovakénál is gyorsabb futásra lehettek képesek.

Miután a seanchan katonák elhaladtak, lassan kiegyenesedett. Némelyeket azok közül, akik a járőr előtt meghajoltak, láthatóan csak hajszál választott el attól, hogy el ne szaladjanak – senkit sem töltött el nyugalommal a seanchanok vadállatainak a látványa, kivéve talán magukat a seanchanokat.

– Elayne – mondta halkan, amint folytatták útjukat –, ha elkapnak minket, esküszöm, mielőtt még megölnek, vagy akármi mást tennének velünk, térden állva fogok könyörögni nekik, engedjék, hogy tetőtől talpig hurkásra korbácsolhassalak a legvastagabb pálcával, amit találok! Ha még mindig képtelen vagy a legelemibb óvatosságot is megtanulni, talán ideje megfontolnom, hogy visszaküldjelek Tar Valonba, vagy haza Caemlynbe, vagy bárhová, csak el innen.

– Elővigyázatos vagyok. Legalábbis odafigyeltem, hogy biztos ne legyen damane a közelben. Különben is, pont te beszélsz? A saját szememmel láttam, hogy egyszer olyankor fókuszáltál, amikor épp látótávolságon belül volt egy.

– Előbb megbizonyosodtam róla, hogy akkor épp nem felém néznek – morogta Nynaeve. Össze kellett gyűjtenie minden a fölötti dühét, hogy nőket láncra vert állatként tartanak, ahhoz, hogy egyáltalán képes legyen rá. – Különben is, csak egyszer csináltam, és akkor is épp csak egy leheletnyi kis Hatalmat használtam.

– Leheletnyi? Három napig kellett bujkálnunk a szobánkban halbűzt szagolva, miközben az egész várost felforgatták a tettes után. Ezt nevezed te elővigyázatosságnak?

– Tudnom kellett, van-e mód kinyitni azokat a nyakörveket. – Úgy gondolta, van. Még legalább egy nyakörvvel ki kell próbálnia, mielőtt biztos lehetne benne, de túlzás lenne azt mondani, hogy alig várta volna az alkalmat. Akárcsak Elayne, ő is úgy gondolta, a damanek mindegyike fogoly, aki alig várja a szabadulást, mégis a nyakörves nő volt az, aki kiabálni kezdett.

Egy férfi tolta el mellettük kockaköveken ugráló taligáját. Hangosan kiáltozott, hogy kések és ollók élezését vállalja.

– Ellent kéne állniuk valahogyan, ehelyett ha valamihez egy seanchannak bármi köze van, úgy tesznek, mintha nem látnának semmit a dologból – morogta Elayne.

Nynaeve csak sóhajtott. Sajnos ő maga is úgy gondolta, hogy a leányörökösnek legalább részben igaza van. Eleinte biztos volt benne, hogy a falmeiak behódolása legalább részben színlelés kell legyen, de azóta sem találta ellenállásnak semmi nyomát. Pedig először kereste, abban a reményben, hogy segítséget kaphat Egwene és Min kiszabadításához, de ha csak a lehetőség is felmerült, hogy a seanchanokkal kerülhet szembe, minden falmei halálosan megrémült. Úgyhogy hamarosan abbahagyta a kérdezősködést, mielőtt még nemkívánatos figyelmet vont volna magára. Igazság szerint maga sem tudta, hogyan harcolhatnának az emberek. Aes sedai-ok és szörnyetegek. Hogyan küzdhetnének aes sedai-ok és szörnyek ellen?

Öt magas kőépület állt előttük. A legnagyobbak között voltak ebben a városban, együttesen egy egész háztömböt kitettek. Egyetlen utcányival ezek előtt Nynaeve egy sikátort talált, ami egy szabóüzlet mellett nyílt. Onnan legalább a nagy házakba vezető bejáratok némelyikét szemmel tarthatták. Mindet innen semmiképp nem láthatták, és nem akarta megkockáztatni, hogy elváljanak, és Elayne figyelje a többit, ami innen nem látszik Ha közelebb mennek, egy helyről is beláthatták volna mindet, de az ugyancsak nem volt tanácsos. A háztetők felett, a következő utcán Turak nagyúr aranysasos zászlaja lobogott a szélben.

Az általuk megfigyelt házakból csak nők jártak ki-be, a legtöbbjük sul'dam, egyedül, vagy damanet vezetve. Ezeket a házakat a damanek elszállásolására foglalták le maguknak a seanchanok. Egwene-nek is odabenn kell lennie, és valószínűleg Minnek is. Eddig még egyszer sem látták Mint, bár lehetségesnek tűnt, hogy – mint maguk is – a tömegben rejtőzik. Nynaeve sok történetet hallott az utcáról és a falvakból elhurcolt lányokról és asszonyokról. Mindet ezekbe a házakba gyűjtötték össze, és amikor újból előkerültek, már mindannyian nyakörvet viseltek.

Letelepedett Elayne mellé egy ládára, majd előbányászott egy marék kis almát annak kabátjából. Kevés helybéli járta az utcákat errefelé. Mindenki tudta, mi célt szolgálnak ezek a házak, és ha csak lehetett, a környéküket is elkerülték, mint ahogy a seanchanok vadállatainak istállóiét is. Így nem jelentett különösebb nehézséget a járókelők között áttekintve szemmel tartani az ajtókat. Nem voltak feltűnőek: csupán két, falatozni megpihenő nőnek tűntek, aki nem tudja megfizetni, hogy fogadóban ehessen. Cseppet sem szokatlan látvány manapság, futó pillantásnál nem érdemel többet.

Gépiesen majszolta az almákat, és közben megint terveket próbált szőni. Önmagában az, hogy esetleg képes lenne leoldani a nyakörvet – már ha egyáltalán tényleg így van –, önmagában nem válik javukra, amíg valahogyan el nem tud jutni Egwene-hez. Már nem is tűntek olyan édesnek az almák.

Egwene legfelső emeleti apró szobájának keskeny ablakából rálátott a kertre, ahol a sul'damok sétáltatták damanejaikat. Egyike volt ez csak a számos kis szobának, melyeket sebtében felhúzott falakkal választottak le egy ki tudja, korábban milyen rendeltetésű helyiségből. A kert viszont több különálló kertből jött létre, melyek között a seanchanok lerombolták az azokat elválasztó falakat, a hozzájuk tartozó nagy házakat pedig a damanejaik elszállásolására foglalták el. A fák szinte mind elvesztették már a lombjukat, de a damanekat, akár akarták, akár nem, továbbra is rendszeresen kivitték levegőzni. Egwene azért figyelte most a kertet, mert Renna ott volt, éppen egy másik sul'dammal beszélgetett. És amíg szemmel tartja, addig biztos nem ronthat rá váratlanul.

Persze más sul'dam is jöhet érte, ezekből ugyanis mindig több volt, mint damaneból; és mind alig várta, hogy viselhesse a karperecet – ezt ők kiteljesedésnek nevezték –, de az ő kiképzését Renna végezte, és öt esetből négyszer a karperecét is ő viselte. Ha bárki érkezett hozzá, semmi sem hátráltatta, hogy egyből a szobába lépjen. A damanek szobáinak ajtaján nem volt zár vagy retesz. A szoba berendezése mindössze egy kemény, keskeny ágyból, mosdóállványból, csorba kancsóból és lavórból, egy székből és egy kisasztalból állt, ennél többre nem is jutott volna hely. A damaneknak nincsen szüksége kényelemre vagy magánéletre, sem pedig tulajdonra. A damane önmaga is tulajdontárgy. Minnek épp ilyen szobája volt, egy másik házban, de Min szabadon járhatott-kelhetett a kedve szerint, legalábbis majdnem. A seanchanok élen jártak a szabályozásban, még annál is sokkal több szabályuk volt, mint ahány a Fehér Toronyban a novíciákra vonatkozott, csak éppen ezek itt kivétel nélkül mindenkit érintettek.

Jó messze állt meg az ablaktól. Nem akarta, hogy bármelyik nő odalentről felnézve megpillanthassa az aurát, mely tudta, hogy körülövezi, mikor az Egyetlen Hatalmat fókuszálja. A nyakörvet vizsgálgatta vele finoman. De hiábavalóan – még azt sem volt képes megállapítani, a szíj fonott-e, vagy láncszemekből állították össze. Néha inkább az egyiknek tűnt, néha meg inkább a másiknak. De mindig egy darabból valónak látszott. Amit használt, a Hatalom leggyérebben csordogáló erecskéje volt csupán, a legparányibb cseppecske, amit el bírt képzelni, de mégis izzadtság borította tőle az arcát és összeszorult tőle a gyomra. Ez volt az a'dam számos kellemetlen tulajdonságának egyike – ha egy damane anélkül próbált meg fókuszálni, hogy az egyik sul'dam viselné a karperecet, a rosszullét környékezte, és minél több Hatalmat fókuszált, a rosszullét annál nagyobb súllyal nehezedett rá. Pusztán annyitól, ha karnyújtásnyi távolságból megpróbálna meggyújtani egy gyertyát, összehányná magát. Renna egyszer megparancsolta neki, hogy fénygolyókkal zsonglőrködjön, miközben a karperec az asztalon pihent. Egwene-t már a puszta visszaemlékezéstől is kirázta a hideg.

Most az ezüstpóráz a csupasz padlón kígyózott, majd felkúszott a festetlen fa válaszfalra, ahol a karperec egy pecekre akasztva lógott. Pusztán a látványától is, ahogy ott lógott, Egwene dühében a fogait csikorgatta. Ha egy kutyát kötnének ki ilyen könnyelműen, az könnyedén elszökhetne, viszont ha egy damane a karperecét akár arasznyival is elmozdítja attól a ponttól, ahol utoljára hagyta a sul'dam... Renna erre is rákényszerítette egyszer, keresztülhordoztatta vele a karperecét a szobán. Pontosabban szólva, megpróbáltatta vele. Egwene bizonyos volt benne, csupán percek teltek el addig, míg a sul'dam a karperecet a saját karjára csattintotta, de neki, miközben görcsök közt, sikoltozva fetrengett a padlón, úgy tűnt, mintha órák teltek volna el.

Valaki kopogtatott az ajtón. Riadtan megugrott, mielőtt még rájött volna, hogy ez biztos nem lehet sul'dam. Azok sosem szoktak kopogni. Biztos, ami biztos, a saidart azért eleresztette, már úgyis kezdte határozottan rosszul érezni magát.

– Min?

– Eljöttem az e heti látogatási időmre – jelentette be Min, majd becsusszant és visszacsukta maga mögött az ajtót. A vidámsága kissé erőltetettnek tűnt, de ahányszor csak eljött, mindig mindent megpróbált, hogy felvidítsa őt. – Hogy tetszik? – körbe perdült, hogy seanchani szabású sötétzöld gyapjúruháját megmutassa. Egy súlyos, hasonló anyagú köpeny volt átvetve a karján. Még egy zöld szalag is akadt, hogy sötét haját összefogja vele, bár az ehhez alig volt elég hosszú. A kése most is nála volt, az övén lógó tokban. Egwene egészen elhűlt, amikor Min először a késével mutatkozott, de úgy tűnt, a seanchanok mindenkiben megbíznak. Legalábbis, míg az illető meg nem szegett valamely szabályt.

– Csinos, csinos – mondta Egwene óvatosan. – De, mire fel?

– Nem pártoltam át az ellenséghez, ha arra gondolsz. Vagy ezt a ruhát választom, vagy kereshetek magamnak valami más helyet a városban, és talán meg sem látogathatnálak többé – megpróbált lovaglóülésben helyet foglalni, mintha nadrágot viselne, de aztán savanyúan megcsóválta a fejét és megfordította a széket, mielőtt ráült volna. – „Mindenkinek megvan a helye a Mintában” – utánozta a felügyeletével megbízott seanchan nőt –, „és mindenkin látszania is kell, hová tartozik.” Az a vén banya Mulaen biztosan megunta, hogy nem tudta ránézésre megállapítani, hová tegyen, és végül úgy döntött, a szolgálólányokkal tartozom egy csoportba. Rám bízta a döntést. Látnod kéne némelyik holmit, amit ezek a seanchan szolgálólányok viselnek, azok, akik az urakat szolgálják. Tulajdonképpen akár mókás is lehetne olyat viselni, persze csak akkor, ha már el vagyok jegyezve, vagy még jobb, ha már meg is házasodtam. Hát, mindenesetre most már nem lehet visszacsinálni. Legalábbis egyelőre. Mulaen elégette a kabátomat és a nadrágom – grimaszolva mutatta, hogy mit gondol erről az egészről. Az asztalon álló kis halomból felkapott egy kődarabot, és egyik kezéből a másikba dobálta. – Nem is olyan rossz – mondta nevetve –, kivéve, hogy már olyan régóta nem viseltem szoknyát, hogy állandóan hasra esem benne.

Egwene-nek is végig kellett néznie, ahogy a saját ruháit elégetik. Még az az aranyos kis zöld selyemruha is köztük volt. Örült neki, hogy nem hozott magával többet az Amalysa Úrhölgy által ajándékozott ruhákból, bár megeshet, hogy a maradékot sem látja soha többé, ahogy a Fehér Tornyot sem. Ugyanazt a sötétszürke ruhát viselte, amit a többi damane. A damaneknak nincs tulajdonuk, magyarázták neki. A damane által viselt ruha, az étel, amit eszik, az ágy, amiben alszik, mind a sul'damjának ajándékai. Ha a sul'dam úgy dönt, hogy a damane a padlón alszik ágy helyett, vagy egy istállóban, ez teljes mértékben a sul'dam ügye, senki sem szól bele. Mulaennek, akire a damane körlet felügyeletét bízták, búgó, álmosító orrhangja volt, de akik nem emlékeztek unalmas kioktatásai minden egyes szavára, azokat kegyetlenül megbüntette.

– Nem hiszem, hogy valaha is visszatérhetnék – sóhajtotta Egwene, és az ágyára roskadt. Az asztalon lévő kövekre mutatott. – Tegnap Renna egy próba elé állított. Bekötött szemmel is szétválogattam a rezet és a vasércet minden alkalommal, ahányszor csak összekeverte őket. Itt hagyta őket az asztalon, hogy a sikeremre emlékeztessenek. Úgy látszott, azt hiszi, nekem az valamiféle jutalmat jelent, ha emlékezhetek a dologra.

– Ez sem tűnik rosszabbnak, mint a többi, közel sem annyira rossz, mint amikor mindenfélét fel kellett robbantanod... Nem tudtál volna hazudni esetleg? Azt mondani neki, hogy nem tudod megkülönböztetni az egyik ércet a másiktól?

– Még mindig fogalmad sincs, milyen ez az egész – húzogatta meg a nyakörvet. De a húzgálás sem segített többet, mint a fókuszálás. Eltávolíthatatlannak tűnt. – Amikor Renna viseli a karperecet, mindig tisztában van vele, mit teszek és mit nem a Hatalommal. Néha az az érzésem, akkor is tudja, amikor nem viseli. Mondta is, hogy bizonyos idő elteltével a sul'damok kifejlesztenek magukban egyfajta érzékenységet, ahogy ő nevezi – felsóhajtott. – Soha azelőtt nem tettek próbára ezzel kapcsolatban. A Föld azon Hatalmak egyike, az Öt Hatalomból, ami a férfiakban erősebb. Miután különválogattam a köveket, kivitt a városból, és egyenesen rá tudtam mutatni egy elhagyatott vasbányára. Teljesen benőtte már a növényzet, és semmiféle nyílást sem lehetett látni, mégis azonnal tudtam, hogy mi az, éreztem a még mindig a földben rejlő vasércet. Olyan kevés volt már belőle, hogy az utóbbi száz évben nem is volt érdemes tovább bányászni már, de mégis tudtam, hogy ott van. Nem voltam képes hazudni neki, Min. Amint megéreztem a bányát, már ő is tudta, hogy érzem. Annyira izgatott lett, hogy pudingot ígért nekem a vacsora mellé – érezte, hogy a dühtől és a szégyentől kipirul az arca. – Úgy néz ki, most már túlságosan értékessé váltam ahhoz, hogy dolgok felrobbantgatására fecséreljenek. Arra bármelyik damane képes. Viszont csak maroknyian tudnak ércet találni a földben. A Fényre mondom, gyűlölök robbantgatni, de most már azt kívánom, bár ne tudnék többet annál.

Arcán a pír sötétebbre változott. Tényleg gyűlölt fákat szilánkokra szaggatni és földdarabokat kirobbantani, ezek mind a csata kellékei voltak, a gyilkolásé, és ő nem vágyott ilyesmire. Mégis, bármi, amit a seanchanok engedélyeztek számára, újabb esélyt jelentett, hogy a saidart érinthesse, hogy érezze, amint a Hatalom végigfolyik ereiben. Gyűlölte azokat a dolgokat, amire Renna és a többi sul'dam kényszerítette, de biztos volt abban, hogy most már sokkal több Hatalomnak tud parancsolni, mint mielőtt elhagyták volna Tar Valont. És határozottan tudta, hogy olyasmikre is képes már vele, amikre a Toronybeli nővérek még csak nem is gondoltak volna soha. Hiszen például sosem jutott volna eszükbe emberek lába alatt feltépni a talajt, és egész csapattestekkel végezni így.

– Lehetséges, hogy soha többet nem kell ezek miatt aggodalmaskodnod – vigyorgott Min. – Találtam egy hajót magunknak, Egwene. A kapitányt egy ideje itt tartják a seanchanok, és most már szívesen elhajózna innen, akár engedéllyel, akár anélkül.

– Ha felvesz, Min, akkor menj el vele – mondta Egwene letörten. – Mondtam már, hogy hirtelen értékes lettem ezeknek. Renna azt mondta, pár napon belül visszaküldenek egy hajót Seanchanba csak azért, hogy engem átvigyen.

Min arcáról lefagyott a vigyor. Egymásra meredtek. A lány hirtelen az asztalon álló kupachoz vágta a követ, és szétszórta vele az egészet.

– Kell, hogy legyen valami kiút. Csak van valami mód, hogy levehessük azt a rohadt bigyót a nyakadról!

Egwene a falnak támasztotta a fejét.

– Tudod, hogy a seanchanok összegyűjtötték az összes nőt, akiről kiderítették, hogy akár hangyányit is képes fókuszálni. Mindenfelől idehozták őket, nemcsak innen, Falméből, hanem a halászfalvakból és a szárazföld belsejében helyezkedő földműves településekről is. De vannak taraboni és domani nők is, olyan hajók utasai, amiket a seanchanok feltartóztattak. Még két aes sedai is van köztük.

– Aes sedai-ok!? – kiáltott fel Min. Ösztönösen körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, egy seanchan sem hallotta a kiejtett nevet. – Ha aes sedai-ok is vannak itt, azok segíthetnének nekünk. Csak beszélnem kell velük, és...

– Még magukon sem tudnak segíteni, Min. Csak az egyikükkel beszéltem, Rymának hívják. A sul'dam nem úgy szólítja, de ez az igazi neve. Biztos akart lenni abban, hogy megjegyezzem a nevét, és mesélt nekem a társáról is. Könnyekkel küszködött, miközben beszélt. Aes sedai, és mégis sírt, Min. Nyakörv volt rajta, és a Pura névre kellett hallgatnia. Ő sem tehet többet a nyakörv ellen, mint én. Akkor ejtették foglyul, amikor Falme elesett. Azért sírt, mert nem bírt tovább ellenállni, nem bírt több büntetést elviselni. Sírt, mert el akarta venni a saját életét, de engedély nélkül még arra sem volt képes. A Fényre, én is tudom, hogyan érez!

Min kényelmetlenül fészkelődött, hirtelen ideges mozdulatokkal igazgatta a ruháját.

– Egwene, csak nem akarsz... Gondolnod sem szabad rá, hogy árts saját magadnak. Valahogyan kiszabadítalak innen. Megígérem!

– Nem fogom megölni magam – nyugtatta meg Egwene száraz hangon. – Még ha lehetőségem lenne rá, sem tudnám. Add ide a késed! Gyerünk. Nem teszek kárt magamban, csak add oda.

Min vonakodott kissé, mielőtt lassan átnyújtotta a kést, amelyet az övtokjában hordott. Éberen figyelt, láthatóan készen állt, hogy ugorjon, ha bármilyen ostobasággal próbálkozna.

Egwene vett egy mély lélegzetet, és a markolatért nyúlt. Gyenge remegés futott keresztül az izmain. Amint a keze arasznyira ért a késhez, hirtelen görcs rántotta össze az ujjait. Kiguvadt szemmel próbálta a kezét közelebb erőltetni a késhez. A görcs az egész karjára átterjedt, egészen a vállizmáig. Nyögve visszaroskadt az ágyra, és karját masszírozva arra próbált összpontosítani, hogy NEM érinti meg a kést. A fájdalom lassan enyhülni kezdett.

Min hitetlenkedve bámult rá.

– Mi a...? Semmit sem értek ebből az egészből.

– A damaneknak tilos bármiféle fegyvert érinteniük – megmozgatta a karját, és érezte, ahogy a feszülő érzés lassan alábbhagy. – Még a vacsoránkat is felszeletelik helyettünk. Nem akarok ártani magamnak, de még ha akarnám, se tehetném. Egyetlen damanet sem hagynak magára olyan helyen, ahol magasról leugorhatna, vagy folyóba vethetné magát. Amint látod, az ablakokat is beszögelték.

– Tulajdonképpen jobb is. Úgy értem... Ööö, nem tudom, hogy értem... Ha beleugorhatnál a folyóba, meg is szökhetnél.

Egwene tompa hangon folytatta, mintha meg sem hallotta volna, amit a barátnője mondott.

– Ezek itt kiképeznek engem, Min. A sul'damok és az a'dam lassan beidomítanak. Meg sem bírok érinteni semmit, amiről akár csak úgy gondolom, fegyverként használhatom. Néhány hete fontolóra vettem, hogy fejbe vágom Rennát a kancsóval. Utána három napig nem tudtam vizet önteni belőle. Attól kezdve, nem volt elég csupán nem gondolnom rá, hogy fejbe vágom vele, hanem meg kell magamat győznöm, hogy soha semmilyen körülmények között sem ütném meg. Addig ugyanis meg sem bírtam érinteni. Renna tudta, mi történhetett, elmondta nekem, mit kell tennem, és arra kötelezett, hogy csakis azzal a kancsóval és lavórral mosakodhatok. Örülhetsz, hogy a heti látogatásaid között történt az eset. Renna gondoskodott róla, hogy az elkövetkező napokat végigizzadjam, ébredéstől lefekvésig. Minden nap holtfáradtan dőltem az ágyba. Próbálok küzdeni ellenük, de lassan épp oly bizonyosan be fognak idomítani, mint ahogy Purát is – a szájához kapta a kezét, összeszorított fogakkal nyöszörgött. – A neve Ryma. Emlékeznem kell a nevére. A sajátjára, az igazira. A neve Ryma, a Sárga ajahból. Ő is harcolt ellenük, amilyen keményen, és ameddig csak bírt. Nem az ő hibája, hogy nem maradt elég ereje tovább küzdeni. Bárcsak tudnám, ki lehet az a másik nővér, akit említett. Bárcsak tudnám a nevét. Így emlékezz mindkettőnkre: Ryma, a Sárga ajahból, és Egwene al'Vere. Nem Egwene, a damane. Egwene al'Vere Emondmezőről. Megteszed ezt nekünk?

– Hagyd abba! – csattant fel Min. – Azonnal hagyd abba! Ha áthajóznak téged Seanchanba, én is veled megyek. De nem hiszem, hogy erre sor kerülne. Tudod, hogy olvastam az aurádból. Nagy részét nem értettem, szinte sohasem szoktam, de biztos vagyok benne, hogy láttam dolgokat, melyek összekötnek téged Randdel, Perrinnel és Mattel, és igen, még Galaddal is. A Fény segítsen rajtad, hogy te mekkora bolond vagy! Hogyan történhetne meg mindaz, amit láttam, ha a seanchanok áthajóznak veled az óceánon?

– Talán meg akarják hódítani az egész világot, Min. Ha meghódítják a világot, semmi sem állhat annak útjába, hogy Rand, Galad és a többiek ne Seanchanban végezzék.

– Te gyáva liba!

– Csak gyakorlatias próbálok lenni – mondta Egwene élesen. – Nem szándékozom feladni a harcot, amíg csak lélegezni tudok, de semmi reményt nem látok, hogy az a'dam valaha is lekerüljön a nyakamról. Mint ahogy arra sem látok esélyt, hogy bárki is megállíthatná a seanchanokat. Min, ha az a kapitány magával visz, menj el vele! Így legalább az egyikünk szabad lehet.

Az ajtó felcsapódott. Renna lépett be.

Egwene talpra ugrott, és sebtében meghajolt, akárcsak Min. A csöppnyi szoba túl zsúfolt volt a hajlongáshoz, de a seanchanok előbbre valónak tartották az etikettet a kényelemnél.

– A látogatási napod, nemde? – kérdezte Renna. – El is felejtettem. Nos, a kiképzés a láthatási napokon sem maradhat abba.

Egwene merően figyelt, amikor a sul'dam leakasztotta a karperecet, kinyitotta, és csuklójára erősítette. De nem tudta követni, hogyan csinálta. Ha az Egyetlen Hatalommal figyelhette volna, akkor nem okozott volna nehézséget a dolog, de azt Renna azonnal észre vette volna. Amint a karperec a csuklójára kattant, a sul'dam arcára olyan kifejezés ült ki, amitől Egwene-nek megdermedt a szíve.

– Te fókuszáltál – Renna hangja megtévesztően nyájas volt. Szemében viszont harag szikrája gyúlt. – Tudod, hogy ez tilos, kivéve, amikor kiteljesedtünk. – Egwene megnyalta a szája szélét. – Talán túlságosan is engedékeny voltam veled. Még a végén azt hiszed, hogy mivel most már értékessé váltál, többet engedhetsz meg magadnak. Úgy látszik, hiba volt engednem, hogy megtartsd a régi neved. Gyermekkoromban volt egy cicám, akit Tulinak neveztem. Mostantól ez lesz a te neved is. Most elmehetsz, Min. A látogatásod Tulinál ezennel véget ért.

Min tétovázott egy pillanatig. Gyötrődő pillantást vetett Egwene-re, mielőtt távozott volna. Tudta, bármit tesz vagy mond, csak rontana a helyzeten. Ezzel Egwene is tisztában volt, mégsem állta meg, hogy ne bámuljon vágyakozva az ajtóra, amint az bezárult barátnője mögött.

Renna helyet foglalt a széken, és lesújtóan nézett Egwene-re.

– Ezért keservesen meg kell, hogy büntesselek. Mindkettőnket a Kilenc Hold Udvarába fognak szólítani, téged a képességeid miatt, engem, mert a sul'damod és kiképződ vagyok. És nem engedhetem, hogy a császárnő szeme láttára megszégyeníts. Csak akkor hagyom abba, ha bizonygatni kezded, mennyire szeretsz damane lenni, és mennyire engedelmes leszel ezután. És még valami, Tuli: tegyél róla, hogy minden szót elhiggyek.

Negyvenharmadik fejezet

A terv

Kint, az alacsony mennyezetű folyosón Min a szobából kihallatszó első fülrepesztő sikoly hallatán a tenyerébe vájta a körmét. Önkéntelenül is az ajtó felé indult, alig tudta visszafogni magát. És amikor végre sikerült megállnia, könnybe borult a szeme. Ó, Fény, bármit teszek, csak ártok neki. Ó, Egwene, úgy sajnálom. Úgy sajnálom.

Tehetetlen, kétségbeesett dühében megemelte a szoknyáját és elszaladt. Egwene sikolyai sokáig üldözték. Képtelen volt tovább ott maradni, ettől viszont gyávának érezte magát. A sírástól félvakon azt sem tudta, hol van, merre megy. Egyszer csak az utcán találta magát. Eredetileg vissza akart menni a szobájába, de most képtelen lett volna rá. Nem tudta volna elviselni a gondolatot, hogy Egwene-t kínozzák, míg ő kényelmesen, biztonságban üldögél a szomszéd épületben. Kidörgölte a szeméből a könnyeket, a válla köré kanyarította a köpenyét, és elindult az utcán. Ahányszor megtörölte a szemét, annyiszor csordultak ki újra a könnyei. Soha nem szokott ilyen nyíltan sírni, igaz, soha nem is érezte még ilyen tehetetlennek, haszontalannak magát. Azt sem tudta, merre megy, csak az volt a lényeg, hogy minél messzebb legyen Egwene sikolyaitól.

– Min!

A fojtott kiáltás hallatán megtorpant. Először nem tudta hová tenni a hangot. Aránylag kevesen járkáltak erre az utcán, ilyen közel a damanek szálláshelyéhez. Egy magányos férfitől eltekintve, aki két seanchan katonát próbált rábeszélni, hogy vegyenek tőle egy képet, amit színes krétáival rajzolna róluk, minden más helybéli szaporán szedte a lábát, épp csak nem futott, hogy minél hamarabb eltűnjön erről a környékről. Két sul'dam sétált el mellette, mögöttük a damanejaik lépkedtek lesütött szemmel. Arról beszélgettek, hány marath'damane begyűjtésére számítanak még, mielőtt hajóra szállnak. A két hosszú gyapjúkabátos nőn először átsiklott a szeme, majd, amikor meglátta, hogy éppen felé tartanak, döbbenten kapta vissza rájuk a fejét.

– Nynaeve? Elayne?

– Személyesen. – Nynaeve mosolya meglehetősen kényszeredettre sikeredett. Mind neki, mind Elayne-nek feszült volt az arca, mintha nehezükre esne megállni, hogy ki ne üljön a vonásaikra az aggodalom. Min ennek ellenére úgy érezte, sosem látott még csodálatosabbat. Két barátnője látványa végtelen megkönnyebbüléssel töltötte el. – Jól áll neked ez a szín – folytatta Nynaeve. – Eddig is jobban tetted volna, ha női ruhát hordasz. Bár igaz, magam is elgondolkoztam, hogy kipróbálom a nadrágot, amióta láttam, milyen kényelmesen elvagy benne. – Közelebb érve jobban is megnézte Min arcát. Élesebb hangon folytatta. – Mi a baj?

– Te sírtál – mondta Elayne. – Történt valami Egwene-nel?

Min összerezzent, hátranézett. Egy sul'dam és egy damane jött le éppen a lépcsőn, amin ő is elhagyta az épületet. Az utcára érve azonban az ellenkező irányba fordultak, az istállók és karámok felé. Egy másik, villámdíszítésű ruhát viselő nő állt a lépcső tetején, beszélgetett valakivel, aki még nem lépett ki a kapun. Min megragadta barátnői karját, sietősen a kikötő irányába indult velük.

– Itt veszélyben vagytok. Fény, nem is csak itt, igazából egész Falméban. Mindenfelé damanek mászkálnak, és ha megtalálnak benneteket... Ugye tudjátok, kik azok a damanek? Ó, el sem hinnétek, mennyire örülök, hogy látlak titeket.

– Szerintem olyan feleannyira, mint mi téged – mondta Nynaeve.

– Tudod, hol van Egwene? Ott, valamelyik épületben? Jól van?

Min pillanatnyi habozás után így felelt:

– Amennyire lehet, jól.

Tisztában volt vele, mi történne, ha ott helyben megmondja, mi történik éppen Egwene-nel. Nynaeve valószínűleg rögtön rohanna megmenteni. Fény, add, hogy már vége legyen. Fény, csak most az egyszer hagyja abba a nyakaskodást, mielőtt egészen a porba tiporják. – Viszont nem tudom, hogy szabadíthatnánk ki. De találtam egy hajóskapitányt, aki szerintem felvesz minket, ha el tudjuk odáig juttatni valahogy. De amíg mind a fedélzeten nem vagyunk, nem segít. Igazából nem is tudom hibáztatni érte. Viszont sajnos fogalmam sincs, hogyan oldhatnánk meg a dolgot. Már odáig jutni sem lesz könnyű.

– Hajó – tűnődött hangosan Nynaeve. – Én egyszerűen csak keletre akartam lovagolni. Igaz, meglehetősen aggasztott a dolog. Amennyire én látom, egész Tomafőt el kell hagynunk, mire biztonságban leszünk a seanchan járőröktől, és akkor még az Almoth-alföldön is át kell kelni, ott meg állítólag valamilyen harcok folynak. A tengeri út eszembe sem jutott. Hiszen lovaink is vannak, a jegyre meg nincs pénzünk. Mennyit akar ez az ember?

Min megvonta a vállát.

– Odáig el sem jutott még a dolog. Különben meg nekünk sincs pénzünk. Úgy gondoltam, talán elhúzhatjuk a fizetést, amíg ki nem hajóztunk. Azután meg, hát, szerintem nem rakna ki minket olyan kikötőbe, ahol seanchanok vannak. És akárhol tesz is partra, jobban járunk, mintha itt maradnánk. A kérdés az, sikerül-e egyáltalán meggyőznünk, hogy kihajózzon velünk. Szívesen megtenné, csakhogy a kikötőn kívül is cirkálnak járőrhajók, és sosem lehet tudni, nincs-e damane valamelyiken. Mire kiderül, túl késő. Azt mondta, lenne csak neki is egy damaneja, rögtön elindulna. Ilyenkor mindig áramlatokról, homokpadokról meg szélárnyékokról kezd beszélni, amiből egy szót sem értek, de amíg mosolygok és néha bólogatok, addig nem áll be a szája. Azt hiszem, ha elég sokáig beszéltetem, talán rábeszéli magát, hogy kihajózzon. – Nagy levegőt vett, megremegett. Megint csípni kezdett a szeme.

– Csak hát attól tartok, erre már nem lesz időm. Egwene-t Seanchanba akarják küldeni, mégpedig hamarosan.

Elayne felnyögött.

– De miért?

– Mert megtalálja az érceket. Azt mondja, néhány napon belül, és szerintem néhány nap alatt ez a fickó nem veszi rá magát, hogy elinduljon. Különben is, hogy vesszük le róla azt az árnyékfattya nyakörvet? Hogy juttatjuk ki a házból?

– Bárcsak itt lenne Rand – sóhajtotta Elayne. Erre mindketten ránéztek, mire elpirult, és gyorsan hozzátette: – Hát, végül is neki van kardja. Bárcsak lenne velünk valaki, akinek van kardja. Vagy inkább tíz valaki. Száz.

– Itt nem kardra vagy erőre van szükség – mondta Nynaeve. – Hanem észre. A férfiak meg általában a mellkasukon lévő szőrrel gondolkoznak. – Szórakozottan megérintette a ruhája elejét, mintha valami alatta rejtőző tárgyat tapintana meg. – Legalábbis a többségük.

– Egy hadseregre lenne szükségünk – így Min. – Jó nagy hadseregre. A seanchanok mindig sokkal kevesebben voltak, mint a taraboniak vagy a domaniak, és mégis minden csatát könnyedén megnyertek, úgy hallom. – Gyorsan az utca szélére vonta két barátnőjét, ugyanis a másik oldalon egy damane és egy sul'dam kaptatott fölfelé. Megkönnyebbülten nyugtázta, hogy nem kell nógatnia őket. Nynaeve és Egwene pont olyan aggodalmasan figyelték a két összekötött nőt, mint ő. – Minthogy hadseregünk nincsen, csak magunkra számíthatunk. Remélem, valamelyikőtök kitalál valamit, mert nekem semmi nem jut eszembe. Annyit töprengtem már rajta, hogy belefájdult a fejem, de amikor az a'damhez, a nyakörvhöz és a pórázhoz érek, mindig elakadok. A sul'damok nem szeretik, ha bárki is nagyon figyeli őket, amikor kinyitnak egyet. Viszont szerintem be tudlak juttatni benneteket, már ha ez segít valamit. Legalábbis valamelyikőtöket. Engem szolgának tartanak csak, de még a szolgáknak is lehetnek látogatói, ameddig a szolgaszálláson maradnak.

Nynaeve elgondolkozva ráncolta a homlokát. De szinte rögtön kisimult az arca, és elszánt kifejezés jelent meg rajta.

– Ne aggódj, van egy pár ötletem. Nem csak vesztegettem ám az időmet, mióta itt vagyunk. Most vigyél ehhez a hajóshoz. Ha nehezebb ráncba szedni, mint a falutanács tagjait, amikor megmakacsolják magukat, megeszem a kabátom.

Elayne vigyorogva bólintott. Min most először látott egy kis reménysugarat, mióta Falméba érkezett. Hirtelen azon kapta magát, hogy barátnői auráját nézi. Veszélyt látott, de hát ez várható. És a korábbiak mellett új képeket is, amiket azelőtt nem. Előfordult néha az ilyesmi. Nynaeve feje fölött vastag férfi gyűrű lebegett, Elayne-é fölött pedig vörösen izzó vasdarab és egy fejsze. Biztos volt benne, hogy mindegyik bajt jelent, de távolinak tűntek, mintha a messzi jövőre vonatkoznának. Az egész csak egy pillanatig tartott. Utána újra csak Nynaeve-ot és Egwene-t látta maga előtt, amint várakozásteljesen néznek rá.

– Lent van, a kikötő közelében – mondta.

Minél lejjebb értek, a lejtős utca annál forgalmasabb lett. Nyüzsögtek a házalók, a szárazföld felől érkezett kereskedők, akik itt szándékozták kivárni a tavaszt, utcai árusok kiáltoztak a mellettük elhaladóknak; nyakukban tálcán a portékájuk. Hímzett ruhájú falmeiak furakodtak el vastag gyapjúkabátos falusi családok mellett. A part menti településekről sokan menekültek a városba. Min ennek nem sok értelmét látta, hiszen a lakóhelyükön csak néha fordultak elő seanchanok, itt meg állandóan a közelükben voltak. Igaz, hallotta, mit tettek a seanchanok, mikor először érkeztek egy faluba. Nem hibáztatta a vidéki gazdákat, hogy rettegtek egy következő látogatástól.

Ha seanchan haladt el a közelben, vagy elfüggönyzött gyaloghintót cipeltek felfelé a meredek utcán, mindenki meghajolt. Min örömmel látta, hogy Nynaeve és Elayne is követi a többiek példáját. Sem a hintókat cipelő félmeztelen szolgák, sem az öntelt, páncélos katonák nem törődtek a körülöttük hajlongó sokasággal, de ha valaki állva marad, az már biztos felkeltette volna a figyelmüket.

Beszélgetni kezdtek. Meglepetésére Min megtudta, hogy Nynaeve és Elayne épp csak néhány nappal töltöttek kevesebb időt a városban, mint ő és Egwene. De jobban belegondolva már nem csodálkozott annyira, hogy nem találkoztak előbb, ekkora tömegben, ami az utcákon nyüzsgött. Nem szívesen töltött hosszabb időt Egwene-től távol, amennyire csak lehetett, próbált mindig a közelében maradni. Szigorúan meghatározták, mikor látogathatja meg, és attól félt, az egyik ilyen látogatáskor egyszerűen már nem lesz ott. És most hamarosan tényleg elviszik. Hacsak Nynaeve ki nem talál valamit.

Egyre erősebb lett a só- és szurokszag a levegőben. Sirályok kiáltását sodorta feléjük a szél; már látták is azokat a víz fölött körözni. Egyre több tengerész akadt a tömegben. Többségük, a hideg ellenére, még mindig mezítláb mászkált.

A fogadót nemrég, sietősen nevezték át „A három szilvavirág”-ra, de a sietősen a cégérre mázolt felirat alatt még részben ki lehetett venni, hogy „figyelő”. A kinti tömeg ellenére a nagyterem csak félig telt meg. Az árak úgy felmentek, hogy újabban kevesen engedhették meg maguknak, hogy elüldögélhessenek egy sör mellett. A helyiség két végén álló kandallókban vígan pattogó tűznek köszönhetően kellemes meleg volt. Olyannyira, hogy a kövér fogadós ingujjra vetkőzött. Összevont szemöldökkel nézett a három nőre, és Min szerint csak az ő seanchan ruhája miatt nem küldte el őket. Nynaeve és Elayne, parasztasszonyos öltözékükben tényleg nem úgy néztek ki, mint akik megengedhetnék maguknak, hogy betérjenek ide.

A férfi, akit keresett, az egyik sarokasztalnál ült, a törzshelyén, mégpedig egyedül. Dünnyögve bámult a borába.

– Van egy kis ideje beszélgetni, Domon kapitány? – kérdezte ő.

A tengerész felnézett. Amikor látta, hogy nem egyedül jött, idegesen végigsimította a szakállát. Min még mindig nem tudott napirendre térni fölötte, hogy a bajuszát leborotválja, és közben ekkora szakálla van. Olyan furcsán nézett ki.

– No lám, már a barátnőidet is magaddal hoztad. Ki akarnátok tán inni a vagyonomból? Egye kutya, az a seanchan úr úgyis megvette az egész rakományom, így aztán pénzem az most akadna. Üljetek le.

Így is tettek, de Elayne rémülten pattant fel, amikor a férfi elordította magát:

– Fogadós! Forralt bort ide!

– Semmi baj – nyugtatgatta Min, majd maga is helyet foglalt az asztalnál álló egyik padon. – Csak a hangja olyan, mint egy medvéé. Meg úgy is néz ki. – Elayne visszaült, de látszott rajta, hogy ő azért nem bízik a férfiban olyan nagyon.

– Szóval medve lennék? – nevetett Domon. – Hát, meglehet. Na és te, leány? Meggondoltad volna tán magad? Most már mégsem akarnál elmenni? Ez a ruha igencsak seanchan módinak tűnik énnekem.

– Soha! – mondta indulatosan Min, de gyorsan elhallgatott, ugyanis megjelent egy szolgálólány, hozta a forralt bort.

Domon sem volt kevésbé óvatos. Fizetett, megvárta, amíg elmegy a lány, és csak azután szólalt meg:

– A Szerencse csípjen meg, nem sértésnek szántam. A legtöbb ember úgy van ezzel, hogy élni akarja az életét tovább, akár seanchanok az urai, akár mások.

Nynaeve az asztalra könyökölt.

– Mi is élni szeretnénk az életünket, kapitány, de seanchanok nélkül. Úgy hallom, hamarosan ki szándékozik hajózni.

– Már ma tengerre szállnék, ha tudnék – felelte letörten Domon. – Csak hát az a Turak minden második-harmadik nap értem küldet, mesélnék neki a régiségekről, amiket utazásaim során láttam. Úgy nézek én ki talán, mint egy mutatványos? Én meg még azt hittem, majd kitalálok egy-két színes mesét, aztán mehetek utamra. De most már attól félek, ha tényleg nem tudnám már tovább szórakoztatni, ugyanannyi az esélye, hogy végre elengedne, mint hogy levágná a fejem. Nem néz ki kemény fickónak, de igazából olyan, mint az acél, a szíve, meg mint a kő.

– El tud a hajója menekülni a seanchanokéi elől? – kérdezte Nynaeve.

– A Szerencse csípjen meg, ha ki tudnék jutni valahogy a kikötőből anélkül, hogy egy damane gyújtóst csinálna a Permetből, nem lenne gond. Csak arra kellene vigyáznom, ne engedjek damanes hajót a közelembe. Szerencsére errefelé végig van a part mentén sekély, homokpados víz, és a Permetnek kicsi a merülése, lapos a feneke. Olyan vizekre is behajózhatok vele, aminek ezek a toronymagas seanchan hajók a közelébe sem mehetnek. Különben is, így ősszel vigyázniuk kell a part menti szelekkel is, és amit a Permet...

Nynaeve félbeszakította.

– Akkor magával utazunk, kapitány. Négyen leszünk. Elvárom, hogy készen álljon kifutni, amint a fedélzetre érünk.

Domon a felső ajkát dörzsölgette a mutatóujjával, és a borába meredt.

– Hát, ami azt illeti, akkor még mindig ott a kérdés, hogy hogyan jutunk ki a kikötőből, ugye megérti. Ezek a damanek...

– És mi lenne, ha azt mondanám, hogy a maga hajójának még damanenál is jobbja lesz? – halkította le a hangját Nynaeve.

Minnek elkerekedtek a szemei, mikor rájött, mire készül.

– És még nekem mondja, hogy legyek óvatosabb – dünnyögte alig hallhatóan Elayne.

Domon azonban ezek után le nem vette a szemét Nynaeve-ról, és láthatóan igencsak ideges lett.

– Hogy érti ezt? – suttogta.

Nynaeve kigombolta a kabátját, majd a nyaka mögé nyúlt, és némi ügyetlenkedés után sikerült előhúznia egy bőr nyakláncot, amit a ruhája alá rejtett. A zsinóron két gyűrű lógott. Min az egyik láttán levegőért kapkodott. Ott volt előtte a vastag, férfi ujjára való gyűrű, amit Nynaeve aurájában látott. De tudta, Domon kapitány szemei a másik, vékonyabb, női gyűrű látványától dülledtek ki. A saját farkába harapó kígyó látványától.

– Tudja, mit jelent ez – mondta Nynaeve, azzal nekiállt lehúzni a gyűrűt a zsinórról, de Domon gyorsan rátette a kezét, eltakarta.

– Tegye el! – Aggodalmasan cikázott a szeme. Szerencsére Min senkit nem látott, aki őket figyelte volna. A férfi azonban úgy nézett ki, mint aki meg van győződve, mindenki őket vizslatja. – Az a gyűrű veszélyes. Ha valaki meglátja...

– Látom, tudja, mit jelent. Ez a lényeg – mondta Nynaeve, olyan hűvös nyugalommal, amit Min csak irigyelni tudott. Kihúzta a zsinórt Domon keze alól, majd újra a nyakába kötötte.

– Tudom – felelte rekedten a férfi. – Tudom, mit jelent. Talán még esély is lenne, ha maga... Azt mondja, négyen? Ez a lány, aki úgy szereti hallgatni, ahogy a számat jártatom, gondolom ő is benne van a négyben? Aztán maga, és... – homlokráncolva Elayne-re nézett. – Ez a gyermek csak nem... nem olyan, mint maga?

Elayne dühösen húzta ki magát, de Nynaeve a karjára tette a kezét, majd megnyugtató mosolyt küldött Domon felé.

– Ő is velem utazik, kapitány. Meg fog lepődni, mi mindenre vagyunk mi képesek már akkor is, amikor még ki sem érdemeltük a gyűrűt. Amikor kihajózunk, hárman is lesznek a fedélzeten, akik harcolni tudnak a damanek ellen, ha úgy hozza a szükség.

– Hárman is... – suttogta Domon. – Hát mégis lenne esély. Talán... – Egy pillanatra felragyogott az arca, de mire felnézett, újra elkomolyodott. – Legjobb lenne, ha most rögtön a Permetre vinném magukat, és már indulnék is, de a Szerencse csípjen meg, ha nem figyelmeztetem magukat, mire számíthatnak, ha túl sokáig késlekednek, de még talán akkor is, ha velem jönnek. Figyeljenek hát, és jól gondolják át, amit hallanak. – Megint óvatosan körülnézett, és, bár senki sem törődött velük, azért még halkabbra fogta a hangját, és jól megválogatta a szavait.

– Láttam egy... egy nőt, aki olyan gyűrűt viselt, mint maga, amikor elfogták a seanchanok. Csinos, karcsú nő lett volna az illető, és egy nagydarab őr... egy nagydarab fickó is lett volna vele, akin látszott, hogy használni is tudná a kardját. Valamelyikük óvatlan lehetett, mert a seanchanok csapdába csalták őket. A nagy fickó hat vagy hét katonát is földre küldött, mielőtt maga is meghalt volna. Ami a... nőt illeti... hat damane vette körül, mind hirtelen léptek elő a sikátorok közül. Azt hittem majd... tenni fog valamit, ugye értik, mire gondolnék, de... Nem értek én az ilyesmihez. Mindenesetre az egyik pillanatban még úgy nézett ki, mindjárt elpusztítja az összeset, a következőben meg hirtelen rémült lett az arca, és felsikoltott.

– Elvágták az Igazi Forrástól – nyögte ki sápadtan Elayne.

– Ne aggódjon – mondta nyugodtan Nynaeve. – Mi vigyázni fogunk, hogy ez velünk ne történhessen meg.

– Úgy a, meglehet, úgy lesz, ahogy mondja. De azt a sikolyt soha nem fogom elfelejteni. Ryma, segíts. Ezt üvöltötte, kétségbeesetten. És akkor az egyik damane zokogva esett térdre, azután az egyik olyan nyakörvet a... nő nyakára tették, én meg... elszaladtam. – Megvonta a vállát, megdörzsölte az orra hegyét, majd a borába meredt. – Belegondolni is rossz, hogy még három ilyen nőt elfogjanak. Nem bírná a gyomrom. Ha most rögtön kifuthatnék, az öreganyám kedvéért sem maradnék egy perccel sem tovább, de ezt akkor is el kellett mondanom.

– Egwene azt mondta, két foglyot gyűjtöttek be – jegyezte meg elgondolkozva Min. – Rymát, egy Sárgát, és egy másikat, de azt nem tudom, hogy hívják.

Nynaeve szúrósan nézett rá, mire gyorsan elhallgatott, de még el is vörösödött. Domon arckifejezéséből ítélve, a kapitányt cseppet sem nyugtatta meg, hogy megtudhatta, a seanchanok nem is egy, de két aes sedai-t is elfogtak már.

Ekkor azonban a férfi hirtelen Nynaeve-re nézett, majd hosszan a borába kortyolt.

– Ezért lennének hát itt? Hogy kiszabadítsák... azt a kettőt? Azt mondta, hárman lesznek.

– Amit tudnia kell, már elmondtuk – torkolta le Nynaeve. – Készen kell állnia, hogy a következő két-három nap bármelyik pillanatában ki tudjon futni. Vállalja? Vagy inkább itt marad, kipróbálja, lefejezik-e végül, vagy sem? Vannak más hajók is, kapitány, és én még ma gondoskodni akarok róla, hogy valamelyik a rendelkezésünkre álljon, ha eljön az ideje.

Min még a lélegzetét is visszatartotta. A kezét az asztal alá rejtette; teljes erőből a tenyerébe vájta a körmeit.

Domon hosszas gondolkodás után végül bólintott.

– Várni fogom magukat.

Az utcára lépve Min döbbenten látta, hogy amint becsukódik mögöttük az ajtó, Nynaeve a házfalnak dől.

– Beteg vagy? – kérdezte aggodalmasan.

Nynaeve nagy levegőt vett, majd kihúzta magát, és megigazgatta a ruháját.

– Vannak, akikkel csak biztosra mehet az ember – mondta. – Ha csak egy szikrányi bizonytalanságot is mutatsz előttük, félresöpörnek, az ujjuk köré csavarnak. Fény, úgy féltem, hogy nemet mond. Gyertek, sok mindent ki kell még tervelnünk. Van még egy-két apró probléma.

– Remélem, bírod a halat – jegyezte meg Elayne.

Egy-két apró probléma? – gondolta Min miközben két barátnője után indult. Nagyon remélte, hogy Nynaeve most nem csak tetteti a magabiztosságát.

Negyvennegyedik fejezet

Eljövend öt lovas

Perrin bizalmatlanul méregette a falusiakat. Idegesen rángatta rövid, hímzett elejű köpenyét, melyet számos, be sem foltozott lyuk csúfított el. De senkinek nem akadt meg rajta a szeme különös, szedett-vedett ruházata és a csípőjén lógó fejsze ellenére. Hurin köpenye alól kék csigavonalakkal díszített zeke látszott ki, Maten pedig buggyos nadrág volt, de olyan hosszú, hogy egészen felgyűrődött, amikor a csizmájába tűrte. De hát egyszerűen nem találtak jobban rájuk méretezett ruhákat az elhagyott faluban. Lehet, hogy hamarosan ez is elhagyatott lesz, tűnődött magában Perrin. A házak fele már most üres volt, és a földúton, a fogadóval szemben három ökrösszekér is állt előttük. Mindegyiket roskadásig rakták és vászonnal takarták le, amelyet kötelekkel rögzítettek. Mindhárom mellett egy-egy család ácsorgott.

Ahogy így elnézte őket, amint összebújva toporognak, vagy búcsúzkodnak az egyelőre még itt maradóktól, rájött, hogy nem azért nem figyelnek rájuk, mintha nem érdekelnék őket az újonnan érkezettek. Nem; kifejezetten kerülték a tekintetüket. Az utóbbi időben nyilván megtanulták, jobb, ha nem mutatnak érdeklődést az idegenek iránt, még akkor sem, ha azok nyilvánvalóan nem seanchanok. Manapság bárki veszélyes lehet itt Tomafőn. Más falvakban is ugyanezzel a tüntető közönnyel találták szembe magukat. Ezen a partszakaszon tíz-húsz mérföldes távolságon belül több nagyobb falu is volt, egytől egyig függetlenek. Legalábbis a seanchanok érkezéséig azok voltak.

– Én azt mondom, ideje menni a lovakért – jelentette ki Mat –, mielőtt úgy döntenek, hogy mégiscsak elkezdenek kérdezősködni Előbb-utóbb csak elkezdenek.

Hurin a falu füves főterét elcsúfító nagy, megfeketedett, kör alakú területre meredt. Láthatóan egy jó ideje ott lehetett már, mégsem próbálta eltüntetni senki.

– Hat vagy nyolc hónapja is meglehet már – dünnyögte –, és még mindig büdös. Az egész falutanács és minden családtagjuk. Hogy tehettek ilyet?

– Ki tudja, mit miért tesznek ezek? – morogta Mat. – A seanchanoknak úgy látszik, nem kell indok, hogy embert öljenek. Én legalábbis úgy vettem észre.

Perrin elfordította a fejét, gondosan nem nézett a megfeketedett részre.

– Hurin, biztos vagy benne? Mármint Fainnel kapcsolatban? Hurin? – Amióta a faluba értek, a szaglász folyton a foltot bámulta, beszélni is alig lehetett vele. Szinte semmi másra nem figyelt. – Hurin!

– Mi? Ja, Fain. Igen. – Hurin orrlyukai kitágultak. A szaglász elfintorodott. – Semmi kétség, bármilyen régi is a nyom. Egy Myrddraal ehhez képest rózsaillatú. Igen, áthaladt erre, az biztos, de azt hiszem, egyedül lehetett. Trallok mindenesetre biztos nem kísérte egy sem, és ha árnybarátok voltak is vele, akkor az utóbbi időben nem nagyon követtek el semmit.

A fogadó közelében valami történt, az emberek izgatottak lettek, kiabáltak és mutogattak. Nem hármójukra, hanem valami másra a falutól keletre, amit a hullámzó dombos talaj miatt ők nem láthattak.

– Nem mehetnénk a lovakhoz végre? – idegeskedett Mat. – Lehet, hogy a seanchanok azok.

Perrin bólintott. Futásnak eredtek, az elhagyatott házhoz szaladtak, ami mögé a lovaikat kötötték. Mat és Hurin eltűnt az épület mögött, Perrin viszont visszanézett a fogadó felé, és döbbenten torpant meg. A Fény Gyermekei lovagoltak be a faluba, hosszú sorokban.

A többiek után rohant.

– Fehérköpenyek!

Épp csak egy pillanatot vesztegettek azzal, hogy hitetlenkedve bámuljanak rá, utána rögtön nyeregbe is kászálódtak, amilyen gyorsan csak tudtak. Nyugat felé vágtattak, de gondosan vigyáztak, hogy mindig legyen néhány ház köztük és a falu főtere között. Rendszeresen hátranézegettek, nem üldözik-e őket. Ingtar figyelmeztette őket, hogy kerüljenek mindent, ami lelassíthatná őket, márpedig ha a fehérköpenyek kérdezősködni kezdenek, biztos nem szabadulnak meg tőlük egyhamar, még ha a válaszaik kielégítőnek is bizonyulnak. Perrin még két társánál is jobban figyelt. Neki külön jó oka volt, hogy ne akarjon találkozni a Fény Gyermekeivel. A fejsze a kezemben. Fény, mit meg nem adnék, ha meg nem történtté tehetném.

A falu hamarosan eltűnt a ritkás erdővel borított dombok mögött. Perrin kezdett reménykedni benne, hogy talán tényleg nem üldözi őket senki. Meghúzta a gyeplőt, és a többieknek is intett, hogy álljanak meg. Mikor mindhárman megálltak, hallgatózni kezdett, miközben két társa kérdőn nézett rá. Mostanában élesebb lett a füle, mint régen, de nem hallott patadobogást.

Kelletlenül bár, de kiterjesztette az elméjét, farkasokat keresett. Szinte azonnal talált is egy kis csapatot. Az egyik domb tetején heverészték át a napot, pont a fölött a falu fölött, amit épp most hagytak el. Néhány pillanatig olyan erős megdöbbenés járta át, hogy azt hitte, ő maga hökkent meg. Az itteni farkasok hallottak már ugyan híreszteléseket, de eddig nem hitték, hogy tényleg vannak olyan kétlábúak, akik beszélni tudnak a fajtájukkal. Izzadva szenvedte végig a bemutatkozás perceit – nem valami boldogan, de már magától is a Fiatal Bika képét küldte el, amikor a nevét kérdezték. Mellékelte a szagát is, ahogy a farkasok között szokás. A farkasok nagyon szertartásosak voltak az első találkozásokon. Végül sikerült eljuttatnia hozzájuk a kérdéseit is. Bár a falkát nemigen érdekelte a többi kétlábú, akik nem tudtak beszélni hozzájuk, végül azért lesompolyogtak körbenézni, az emberek eltompult érzékei által láthatatlanul.

Egy idő után érkezni kezdtek a képek, amiket a farkasok láttak. Fehér köpenyes lovasok terelték egy csoportba a falusiakat. Fel-alá lovagoltak a házak között, de egyikük sem hagyta el a települést. Főleg nem nyugat felé. A farkasok megnyugtatták, hogy nyugatra csak az ő, két másik kétlábú és három kemény lábú magas állat nyoma vezet.

Perrin hálásan szakította meg velük a kapcsolatot.

Mat és Hurin őt nézték.

– Nem követnek – mondta.

– Honnan vagy benne olyan biztos? – tört ki Mat.

– Az vagyok és kész! – csattan fel ő is, majd visszafogta magát, és nyugodtabban is megismételte: – Egyszerűen csak biztos vagyok benne.

Mat már nyitotta a száját, de visszacsukta. Végül így szólt:

– Hát, ha nem követnek, én azt mondom, menjünk vissza Ingtarhoz, és álljunk rá Fain nyomára. Ha továbbra is csak itt álldogálunk, sosem lesz meg a tőr.

– De ilyen közel a faluhoz nem állhatunk majd rá újra – mondta Hurin. – Kockázatos. Belefuthatunk a fehérköpenyekbe. Annak szerintem Ingtar úr nem örülne, sem Verin sedai.

Perrin bólintott.

– Mindenesetre néhány mérföldön át mindenképpen követjük. De tartsátok nyitva a szemeteket. Most már nem lehetünk messze Falmétól. Hiába ússzuk meg a fehérköpenyeket, ha egy seanchan járőr karjaiba lovagolunk.

Miután továbbindultak, nem tudta megállni, hogy el ne töprengjen, mit keresnek erre a fehérköpenyek.

Geofram Bornhald az utca vége felé nézett. Nyeregben ülve várta meg, amíg a légió szétoszlik a településen, majd körbezárja azt. Volt valami ismerős abban a széles vállú férfiban, aki épp az előbb tűnt el a szeme elől. Hát persze, a kölyök, aki azt állította, kovács. Mi is volt a neve?

Byar állt meg előtte, a szíve elé tett kézzel.

– A falu biztosítva, úrkapitányom.

A gyapjúbundás falusiak tömege idegesen kavargott. A fehérköpenyes katonák a fogadó elé terelték őket, a túlterhelt szekerek közelébe. Pityergő gyerekek bújtak az anyjuk szoknyájához. Senki sem viselkedett kihívóan. A felnőttek tekintete egytől egyig tompa, megtört. Beletörődve várták, mi lesz a sorsuk. Bornhald ennek csak örülni tudott. Nem igazán vágyott rá, hogy példát kelljen statuálnia ezeknek a szerencsétleneknek, és az időt sem szívesen vesztegette volna.

Leszállt, az egyik Gyermeknek dobta a lova kantárszárát.

– Gondoskodjon róla, hogy az embereink enni kapjanak, Byar. A foglyokat hajtsa a fogadóba. Vigyenek magukkal annyi vizet és élelmet, amennyit elbírnak, aztán zárják rájuk az ajtókat, és szögezzék is be. A zsalukat is. Hitesse el velük, hogy hátrahagyok néhány embert őrködni, igen?

Byar megint a szíve elé emelte a kezét, majd megpördítette a lovát, és parancsokat kezdett ordítozni. A katonák megint hajtani kezdték a tömeget, most a lapos tetejű fogadóba. Közben más Gyermekek a házakat kutatták át kalapácsok és szögek után. Ahogy a mellette elhaladók megtört arcát elnézte, Bornhald biztos volt benne, hogy legalább két-három napba is beletelik, mire összeszedik a bátorságukat, kitörnek a fogadóból, és rájönnek, hogy nincsenek is őrök. Ennél több időre nincs is szüksége, de nem kockáztathatta, hogy a seanchanok túl hamar értesüljenek a jelenlétéről.

Az emberei egy részét hátrahagyta, hogy az inkvizítorok azt higgyék, a légiója még mindig az Almoth-alföldön van szétszórva. Közel ezer Gyermekkel sikerült most már szinte egészen Tomafő csúcsáig vonulnia anélkül, hogy felhívta volna magára a figyelmet, legalábbis remélhetőleg. Három kisebb összecsapásuk volt már seanchan őrjáratokkal, de ezek nem tartottak sokáig. A seanchanoknak jó ideje csak megvert, megtört csürhével volt dolguk, elbízták magukat. A Fény Gyermekei végzetes meglepetéssel szolgáltak számukra. Ennek ellenére ügy küzdöttek, mint a Sötét Úr hordái, azt az összecsapást pedig sosem felejti el, amiben több mint ötven emberét vesztette el. Még mindig nem tudta volna megmondani, a két, nyilakkal teletűzdelt női test közül melyik volt az aes sedai-é.

– Byar! – kiáltotta, majd elvette a cserépkupát, amit az egyik embere nyújtott felé. Jéghideg víz volt benne. Belekortyolt.

Az ösztövér arcú tiszt a földre huppant a lováról.

– Igen, úrkapitányom?

– Mikor felveszem a harcot az ellenséggel – mondta ő elgondolkozva –, maga hátra marad. Távolról figyel, és hírt visz a fiamnak a történtekről.

– De úrkapitányom!

– Ez parancs, Byar Gyermek! – csattant fel. – Engedelmeskedik, igen?

Byar vigyázzba vágta magát.

– Ahogy parancsolja, úrkapitányom!

Bornhald töprengve méregette. Igen, teljesíteni fogja a parancsot, de azért jobb még egy okot adni neki rá. Pusztán az, hogy Dain megtudja, hogyan halt meg az apja, nem biztos, hogy elég lesz. Tulajdonképpen nagyon is sok mindent megtudott, amiről fontos lenne, ha Amadorban is sürgősen értesülnének. Azóta az összecsapás óta, az aes sedai-okkal – vajon csak az egyikük volt az? Vagy mindkettő? Harminc seanchan katona, kitűnő harcosok, és ez a két nő kétszer annyi emberembe került, mint ők; – azóta már nem is számított rá, hogy élve hagyhatná el Tomafőt. Ha a seanchanok nem gondoskodnak róla, hogy így legyen – és valószínűleg gondoskodni fognak –, könnyen lehet, hogy az inkvizítorok teszik meg helyettük.

– Miután megtalálta a fiamat – Eamon Valda úrkapitány mellett lesz, Tar Valon közelében –, és elmondta neki a híreket, Amadorba megy, és jelentést tesz a főúrkapitánynak. Csakis Pedron Niallnak, személyesen. Elmondja neki, amit a seanchanokról megtudtunk. Majd leírom. Gondoskodjon róla, hogy a főúrkapitány megértse, többé nem bízhatunk abban, hogy a Tar Valon-i boszorkányok megelégednek az események háttérből való befolyásolásával. Ha a seanchanok oldalán már nyíltan harcolnak, biztosan máshol is szembe fogjuk találni magunkat velük. – Habozott. Ez az utolsó volt a legfontosabb. Az Igazság Csarnokának meg kell tudnia, hogy sokat hangoztatott esküjük ellenére az aes sedai-ok már a csatákban is részt vesznek. Gondolni is rossz volt rá, hogy ezután olyan világban kell majd élniük, ahol a Hatalmat is bevetik a háborúkban. Nem is bánta olyan nagyon, hogy ő már nem sokat láthat belőle. De volt még egy üzenet, amit Amadorba akart juttatni.

– És, Byar... Mondja el Pedron Niallnak, mire használtak minket az inkvizítorok.

– Ahogy parancsolja, úrkapitányom – felelte Byar.

Bornhald azonban, az arckifejezése láttán, lemondóan sóhajtott. Szemmel láthatóan fel sem fogta, miről van szó. Nem gondolkozott a parancsokon, csak teljesítette azokat, mindegy, kitől kapta, az úrkapitánytól vagy az inkvizítoroktól.

– Majd azt is leírom, hogy levélben adhassa át Pedron Niallnak – mondta. Amúgy sem volt meggyőződve, hogy túl sok haszna lesz a dolognak.

Ekkor eszébe jutott valami. Tűnődve meredt a fogadóra. Az emberei épp nagy zajjal szögelték be az ajtókat és az ablaktáblákat.

– Perrin – dünnyögte. – Úgy hívták. Perrin, a Folyóközből.

– Az árnybarát, úrkapitányom?

– Lehetséges. – Maga sem volt benne egészen biztos, de egy olyan ember, akinek farkasok harcolnak az oldalán, bizonyára nem lehet más. És annyi biztos, hogy két Gyermeket is megölt. – Mikor belovagoltunk, mintha láttam volna, de nem emlékszem, hogy a foglyok között bárki is kovácsnak nézett volna ki.

– A kovácsuk egy hónapja elment. Néhányan még morogtak is, hogy már rég elmentek volna, mielőtt mi megérkeztünk, ha nem maguknak kellett volna megjavítaniuk a szekerek kerekeinek a vasalását. Gondolja, hogy Perrin volt az, úrkapitányom?

– Akárki volt is, most nincs itt, igaz? És értesítheti a seanchanokat.

– Egy árnybarát bizonyára azt tenné, úrkapitányom.

Bornhald lehajtotta a maradék vizet is, majd félredobta a kupát.

– Mégsem ehetnek a katonák. Nem engedhetem meg, hogy rajtam üssenek a seanchanok. Akár a folyóközi Perrin, akár más figyelmeztetheti őket. Készítse fel a légiót az indulásra, Byar Gyermek!

Magasan a fejük fölött hatalmas, szárnyas alak körözött. Senki nem vette észre.

A dombtetőt borító bozótos tisztásán felállított táborukban Rand formagyakorlatokat végzett a kardjával. Tulajdonképpen csak az időt múlatta. És ki akarta kapcsolni egy kicsit az agyát. Volt már bőven alkalma, hogy ő is elkísérje Hurint Fain nyomát keresni. Mindannyiuknak volt; váltották egymást. Egy két-három fős csapat könnyebben marad észrevétlen, mint ha mind vele mentek volna. Eddig semmit nem találtak. Most éppen Perrinre és Matre vártak, mikor térnek vissza a szaglásszal. Órákkal ezelőtt meg kellett volna jönniük.

Loial persze most is olvasott. Nem lehetett tudni, a könyvben talált valamit, amiatt rezegnek a fülei, vagy ő is a felderítőcsapat késésén aggódik. Uno és a többi shienari katona azonban láthatóan feszült volt. Szótlanul üldögéltek, a kardjukat olajozták, vagy a fák között őrködtek, mintha meg lennének győződve, hogy bármelyik pillanatban rájuk ronthatnak a seanchanok. Csak Verin tűnt nyugodtnak. Az aes sedai egy kidőlt fatörzsön üldögélt kis tábortüzük mellett. Magában motyogott, és a homokba rajzolgatott egy hosszú bottal. Időnként megrázta a fejét, az egészet eltörölte a lábával, és kezdte elölről. Minden ló felnyergelve, készen állt. A shienariak földbe szúrt kopjájukhoz kötötték ki a hátasukat.

– „A gém belegázol a rohamba” – mondta Ingtar. Egy fának vetett háttal ült. Fenőkövet húzogatott a kardja pengéjén, és Randet figyelte. – Azzal kár fárasztanod magad. Teljesen védtelenül hagy.

Rand egy pillanatig fél lábon, a sarkán egyensúlyozott, kardját két kézre fogva, hátralendítve tartotta a feje fölött. Majd kecsesen lábat váltott.

– Lan azt mondja, nagyon jól fejleszti az egyensúlyérzéket. – Nem volt könnyű megtartani az egyensúlyát. Az űrben gyakran úgy érezte, hogy egy görgő sziklán sem botlana el, de az űrt nem merte felvenni. Túlságosan is vágyott rá, ezért nem bízott magában.

– Amit túl sokat gyakorolsz, egyszer gondolkodás nélkül fel fogod használni. Ezzel a húzással el tudod kapni az ellenfeled, ha gyors vagy, de addigra ő is ledöf. Gyakorlatilag felkínálod magad neki. Nem hiszem, hogy megállnám, hogy ne szúrjak le valakit, aki ennyire megnyitja előttem a védelmét, még ha tudom is, hogy utána ő is lecsaphat rám, ha megteszem.

– Ez csak egyensúlygyakorlat, Ingtar. – Rand megingott, le kellett tennie a másik lábát is. A tokjába döfte a kardot, hangos csattanással tolta a helyére. Felkapta a szürke köpenyt, amivel a felderítőutakon szokta álcázni magát. Molyrágta volt, és az alján rongyos is, de vastag bundabélésének köszönhetően legalább jó meleg volt. És éppen felerősödött a nyugati, hideg szél. – Megjöhetnének már.

Mintha ez valamiféle jel lett volna, Uno szólt oda nekik, halkan, de izgatottan.

– Francos lovasok jönnek, uram. – Súrlódó hang hallatszott. Mindenki, aki nem tartotta már eddig is a kezében, előhúzta a kardját. Néhányan lóra kaptak, kirántották a kopjájukat a földből.

Aztán elült a feszültség, ugyanis Hurin bukkant fel. Ügetésben érkezett, nyomában két társával. Majd rögtön újra felcsapott az izgalom, amikor így szólt:

– Megtaláltuk a nyomot, Ingtar úr.

– Majdnem egészen Falméig követtük – mondta Mat, miközben leszállt a lováról. Sovány arca kipirult, amitől az egészség gúnyképének látszott. Ugyanis az arcbőre már szinte közvetlenül a koponyájára feszült. A shienariak izgatott viselkedése láttán köré gyűltek. – Egyedül volt, de máshová nem mehetett. Biztos nála van a tőr.

– És fehérköpenyeket is láttunk – mondta Perrin, miközben a földre huppant. – Több százat.

– Fehérköpenyeket? – tört ki Ingtar homlokráncolva. – Itt? Nos, ha nem bántanak, mi sem bántjuk őket. Ha lekötik a seanchanokat, az még talán segítségünkre is lehet a Kürt visszaszerzésében. – Verinre tévedt a pillantása. A nő még mindig a tábortűz mellett ült. – Felteszem, most mindjárt megjegyzi, hogy hallgatnom kellett volna magára, aes sedai. Tényleg Falméba ment.

– A Kerék sző, a Minta jő – felelte higgadtan Verin – Ami a ta'verenekkel történik, annak mindig jó oka van. Talán szükség volt erre a néhány nap veszteségre, hogy megfelelően alakuljon a Minta. A Mintában mindennek megvan a maga szigorúan meghatározott szerepe és helye, és ha megpróbáljuk megváltoztatni, különösen, ha egy ta'veren is érintett, a szövet úgy alakul át, hogy visszatereljen bennünket a Mintában meghatározott helyünkre. – Kényelmetlen, feszült csend borult a táborra. Ő azonban, úgy látszott, észre sem vette. Elgondolkozva rajzolgatott tovább a bottal. – Most viszont, azt hiszem, ideje terveket kovácsolnunk. A Minta végre Falméig vezetett minket. Valere Kürtje Falméban van.

Ingtar a tűz túloldalára guggolt.

– Ha valamit elég sokan mondanak, hajlamos vagyok elhinni, és a helybéliek mind azt állítják, a seanchanokat, úgy látszik, nem érdekli, ki érkezik Falméba, és ki megy el. Magammal viszem Hurint és még egy-két embert, és bemegyünk a városba. Amint kiderítjük, pontosan hová vitte Fain a Kürtöt... nos, akkor majd meglátjuk.

Verin a lábával eltörölte a kereket, amit a porba rajzolt. Két rövid vonalat húzott a helyére. Összeért a végük.

– Ingtar és Hurin. És Mat, minthogy ő megérzi a tőrt, ha elég közel kerül hozzá. Ugye, te is menni akarsz?

Mat kelletlenül, de bólintott. Láthatóan nagyon nem szívesen.

– Kénytelen vagyok, nem igaz? Meg kell találnom a tőrt.

Az aes sedai egy harmadik vonalat húzott az előző kettő mellé. A rajz most leginkább egy madár lábnyomára emlékeztetett. Verin oldalra fordított fejjel nézett Randre.

– Én is megyek – mondta ő. – Hiszen ezért vagyok itt. – Az aes sedai szemében különös fény jelent meg, cinkos csillogás. Ez zavarba hozta. – Csak hogy segítsek Matnek megtalálni a tőrt – fakadt ki dühösen –, és Ingtarnak a Kürtöt. – És Faint, tette hozzá magában. Faint is meg kell találnom. Remélem, még nem késő.

Verin még egy vonalat húzott, amitől a madárnyom hiányos csillaggá változott.

– És még ki? – tartotta készenlétben a botot.

– Én – mondta Perrin, és szinte ugyanabban a pillanatban Loial mély basszusa is rázendített:

– Azt hiszem, és is menni szeretnék.

Uno és a shienariak is jelentkeztek, egymás szavába vágva.

– Perrin szólalt meg először – szögezte le Verin, mintha ezzel el is lenne döntve a vita. Behúzta az ötödik vonalat is, majd bekarikázta a csillagot.

Rand hátán végigfutott a hideg. Az aes sedai egy ugyanilyen kereket törölt el az előbb.

– Eljövend öt lovas – mormolta a nő.

– Én is nagyon szeretném látni Falmét – mondta Loial. – Az Aryth-óceánt sem láttam még soha. Amellett én a ládát is elbírom, ha még benne van a Kürt.

– Jobb lenne, ha legalább még engem is magával vinne, uram – így Uno. – Rand úrnak és önnek jól fog jönni egy jó kardforgató, ha ezek a tetves seanchanok megpróbálnák megállítani önöket.

A többi katona is hasonló érveket hangoztatott.

– Ne butáskodjatok – csattant fel Verin. Szúrós tekintete mindannyiukat elcsendesítette. – Nem mehettek mindannyian. Bármennyire nem törődnek is ezek a seanchanok az idegenekkel, azért húsz katonát csak észrevesznek, márpedig rólatok még páncél nélkül is üvölt, hogy azok vagytok. Egy vagy két emberrel több meg amúgy sem lenne nagy segítség. Öt ember még feltűnés nélkül be tud jutni, és az a leghelyesebb, ha a három ta'verenünk is ebben az ötben van. Nem, Loial, neked is maradnod kell. Tomafőn nincsenek ogierek. Egyedül több feltűnést keltenél, mint mi mindannyian együtt.

– És magával mi lesz? – kérdezte Rand.

Verin megrázta a fejét.

– Megfeledkezel a damanekról – fintorodott el. – Én csak a fókuszáló képességemmel segíthetnék, márpedig ha a nyakatokra hozom őket, azzal csak ártok. Még ha akkor éppen egy sincs látótávolságon belül; ha egy nő fókuszál – vágy akár egy férfi, ha már itt tartunk –, azt messzebbről is megérezhetik, hacsak nem vagyok nagyon óvatos, és nem vigyázok, hogy a lehető legkevesebb Hatalmat használjam. Annyi Hatalom azonban nem sok mindenre elég. – Mindeközben feltűnően nem nézett Randre. Mat és Perrin hirtelen elmerülten a csizmájukat kezdték tanulmányozni.

– Még hogy férfi – horkant fel Ingtar. – Még csak az kéne. Minek vészmadárkodik, Verin Sedai? Van elég bajunk, már csak az hiányzik, hogy még fókuszáló férfiak miatt is aggódnunk kelljen. De tényleg jobb lenne, ha ön is ott lenne. Ha netán szükségünk lenne...

– Nem. Csak ti mentek. Öten. – Keresztülhúzta a lábát a kerékszerű rajzon, részben eltörölve azt. Egyenként végignézett rajtuk, összevont szemöldökkel, elmerülten méregette őket. – Eljövend öt lovas.

Egy pillanatig úgy tűnt, Ingtar megint vitatkozni kezd, de a nő elutasító tekintetét látva megvonta a vállát, és Hurinhoz fordult.

– Mennyi időbe telik, míg Falméba érünk?

A szaglász megvakarta a fejét.

– Ha most rögtön elindulnánk, és egész éjszaka lovagolnánk, holnap napkeltére ott lennénk.

– Akkor pontosan ezt fogjuk tenni. Egy percet sem várunk tovább. Nyergeljétek fel a lovaitokat. Uno, te mögöttünk vezeted a többieket, de maradj látótávolságon kívül, és vigyázz, nehogy valaki...

Rand a porba rajzolt kerékre meredt, miközben Ingtar tovább folytatta az eligazítást. Sérült, törött kerék lett belőle, csak négy küllője maradt. Ettől valamiért megborzongott. Észrevette, hogy Verin figyeli, sötét szemei kíváncsian csillogtak, mint egy madáréi. Nem volt könnyű elszakítania róla a tekintetét. Végül azonban felpattant, és nekiállt összeszedni a holmiját.

Már megint képzelődöm, mondta magában bosszúsan. Nem rángathat zsinóron, hisz ott sem lesz.

Negyvenötödik fejezet

Kardmester

A látóhatáron megjelent a kelő nap korongjának karmazsin pereme, és hosszú árnyékokat festett Falme macskaköves utcáira, a kikötő irányába. A tenger felől érkező fuvallat a szárazföld irányába döntötte meg a kéményekből felszálló füstoszlopokat. Egyelőre csak a korán kelők igyekeztek dolguk után. A reggeli hidegben lélegzetük fehér páragomolyokként hagyták el a szájukat. Ahhoz képest, amilyen tömeg napközben lesz, a város most szinte üresnek tűnt.

Nynaeve egy vaskereskedő boltja előtt ült egy felállított hordón, és a hóna alá dugva melengette a kezét. A bolt még nem nyitott ki. Nynaeve a hadseregét mustrálta. Min az út túloldalán ült egy ajtó előtti lépcsőn. Seanchan köpenyébe burkolódzott, és egy fonnyadt körtét evett. Elayne, gyapjúkabátjában, a közelében nyíló sikátor sarkán kuporgott. Min mellett jókora zsák hevert szépen összehajtogatva. Ezt a kikötőből lopták. Ez az én hadseregem, gondolta zordan Nynaeve. De hát ez van, másra nem számíthatunk.

Egy sul'damot és egy damanet pillantott meg. Felfelé haladtak az úton. A karkötőt egy szőke hajú nő viselte, a nyakörvet egy barna. Mindketten álmosan ásítgattak. A közelükben elhaladó néhány falmei elfordította a fejét; és széles ívben elkerülte őket. Amilyen messze csak ellátott a kikötő irányába, nem akadt másik seanchan. Nem fordult meg, hogy a másik irányba nézzen. Ehelyett nagyot nyújtózkodott, és a vállát masszírozta, mintha csak meg akarná kissé tornáztatni elgémberedett tagjait. Majd újra ugyanazt a testhelyzetet vette fel, mint az előbb.

Min félredobta félig elfogyasztott körtéjét. Unottan végignézett az utcán, majd visszadőlt az ajtófélfának. Arrafelé is tiszta volt a levegő, különben a térdére támaszkodott volna. Min azonban ehelyett idegesen dörzsölgetni kezdte a kezét. Elayne is idegesen hintázott a sarkán. Ha lebukunk miattuk, mindkettőt fejbe kólintom – gondolta Nynaeve. Persze nagyon is jól tudta, hogy ha elkapják őket, a seanchanok döntik majd el, mi történjen velük. Azzal is tisztában volt, hogy fogalma sincs, működhet-e egyáltalán, amit kitervelt. Nagyon könnyen előfordulhat, hogy éppenséggel az ő hibájából kerülnek seanchan kézre. Még egyszer megígérte magának, hogy ha bármi rosszul alakulna, valahogy magára vonja a figyelmet, hogy Min és Elayne el tudjon menekülni. A lelkükre kötötte, fussanak, ha baj van, és elhitette velük, hogy ő is futni fog. De hogy azután mit tegyen... fogalma sem volt. De egy biztos: nem hagyom, hogy élve fogjanak el. Fény, könyörgöm, csak azt ne.

A sul'dam és a damane egyre közeledett, míg végül hármuk közé értek. Tucatnyi falmei kerülte ki őket nagy ívben.

Nynaeve összegyűjtötte minden dühét. Pórázosok és Pórázfogók. Egwene nyakára tették a mocskos nyakörvüket, és az övére meg Elayne-ére is rátennék, ha tudnák. Korábban rávette Mint, hogy mondja el, hogyan kényszerítik a sul'damok akaratukat a damanekra. Biztos volt benne, hogy nem mindent mondott el, a legrosszabbakat elhallgatta, de ennyi is elég volt, hogy erőt vegyen rajta a fehéren izzó düh. A következő pillanatban egy fekete tüskés ágon fehér kis virág nyílt meg a fény, a saidar felé. Megtöltötte az Egyetlen Hatalom. Tudta, most fénylő aura veszi körül – persze nem mindenki látja, csak akiben megvan a képesség. A fakó bőrű sul'dam összerezzent, a barna hajú damanenak leesett az álla, de ő nem hagyott nekik időt, hogy magukhoz térjenek a meglepetésükből. Épp csak egy kevés Hatalmat fókuszált, de azzal lecsapott, mint egy ostorral, és gyilkos pontossággal.

Az ezüst nyakörv felpattant, és csörögve a macskakőre zuhant. Nynaeve megkönnyebbülten sóhajtott, de közben már ugrott is fel.

A sul'dam úgy bámult a földön heverő nyakörvre, mintha az legalábbis mérges kígyó lenne. A damane reszkető kezét a torkához kapta, majd, mielőtt a villámos ruhájú nő megmozdulhatott volna, fordulásból az arcába öklözött. A sul'damnak megroggyant a lába, csaknem összeesett.

– Ez az! Megérdemelted! – kiáltotta Elayne. Időközben már ő is a két nő felé futott, akárcsak Min.

De mielőtt bármelyikük odaérhetett volna, a damane ijedten körbenézett, majd elszaladt, ahogy csak a lába bírta.

– Nem bántunk! – kiáltott utána Elayne. – Barátok vagyunk!

– Csönd! – sziszegte Nynaeve. Zsebéből egy maréknyi rongyot kapott elő, és könyörtelenül a még mindig tántorgó sul'dam eltátott szájába tömte. Min gyorsan kirázta a zsákot, nagy porfelhő közepette, azzal a nő fejére húzta, és a derekáig rántotta. – Már így is túl nagy feltűnést keltettünk.

Ez igaz is volt, meg nem is. Ugyanis egy gyorsan kiürülőben lévő utca közepén álltak, de az emberek, akik úgy döntöttek, hogy most inkább más felé van dolguk, gondosan vigyáztak, hogy még csak feléjük se nézzenek. Nynaeve számított is erre, hogy a falmeiak tudomást sem akarnak venni semmiről, ami a seanchanokkal kapcsolatos. Remélte, ezzel nyernek egy-két percet. Persze előbb-utóbb megindul majd a szóbeszéd, de csak suttogni mernek majd. Órákba telhet, mire a seanchanok tudomást szereznek a dologról.

A zsákba bugyolált nő küzdeni kezdett, és tompa nyögéseket hallatott a szájába tömött rongyon át. Nynaeve és Min azonban lefogták, és egy közeli sikátor felé vonszolták. A póráz és a nyakörv csörögve vonszolódott utánuk a macskaköveken.

– Vedd föl! – dörrent Elayne-re Nynaeve. – Nem harap!

Elayne nagy levegőt vett, majd undorkodva felkapta az ezüstös fémet. Mintha tényleg attól félt volna, hogy az nagyon is belemarhat. Nynaeve valamelyest együtt érzett vele, de nem nagyon. Hiszen minden azon múlik, hogy mindannyian mindent pontosan úgy tegyenek, ahogy előre eltervezték.

A sul'dam rugdalózni kezdett, próbálta kirántani magát a kezük közül, miközben Minnel kettesben tovább vonszolták. A sikátorból egy nagyobb, valamivel szélesebb, házak közötti résbe jutottak. Onnan újabb sikátorba, majd egy fa kalyibába, ami valószínűleg egykor két lónak adhatott otthont, az állások alapján. Amióta a seanchanok megérkeztek, kevesen engedhették meg maguknak, hogy lovakat tartsanak. Nynaeve egy napig figyelte a környéket, de azalatt senki nem ment az istálló közelébe. Belül fülledt, poros volt a levegő, ami arra utalt, régen gazdátlanul áll már. Amint beértek, Elayne ledobta az ezüst pórázt, és egy adag szalmába törölte a kezét.

Nynaeve újabb leheletnyi Hatalmat fókuszált, és a karperec is a földpadlóra esett. A sul'dam tompán felsikoltott és dobálni kezdte magát.

– Mehet? – kérdezte a többiektől. Azok bólintottak. Lerántották a zsákot a fogolyról.

A sul'dam tüsszentett. Kék szeme könnyes lett a portól. Arca azonban legalább annyira a dühtől, mint a zsáktól volt vörös. Az ajtó felé vetette magát, de egy lépést sem tett, már elkapták. Nem volt gyenge, de hárman voltak ellene. Hamarosan fehérneműre vetkőztették, kezét lábát összekötözték, és az egyik állásba fektették. A szájába tömött rongyot egy zsinórral is a fejéhez erősítették.

Min bedagadt felső ajkát dörzsölgette, és a villámos ruhát és a puha csizmát méregette, melyeket a szalmára terítettek.

– Rád még esetleg jó lehet, Nynaeve. Elayne-re és rám biztos föl sem megy.

Elayne szalmaszálakat szedegetett ki a hajából.

– Én is látom. Te pedig amúgy sem jöhettél volna szóba igazából. Téged már túlságosan is ismernek – mondta Nynaeve, azzal gyorsan levetkőzött. A saját ruháját félredobta, felvette a sul'damét. Min segített begombolni.

Megmozgatta a lábujjait a csizmában. Kicsit szűk volt. Ahogy a ruha is, legalábbis mellben, mindenütt máshol viszont bő. És csaknem a földig ért, pedig a sul'damon nem volt olyan hosszú. De a többieken még ennél is rosszabbul állt volna. Felkapta a karkötőt, mély levegőt vett, majd a csuklójára csatolta. A fémpánt két szabad vége egyesült, és attól kezdve úgy nézett ki, mint ha egy darabból lenne. Egyébként semmi különleges érzéssel nem járt a dolog, olyan volt, mint egy egyszerű karkötő. Pedig attól tartott, érezni fog valamit.

– Vedd fel a ruhád – fordult Elayne felé. Volt két ruhájuk – egy neki, egy Elayne-nek –, amit pont olyan szürkére festettek, amilyen a damaneké, vagy legalábbis amennyire tudták, igyekeztek megközelíteni azt az árnyalatot. Mindkettőt előre elrejtették az istállóban.

Elayne nem mozdult. A nyitott nyakörvet bámulta. Megnyalta az ajkát.

– Muszáj fölvenned. Mint túl sokan látták már, ő nem jó. Ha rád lenne jó a sul'dam ruhája, én venném fel. De így neked kell. – Igazából attól tartott, valójában beleőrülne, ha neki kellene a nyakörvet viselnie. Ezért nem is tudott kellő szigorral a leányörökösre förmedni.

– Tudom – sóhajtott Elayne. – Azért jobban örülnék, ha többet tudnék róla. Ki tudja, milyen hatással lesz rám. – Félrevonta aranyvörös haját. – Min, segíts, kérlek.

Min nekiállt kigombolni a ruhája hátán a gombokat. Nynaeve-nak sikerült magabiztos mozdulattal fölvennie a földről a nyakörvet. Még csak össze sem rezzent.

– Van egy ötletem, hogy tudjuk meg. – Épp csak egy pillanatig habozott, majd a sul'dam nyaka köré kapcsolta. Ha valaki, hát ő megérdemli, jelentette ki magában határozottan. – Különben is, esetleg megtudhatunk tőle valami hasznosat.

A kék szemű nő a nyakáról Nynaeve csuklójára kígyózó pórázra nézett, majd megvető pillantást küldött a javasasszony felé.

– Úgy nem működik – mondta Min, de Nynaeve alig hallotta.

Valahogy... tudatában volt... a másik nőnek, tudta, mit érez. A bokájába és a hátrakötött csuklójába vágó kötélnek éppúgy, mint a szájába tömött rongyok undorító halízének, vagy a vékony alsóneműjén át a bőrét szúró szalmaszálaknak. Ő maga nem érezte mindezeket, de volt a fejében egy érzés-csomag, amiről tudta, hogy a sul'damhoz tartozik.

Nagyot nyelt, megpróbálta figyelmen kívül hagyni a dolgot – az azonban ettől cseppet sem múlt el –, majd a megkötözött nő felé fordult.

– Nem bántalak, ha őszintén felelsz minden kérdésemre. Mi nem vagyunk seanchanok, de ha hazudni próbálsz... – fenyegetően emelte meg a pórázt.

A sul'dam vállai remegni kezdtek, szélesen vicsorgott a szájába tömött rongy körül. El tartott pár pillanatig, amíg rájött, hogy nevet.

Összeszorította a száját, ekkor azonban támadt egy ötlete. Az érzéscsomag, úgy tűnt, mindent magában foglal, amit a másik nő érzékel. Kísérletképpen megpróbálta megváltoztatni.

A sul'damnak hirtelen kiguvadt a szeme, és akkorát üvöltött, hogy még a rongyok is alig tompítottak rajta valamit. Hátralökte a kezét maga mögött, mintha el akarna hárítani valamit, majd reménytelen kísérleteket tett, hogy kúszva elmeneküljön.

Nynaeve leesett állal bámulta, majd gyorsan eltávolította az új érzéseket, amiket ő adott a nőéhez. A sul'dam ernyedten visszarogyott a szalmára, zokogva.

– Mit... mit csináltál... vele? – kérdezte elhaló hangon Elayne. Min csak tátott szájjal bámult.

– Ugyanazt, amit Sheriam tett veled, amikor Marithhoz vágtál egy bögrét. – felelte morcosan. Fény, micsoda ocsmány szerkezet ez!

Elayne nagyot nyelt.

– Ó.

– De hát egy a'damnek nem lenne szabad visszafelé is működnie – így Min. – Rengetegszer mondták, hogy olyan nőre nem hat, aki nem tud fókuszálni.

– Nem érdekel, hogy lenne szabad működnie, amíg működik. – Nynaeve megragadta az ezüst fémpórázt, közvetlenül a nyakörvnél, majd fölemelte a nő fejét, annyira, hogy a szemébe nézhessen. A sul'dam rémülten meredt rá. – Na ide hallgass, de jól figyelj, mit mondok! Válaszokat akarok, és ha nem kapom meg őket, teszek róla, hogy úgy érezd, mintha megnyúztalak volna. – A nő arcára tömény, állati rettegés ült ki. Nynaeve-ra rájött a hányinger, amikor rádöbbent, hogy a sul'dam szó szerint vette, amit mondott. Ha azt gondolja, hogy képes vagyok rá, nyilván tudja, hogy lehetséges. Erre találták ki ezeket a pórázokat. Megacélozta magát, ellenállt a késztetésnek, hogy letépje a csuklójáról a karperecet. Ehelyett zord arcot vágott. – Készen állsz, hogy felelj a kérdéseimre? Vagy még nem győztelek meg eléggé?

A vad bólogatás elegendő válasz volt. Mikor kiszedte a szájából a rongyot, a nő épp csak nyelt egyet, és rögtön ömleni kezdett belőle a szó.

– Nem jelentelek benneteket. Esküszöm. Csak vedd le a nyakamról. Van aranyam is. A tiétek lehet. Esküszöm, soha senkinek nem fogom elárulni.

– Hallgass! – csattant föl ő. A nő azonnal becsukta a száját. – Mi a neved?

– Seta. Könyörgöm. Mindenre válaszolok, de légy szíves VEDD MÁR LE! Ha valaki meglátja rajtam... – Seta lenézett a pórázra, majd becsukta a szemét. – Könyörgöm – suttogta.

Nynaeve ráébredt valamire. Ezek után soha nem lesz szíve rávenni Elayne-t, hogy fölvegye a nyakörvet.

– Akkor essünk túl rajta – jelentette ki határozott hangon Elayne. Időközben alsóneműre vetkőzött. – Még egy pillanat, amíg fölveszem a damane ruhát, aztán...

– Vedd vissza a ruhád.

– Valakinek muszáj damanenak tettetnie magát, különben sosem jutunk el Egwene-ig. A sul'dam ruha csak rád jó, Min pedig nem jöhet szóba. Azaz csak én maradok.

– Azt mondtam, vedd vissza a ruhád. Már van egy Pórázosunk – rántotta meg a Seta nyakára csatolt pórázt. A sul'dam levegőért kapkodott.

– Ne! Ne! Könyörgöm! Ha valaki meglát... – Nynaeve fagyos pillantása láttán elhallgatott.

– Az én szememben te rosszabb vagy, mint egy gyilkos, rosszabb, mint egy árnybarát. Elképzelni sem tudok nálad rosszabbat. Már a puszta gondolattól rosszul leszek, hogy én magam is viselni leszek kénytelen ezt a karkötőt, hogy egy órára olyanná válok, mint te. Szóval, ha azt hiszed, hogy bármitől is visszariadok, hogy nem vagyok képes bármit is megtenni veled, nagyon tévedsz. Nem szeretnéd, ha meglátnának? Nagyszerű. Mi sem. Szerencsédre a damanekat senki sem nézi meg igazán. Amíg lehajtva tartod a fejed, ahogy a Pórázosok szokták, észre sem vesznek. De jobb, ha mindent megteszel, hogy minket se vegyenek észre. Mert akkor bizony téged is meglátnának, és ha ez nem elég, hogy visszatartson, megígérem, azt is megbánod, hogy az anyád valaha is megcsókolta az apádat. Értjük egymást?

– Igen – felelte elhalóan Seta. – Esküszöm.

Le kellett vegye a karkötőt, hogy a pórázon keresztül a nőre húzhassák Elayne damane ruháját. Nem igazán illett rá, mellben túl bő, csípőben túl szűk volt neki, de az övé sem lett volna jobb, és az amellett még túl rövid is lett volna. Csak remélni tudta, hogy tényleg nem néz senki a damanekra. Kelletlenül vette vissza a karkötőt.

Elayne összeszedte Nynaeve ruháit, és a másik szürkére színezett kosztümbe csomagolta őket. Batyuvá kötözte, amit majd, mint falusi nő, a sul'dam és a damane után vihet.

– Gawyn megsárgul az irigységtől, mikor elmesélem neki – nevetett. Meglehetősen erőltetett nevetésnek tűnt.

Nynaeve alaposan végignézett rajta, majd Minen is. Ideje volt belekezdeni a dolog veszélyesebb részébe.

– Készen álltok?

Elayne arcáról leolvadt a mosoly.

– Készen.

– Készen – felelte kurtán Min is.

– Hová... mennek... megyünk? – szólalt meg Seta, majd gyorsan hozzátette: – ha szabad megkérdeznem.

– Az oroszlán barlangjába – felelte Elayne.

– Táncolni a Sötét Úrral – így Min.

Nynaeve sóhajtott, a fejét csóválta.

– Azt akarják mondani, hogy oda megyünk, ahol a damanekat tartják, és ki szándékozunk szabadítani egyet.

Seta még akkor is tátott szájjal bámult, amikor kirángatták az istállóból.

Bayle Domon a hajója fedélzetéről nézte a napfelkeltét. A rakpartokon már kezdődött a napi nyüzsgés, bár a kikötőbe vezető utcák még csaknem teljesen néptelenek voltak. Egy közeli cölöpön sirály ült, és őt nézte. A sirályoknak könyörtelen a tekintetük.

– Jól meggondolta, kapitány? – kérdezte Yarin. – Ha a seanchanoknak feltűnik, hogy állandóan mind a hajón vagyunk...

– Te csak arra vigyázz, hogy minden kikötőkötél közelében legyen egy fejsze – torkolta le Domon. – Ja, és még valami. Ha bárki megpróbál egyetlen kötelet is elvágni, mielőtt azok a nők a fedélzetre érnek, annak magam hasítom ketté a fejét.

– Na és ha nem is jönnek? Mi van, ha seanchan katonák jönnek helyettük?

– Ne légy már olyan anyámasszony katonája, ember! Ha katonák jönnek, megpróbálunk kitörni a kikötőből, és a Fény kegyelmére bízzuk magunkat. De amíg nem jönnek katonák, addig feltett szándékom megvárni ezeket a nőket. Na most menj, aztán tégy úgy, mintha csak a napot lopnád.

Domon visszafordult a kikötő felé, tovább fürkészte a várost. Főleg azt az utcát, ahol a damanekat tartották. Ujjaival idegesen dobolt a palánkon.

A tenger felől érkező szellő tábortüzek fölött készülő reggeli illatát sodorta Randhez, és megpróbálta meglobogtatni molyette köpenyét, de ő egyik kezével összefogta azt. Vörösön ült; már a város közelében jártak. A ruhák között, amiket találtak, nem volt olyan zeke, ami ráment volna, ezért a sajátját viselte, márpedig az ujjait díszítő szép ezüsthímzést és a gallérját ékesítő gémeket okosabbnak tűnt rejtve tartani. Amellett az is elég valószínűnek tűnt, hogy a seanchanoknak a leigázott tomafői nép fegyveresei iránti elnéző viselkedése a gémes pengét viselőkre azért nem terjed ki.

A kora reggel első árnyékai hosszan megelőzték. Épp csak látta Hurint, aki már a szekérudvarok és istállók között lovagolt. A kereskedők szekereinek sorai között egy-két ember kószált csak, ezek is a bognárok vagy a kovácsok hosszú kötényét viselték. Ingtar, aki először ért a városba, már nem is látszott. Perrin és Mat Rand után következtek, jókora távolságra tőle és egymástól. Nem nézett hátra, jönnek-e. Nem volt szabad elárulniuk, hogy bármi kapcsolat van közöttük. Öt férfi, aki kora reggel érkezik Falméba, de nem együtt.

Beért a karámok és istállók közé. A lovak már a kerítések mellé csoportosultak, várták az etetést. Hurin két istálló közül dugta elő a fejét. Mindkettőnek zárva volt még az ajtaja. Mikor meglátta őt, intett neki, majd rögtön vissza is húzta a fejét. Rand arra fordította pej csődörét.

Hurin a lova mellett álldogált, a kantárszáránál fogva tartotta. Zeke helyett az egyik hosszú mellényt viselte, amit találtak. Bár vastag köpeny is volt rajta, ami eltakarta rövid kardját és kardtörőjét, vacogott a hidegben.

– Ingtar úr ott van, hátul – bólintott a keskeny köz másik vége felé. – Azt mondja, itt hagyjuk a lovakat, innen gyalog megyünk tovább. – Mikor Rand leszállt Vörösről, a szaglász hozzátette: – Fain azon az utcán ment végig, Rand úr. Szinte idáig érzem a szagát.

Rand Ingtar után vezette a csődört. A shienari nemes a saját lovát már ki is kötötte az istálló mögé. Bár most piszkos, több helyen is lukas gyapjúbundájában nemigen nézett ki nemesúrnak. Kardja meglehetősen furcsán festett a bundán kívülre szíjazva. Szemében lázas csillogás.

Rand Ingtar hátasa mellé kötötte a magáét. Majd habozva állt meg a nyeregtáskája előtt. A lobogót nem merte a táborban hagyni. Nem mintha komolyan azt hitte volna, hogy bármelyik katona is nekiállna a csomagjában kutatni, de Verinnel már egész más volt a helyzet. Ki tudja, mit tenne, ha megtalálná a zászlót. Mindamellett kellemetlen érzés volt, hogy itt van nála. Végül ügy döntött, itt hagyja a nyeregtáskát, a nyeregre szíjazva.

Közben Mat is csatlakozott hozzájuk, majd hamarosan Hurin és Perrin is megérkeztek. Mat bő, buggyos nadrágot viselt a csizmájába tűrve, Perrin pedig egy rá túl rövid köpenyt. Rand szerint leginkább afféle koldusoknak néztek ki, akik időnként útonállással egészítik ki, amit összekéregetnek, a falvakban mégis egészen észrevétlenek tudtak maradni ebben az öltözékben.

– No – mondta Ingtar. – Lássuk, amit látnunk kell.

Úgy sétáltak a földúton, mintha nem lenne határozott úti céljuk. Halkan beszélgettek. A szekérudvarokat elhagyva lejtős, macskaköves utcára értek. Rand nem igazán figyelt a társalgásra, hamarosan arra sem emlékezett, ő mit mondott, hát még hogy a többiek. Ingtar terve szerint úgy kellett kinézniük és viselkedniük, mint bármelyik másik kisebb beszélgető férficsoport. Csak az volt a baj, hogy túlságosan is kevesen voltak még az utcán ezen a hideg kora reggelen. Öt ember valóságos tömegnek nézett ki.

Látszólag rendezetlen csoportban haladtak, de igazából Hurin vezette őket. Időnként a levegőbe szagolt, és egy-egy kereszteződésnél jobbra vagy balra fordult. Ilyenkor a többiek is mind befordultak, de úgy, mintha eleve ez lett volna a szándékuk.

– Keresztül-kasul bejárta a várost – dünnyögte Hurin fintorogva. – Mindenütt ott a szaga, és olyan büdös, hogy nehéz megmondani, melyik nyom milyen régi. De legalább annyit már tudunk, hogy itt van. Némelyik nyom egészen biztosan nem régebbi egy-két naposnál. Igen, ez biztos – tette hozzá valamivel magabiztosabban.

Kezdett több ember lenni az utcákon. Itt egy gyümölcsárus pakolta az áruját néhány asztalra, ott egy fickó nagy köteg pergamennel a hóna alatt, a hátán egy rajztáblával sietett valahová, emitt egy késélező hordóra állított köszörűköve tengelyét olajozta. Két nő jött szembe velük, egyikük, nyakán ezüst nyakörvvel, lesütött szemmel lépdelt, a másik, aki villámmintás ruhát viselt, feltekert ezüst pórázt tartott a kezében.

Randnek elállt a lélegzete. Minden akaraterejére szükség volt, hogy utánuk ne nézzen.

– Ez egy...? – Mat beesett szeme tágra nyílt. – Ez egy damane volt?

– Azt mondták, így néznek ki – felelte kurtán Ingtar. – Hurin, mi lesz már, az összes árnyékverte utcát végig kell járnunk ebben a nyavalyás városban?

– Mindenütt járt már, Ingtar úr. Mindenütt ott a szaga.

A környéken, ahol éppen jártak, két és háromemeletes kőházak álltak, mind akkora, mint egy fogadó.

Befordultak egy sarkon, és Rand visszahőkölt a nagy csoport seanchan katona láttán. Egy jókora épület előtt álltak őrt. Az épülettel szemben, az utca túloldalán, egy másik nagy ház lépcsőin két villámos ruhájú nő beszélgetett. A katonák őrizte ház fölött zászló lengedezett a szélben. Villámokat markoló arany sas. A másik épületet, ahol a nők beszélgettek, semmi nem különböztette meg a környező házaktól, csak maguk a katonák. Az őrparancsnok díszes páncélja piros, fekete és arany színekben csillogott, sisakja pókfej hasonlatosságára formálva és festve. Aztán megpillantotta a katonák között guggoló két nagy, vastag bőrű, hüllőszerű testet, és majdnem összeakadt a lába.

Grolmok. A tévedés kizárt, ék alakú fejükkel és a három szemükkel nem keverheti össze őket semmi mással. De hát az lehetetlen. Lehet, hogy tulajdonképpen alszik, és ez az egész egy rossz álom? Talán még el sem indultak Falme felé.

A többiek is döbbenten bámulták az állatokat. Aztán maguk mögött hagyták az őrökkel védett házat.

– Hát ezek meg mi a nyavalyák voltak? – kérdezte Mat.

Hurin szeme akkorára látszott tágulni, mint az arca.

– Rand úr, ezek... azok...

– Nem számít – felelte ő.

A szaglász pár pillanat múlva bólintott.

– A Kürtért jöttünk – így Ingtar. – Nem seanchan szörnyetegeket bámulni. Arra összpontosíts, hogy Fain merre van, Hurin.

A katonák szinte tudomást sem vettek a létezésükről. Az utca egyenesen a kerek kikötőig ereszkedett. A magas, szögletesnek tűnő, hosszú árbocú hajók ebből a távolságból egész kicsinek tűntek.

– Itt nagyon gyakran megfordult – dörgölte Hurin a kézfejével az orrát. – Teli van a nyomaival az utca. Egymás hegyén-hátán. Azt hiszem, a legfrissebb legfeljebb tegnapi. Sőt, talán akár tegnap esti.

Mat hirtelen mindkét kézzel a köpenyébe markolt.

– Ott van, bent – suttogta. Megfordult, visszaindult a nagy, zászlós ház felé. – A tőr ott van benn. Eddig észre sem vettem, úgy meglepődtem azokon... az izéken. De most érzem.

Perrin a bordái közé bökött.

– Mindenesetre ne bámulj olyan feltűnően, mert a végén még csodálkozni kezdenek, miért mereszted rájuk a szemed, mint egy bolond.

Rand hátranézett. A tiszt őket figyelte. Mat mogorván zárkózott föl hozzájuk.

– Mi az, egyszerűen csak továbbsétálunk? Mondom, hogy ott van benn.

– A Kürtért jöttünk – morogta Ingtar. – Előbb Faint akarom megtalálni, hogy kiszedjem belőle, hol van. – Még csak nem is lassított.

Mat nem szólt, de arca maga volt a megtestesült könyörgés. Nekem is meg kell találnom Faint, gondolta Rand. Muszáj. De barátja arckifejezése láttán így szólt:

– Ingtar, ha a tőr abban a házban van, akkor valószínűleg Fain is ott lesz. Nem hinném, hogy hajlandó lenne akár a Kürtöt, akár a tőrt hosszabb ideig szem elől téveszteni.

A shienari nemes megtorpant. Pillanatnyi gondolkodás után így szólt.

– Lehetséges, de azt innen kintről nem fogjuk tudni biztosan eldönteni.

– Figyelhetnénk az épületet, hogy mikor jön ki. Ha ilyen korán onnan jön ki, akkor ott töltötte az éjszakát. Fogadni mernék, hogy ahol alszik, ott a Kürt. Ha kijön, délutánra visszamehetünk Verinhez, és még alkonyat előtt kitervelhetünk valamit.

– Nem áll szándékomban Verinre várni. És az éjszakára sem. Már eddig is túl sokat vártam. Mielőtt lemegy a nap, vissza akarom szerezni a Kürtöt.

– De hát nem tudjuk biztosan.

– Én tudom, hogy benn a tőr – morogta Mat.

– Hurin pedig azt mondja, Fain itt volt tegnap este. – Hurin tiltakozni próbált, hogy az nem olyan biztos, de Ingtar belefojtotta a szót. – Itt először merted azt mondani a nyomra, hogy frissebb egy-két naposnál. Visszaszerezzük a Kürtöt, mégpedig most rögtön!

– Na de hogyan? – kérdezte Rand. A tiszt már nem figyelte őket, de akkor is, legalább húsz katona állt a ház előtt. És két grolm. Őrültség. Itt nem lehetnek grolmok. Bármennyire kételkedett is bennük azonban, a két szörny attól még nem tűnt el.

– Úgy néz ki, itt mindegyik ház mögött kert is van – nézelődött tűnődve Ingtar. – Ha valamelyik sikátor a kert fala alatt halad... Egyeseket néha úgy leköti, hogy a főbejáratukat védjék, hogy a hátsó bejárattal már nem is törődnek. Gyertek.

A legközelebbi két magas ház között futó keskeny köz felé indult. Hurin és Mat nyomban utána kocogtak.

Rand összenézett Perrinnel – göndör hajú barátja beletörődően vonta meg a vállát –, majd ők is követték a három férfit.

A sikátor olyan szűk volt, hogy csaknem a magas kertfalakhoz ért a válluk. Hamarosan azonban egy másik keresztező sikátorra nyílt, amin már egy talicska vagy egy kisebb kordé is elfért volna. Ez is macskaköves volt, de egyetlen bejárat sem nyílt róla, minden épületnek csak a háta nézett rá. Zárt ablaktáblák, puszta kőfelületek látszottak csupán. És magas kertfalak, melyek mögül már csaknem teljesen csupasz fák ágai látszottak.

Ingtar ebbe a sikátorba fordult be, és addig ment, amíg a zászlós ház mögé nem kerültek. Kabátja alól elővette acélhátú kesztyűit, felhúzta őket, majd felugrott, és elkapta a fal tetejét. Felhúzta magát, épp csak annyira, hogy beleshessen. Halk, színtelen hangon írta le, mit lát.

– Fák. Virágágyások. Ösvények. Egy lelket sem... várjunk csak! Egy őr. Egyetlen ember. Még csak a sisakja sincs a fején. Számoljatok ötvenig, aztán kövessetek! – Fellendítette a lábát, és átgördült a falon. Mire Rand megszólalhatott volna, már eltűnt.

Mat lassan számolni kezdett. Rand visszatartotta a lélegzetét. Perrin a fejszéjét babrálta, Hurin fegyverei markolatát szorongatta.

– ...ötven. – Mat még ki sem mondta egészen, a szaglász már át is mászott a falon, Perrinnel az oldalán.

Rand azt hitte, Matnek segítségre lesz szüksége – olyan sápadt és beesett volt az arca –, de a mozgásán semmi jele nem volt gyengeségnek. Fürgén átmászott ő is. Szerencsére a falon bőven volt mibe kapaszkodni, így pillanatokon belül mindannyian belül guggoltak.

A kertet kopárra tarolta a késő ősz. A virágágyások üresek voltak, itt-ott akadt csak egy-egy örökzöld cserje. A fák ágai csaknem csupaszon lengedeztek. A szél a kockaköves sétányokon fel-felkavarta a port. Rand először nem találta Ingtart. Aztán meglátta. A ház hátsó falához lapult, a kardjával integetett nekik, hogy jöjjenek.

Előregörnyedve rohant oda. Az ablakok mintha kifejezéstelen szemekként meredtek volna rá. Annyira megrémítették, hogy észre sem vette, a barátai is az oldalán szaladnak. Hihetetlen megkönnyebbülés volt, amikor végre a házfalhoz lapulhatott, Ingtar mellett.

Mat folyamatosan dünnyögött magában.

– Ott van benn. Érzem.

– Hol az őr? – suttogta Rand.

– Halott – felelte Ingtar. – Túlzottan magabiztos volt. Meg sem próbált riadót fújni. Egy bokor alá rejtettem a testét.

Rand döbbenten meredt rá. A seanchan volt túlzottan magabiztos? Egyedül Mat fájdalmas dünnyögése tartotta vissza, hogy azon nyomban vissza ne forduljon.

– Már majdnem elértük. – Úgy tűnt, mintha Ingtar magában beszélne. – Már majdnem. Gyertek!

Felfelé indultak a hátsó lépcsőn. Rand elővonta a kardját. Látta, hogy Hurin is a kezébe veszi rövid kardját és bevágásokkal teli pengéjű kardtörőjét. Perrin, bár kelletlenül, ugyancsak leakasztotta a fejszéjét az övére erősített hurokról.

Szűk folyosóra jutottak. Jobbra a félig nyitott ajtó a szagok alapján a konyhába vezethetett. Többen is tettek-vettek mögötte. Beszélgetés hangja szűrődött ki, időnként halk fedőzörgéssel kísérve.

Ingtar intett Matnek, hogy vezesse őket. Elosontak az ajtó előtt. Rand le nem vette a szemét a keskeny nyílásról, amíg be nem fordultak az első oldalfolyosóra.

Karcsú, sötétbarna hajú fiatal nő lépett ki az előttük nyíló ajtón, kezében tálcán egyetlen csésze. Mindannyian dermedten torpantak meg. Aztán a lány, feléjük sem nézve, az ellenkező irányba fordult. Rand elkerekedett szemmel bámult. A lány hosszú fehér köntöse szinte teljesen átlátszó volt. Aztán eltűnt a szeme elől a következő sarok mögött.

– Láttad? – kérdezte rekedten Mat. – Egyszerűen át lehetett...

Ingtar a szájára tapasztotta a kezét, és odasúgta.

– Csak azzal törődj, amiért itt vagyunk. Gyerünk, keresed meg. Keresd meg nekem a Kürtöt.

Mat egy keskeny csigalépcsőre mutatott. Felmentek a következő emeletre. Ott a ház frontja irányába vezette őket. A folyosókat meglehetősen ritkásan bútorozták. Ami bútor mégis volt, az látszólag csupa hajlatból és görbéből állt. Itt-ott egy-egy kárpit függött a falon, vagy összecsukható paraván takarta. Ezekre általában madarakat vagy virágokat festettek, de mindig keveset, egyet vagy kettőt. Az egyik paravánon folyó hömpölygött, de a víztől és egy vékony parti sávtól eltekintve a vászon többi részét üresen hagyták.

Rand minden irányból emberek neszezését hallotta. Papucs csoszogás, halk beszédhangok. Látni senkit nem látott, de nagyon is jól el tudta képzelni, ahogy valaki egyszer csak kilép eléjük, meglátja őket, öt, kivont fegyverrel lopakodó embert. Azonnal elkiáltja magát...

– Itt van bent – suttogta Mat, azzal a következő nagy dupla tolóajtóra mutatott. Egyetlen díszük faragott fogantyújuk volt. – Legalábbis a tőr.

Ingtar Hurinra nézett. A szaglász félrehúzta az ajtót, a nemes pedig előretartott karddal beugrott. Senki nem volt bent. Rand és a többiek sietve bementek, és becsukták maguk mögött az ajtót.

Minden falat és esetleges további ajtót festett paravánok takartak. Akárcsak az ablakokat, megszűrve az elhelyezkedésük alapján az utcáról beáramló fényt. A nagy terem egyik végén magas, félköríves szekrény állt. A másik végén alacsony asztal. A szoba egyetlen széke ez utóbbi felé fordítva. Ingtar levegőért kapkodott, Rand azonban inkább megkönnyebbülten sóhajtott. Az asztalon, egy talapzaton Valere csavart aranykürtje állt. Mellette, a díszes tőr markolatába foglalt, jókora rubinon csillogott a fény.

Mat az asztalhoz szaladt, felkapta a tőrt és a Kürtöt.

– Megvan – károgta. Megrázta a tőrt. – Mindkettő megvan.

– Ne olyan hangosan – rezzent össze Perrin. – Megvannak, de még nem juttattuk ki őket. – Idegesen markolászta fejszéje nyelét. Úgy látszott, szívesebben fogna valami mást.

– Valere Kürtje – Ingtar hangjából végtelen áhítat áradt. Félénken megérintette a Kürtöt. Mutatóujjával végigsimította a nyílása körül futó ezüst folyóírást, miközben némán tátogta a fordítást. Majd izgatottan remegve húzta vissza a kezét. – Bizony az. A Fényre, tényleg az! Meg vagyok mentve.

Hurin odébb húzta az ablakot takaró paravánokat. Az utolsót félrelökte, majd lenézett az utcára.

– Az őrök még mindig ott állnak, mintha földbe gyökerezett volna a lábuk. – Megremegett. – És azok a... valamik is.

Rand odament hozzá. A két szörnyeteg grolm volt, kár is lett volna tagadni.

– Hogyan... – Felnézett, és a torkára forrt a szó. A szemközti ház kertjébe látott a magas fal fölött. Látta a szomszédos kertektől elválasztó lerombolt falak helyét. Így több kertet egyetlen nagy parkba egyesítettek. A padokon nők üldögéltek, az ösvényeken sétáltak. Mindig párosával. Ezüst pórázok kötötték össze őket, karperecet a nyakörvvel. És az egyik nyakörves nő felnézett. Túl messze volt, hogy tisztán kivehesse az arcát, de egy pillanatra mintha egymásba fonódott volna a tekintetük, és hirtelen tudta, ki az. Kiszaladt a vér az arcából.

– Egwene – lehelte.

– Miről beszélsz? – kérdezte Mat. – Egwene biztonságban van, Tar Valonban. Bár én is ott lennék.

– Itt van – mondta ő. A két nő megfordult, az egyik, az összekötött kertek túlsó oldalán álló épület felé indultak. – Ott van, az utca túloldalán. Ó, Fény, rajta is olyan nyakörv van!

– Biztos vagy benne? – kérdezte Perrin. Ő is az ablakhoz jött, kilesett. – Én nem látom. És... ha látnám, sem ismerném föl, ilyen messziről.

– Biztos vagyok benne.

A két nő belépett egy házba, ami a következő utáni utcára nyílt. A gyomra csomóba ugrott. De hát biztonságban kéne lennie, A Fehér Toronyban. – Ki kell szabadítanom! Ti addig...

– Úgy! – Szólalt meg egy hang, halkan, mint a félrehúzódó paraván csusszanása. Kissé összemosta a hangzókat. – Nem rátok számítottam.

Rand egy pillanatig csak bámult. A magas, borotvált fejű férfi, aki a terembe lépett, hosszú, palástszerű, uszályos kék köntöst viselt. Körmei olyan hosszúak voltak, hogy nem volt benne biztos, tud-e egyáltalán fogni a kezével. Az alázatos tartásban mögötte álló két ember barna hajának csak a fele volt leborotválva, a többi copfba fogva arcuk jobb fele elé lógott. Egyikük kardot tartott karjain keresztbe fektetve, tokostul.

De valóban csak egy pillanatig bámulhatott, mert ekkor ledőltek a paravánok, és a terem mindkét végén egy-egy ajtó vált láthatóvá. Mindegyik mögött négy-öt seanchan katona tömörült, sisak nélkül, de páncélban, karddal a kézben.

– Turak nagyúr színe előtt vagytok – kezdte a kardot tartó szolga, dühösen Randre és a többiekre meredve, de ura kékre festett körmének egyetlen apró mozdulata elég volt, hogy elhallgattassa. A másik szolga meghajolt, előrelépett, és nekiállt kioldozni Turak köntösét.

– Amikor az egyik őrömet holtan találták – mondta nyugodtan a kopaszra borotvált fejű férfi –, arra az emberre gyanakodtam, aki Fainnek nevezi magát. Azóta gyanús nekem, amióta Huon olyan különös körülmények között halt meg. És mindig meg akarta szerezni a tőrt. – Kinyújtotta a kezét, hogy a szolga lehúzhassa róla a köntöst. Halk, szinte dallamos hangja ellenére kemény izomkötegek feszültek a karjain és szőrtelen mellkasán. Meztelen felsőteste alatt széles, kék selyemöv tartotta fehér, buggyos, rakott nadrágját, ami több száz redőből látszott állni. A hangja közönyös volt, mintha cseppet sem zavarta volna, hogy mindegyiküknél fegyver van. – Erre idegeneket találok, és nemcsak a tőrre, de a Kürtre is rátették a kezüket. Szórakoztató lesz megölnöm egy-kettőtöket, amiért megzavartátok a reggeli nyugalmam. Akiket életben hagyok, majd elmondják, kik vagytok, és miért jöttetek. – Hátra sem nézve oldalt nyújtotta a kezét. A másik szolga, aki a kardot tartotta hüvelyestül, a tenyerébe fektette a fegyver markolatát. Turak előrántotta a súlyos, ívelt pengét. – Mindamellett nem szeretném, ha a Kürtnek baja esne.

Ennél többet nem mondott, de még csak kézjelet sem adott, mégis azon nyomban a terembe masírozott az egyik katona, és a Kürtért nyúlt. Rand azt sem tudta, nevessen vagy bosszankodjon. A seanchan ugyan páncélt viselt, de épp úgy ügyet sem vetett a fegyvereikre, mint Turak.

Mat véget vetett ennek. Mikor a katona a Kürt felé nyújtotta a kezét, megvágta a rubinos markolatú tőrrel. A seanchan káromkodva, meglepetten ugrott hátra. Aztán felüvöltött. Iszonyatos sikolya mindenkit megdermesztett. Mindannyian döbbenten álltak, mozdulni sem tudtak. A katona magasba tartotta reszkető karját. A tenyerét keresztező vérző sebből minden irányba feketeség terjeszkedett. Hamarosan az egész karja elfeketedett. Szélesre tátott szájjal, teli torokból üvöltött, a karját, majd a vállát markolászta. Rángatózni, rugdalózni kezdett, a padlóra zuhant. Vadul dobálta magát a selyemszőnyegen. Folyamatosan sikoltozott, miközben az arca is elfeketedett. Szemei túlérett szilvaként dülledtek elő. Végül szájából kitüremkedő sötét, duzzadt nyelve hallgattatta el. Még egyszer összerándult, nehézkesen fuldokolt, sarkai gyors ütemben doboltak a padlón, majd elernyedt, és nem mozdult többé. Minden szabad testfelülete szurokfekete volt, és úgy nézett ki, elég egy érintés, hogy rothadt nedv fröcsögjön belőle.

Mat megnyalta a szája szélét, majd nagyot nyelt. Idegesen markolászta a tőrt. Még Turak is leesett állal bámult.

– Látja? – szólalt meg halkan Ingtar. – Nem vagyunk könnyű préda. – Hirtelen átugrott a holttest felett a katonák felé, akik még mindig döbbenten bámulták a maradványokat, bajtársukét, aki az előbb még ott állt az oldalukon. – Shinowa! – kiáltotta Ingtar. – Kövessetek!

Hurin utána ugrott, és a katonák elhátráltak előlük. Acél csapódott acélnak, egyre hevesebb lett a fegyverek zaja.

A terem másik végén nyíló ajtóban álló seanchanok azonnal előreindultak, amint Ingtar megmozdult, de aztán ők is visszavonultak, inkább Mat elől, aki feléjük döfködött a tőrrel, mint a hangtalanul vicsorgó Perrin fejszecsapásai miatt.

Rand pár szívdobbanásnyi idő alatt egyedül találta magát Turakkal szemben, aki egyenesen felfelé tartotta a kardját előtte. Pillanatnyi meglepetésén már túltette magát. Szemei az ő arcát fürkészték, elesett katonája fekete, püffedt teste mintha nem is létezett volna. A két szolga sem vett tudomást róla. Mint ahogy Randről és a fegyveréről, vagy a csatazajról sem. Utóbbi időközben halkulni kezdett, mindkét irányba távolodott. A szolgák higgadtan nekiálltak összehajtani Turak köntösét, amint a nagyúr kivonta a kardját. Még csak a haldokló katona sikolyaira sem néztek fel. Most letérdeltek az ajtó mellé, és közönyös tekintettel figyeltek.

– Sejtettem, hogy végül mi ketten kerülünk szembe – pördítette meg könnyedén Turak a kardját. Teljes kört írt le a penge, először balra, majd jobbra. Hosszú körmű keze kecsesen mozgott a markolaton. Úgy látszott, körmei a legkevésbé sem akadályozzák. – Fiatal vagy. Lássuk, mennyit kell tudni az óceán innenső partján, hogy valaki megkaphassa a gémet.

Rand csak ekkor vette észre, hogy Turak pengéjén magas gém állt. Ő alig kapott némi képzést, és most egy igazi kardmesterrel áll szemben. Sietve félredobta a gyapjúval bélelt kabátot. Így, a nehéz ruhadarab nélkül sokkal könnyebben mozoghatott. Turak várt.

Kétségbeesetten vágyott rá, hogy az űrbe burkolódzhasson. Nyilvánvaló volt, hogy minden képességére, minden előnyre szüksége lesz, és még úgy is igencsak kicsi az esélye, hogy élve hagyja el a termet. Pedig muszáj életben maradnia. Hisz Egwene itt van a közelben, szinte hallótávolságon belül. Ki kell szabadítania valahogy. De az űrben a saidin áll lesben. Már a gondolattól is várakozásteljesen dobbant meg a szíve, ugyanakkor felfordult a gyomra. Csakhogy amilyen közel van Egwene, olyan közel van a többi nő is. A damanek. Ha megérinti a Forrást, ha nem tudja megállni, hogy ne fókuszáljon, azonnal tudomást szereznek róla. Verin mondta. Tudni fogják, és kíváncsiak lesznek, ki lehet az. És olyan sokan vannak. Oly közel. Ha Turakot legyőzné is, vagy legalább életben maradna, akkor a damanek végeznének vele. Márpedig nem, és nem halhat meg, amíg Egwene-t ki nem szabadította. Felemelte a kardját.

Turak hangtalan léptekkel siklott felé. Penge csendült a pengén, akár üllőn a kalapács.

Rand az első pillanattól tudta, hogy ellenfele csak próbálgatja. Épp csak annyira támad, hogy kideríthesse, mire képes. Majd egy kicsit keményebben. Aztán megint növeli kicsit a rá nehezedő nyomást. Fokról fokra. Legalább annyira gyors csuklójának és lábának, mint tudásának köszönhette, hogy egyáltalán életben volt még. Az űr nélkül mindig egy fél szívdobbanással le volt maradva. Turak nehéz pengéjének hegye fájdalmas karcolást ejtett a bal szeme alatt. Zekéje egy darabja felhasítva lógott a válláról, vértől sötéten. Érezte, ahogy jobb karja alatt egy tiszta, egyenes, elegáns vágásból lassan terjed a nedvesség a bordái mentén.

A nagyúr arcán csalódott kifejezés jelent meg. Undorodó kézmozdulattal lépett hátra.

– Hol találtad azt a kardot, fiú? Vagy itt tényleg gémes pengét kaphat valaki, aki csak annyit tud, mint te? Nem számít. Békélj meg a sorsoddal. Ideje meghalnod. – Azzal újra támadott.

Randet körülölelte az űr. A saidin odaömlött hozzá, az Egyetlen Hatalom ígéretével világított. Nem törődött vele. Épp csak annyira volt nehéz, mint figyelmen kívül hagyni egy a húsába fúródott, mozgó, horgas tüskét. De ellenállt a késztetésnek, nem egyesült az Igazi Forrás férfi felével, nem hagyta, hogy beléáramoljon a hatalom. Ehelyett a kardjával vált eggyé, a padlóval a talpa alatt, a falakkal. És Turakkal.

Felismerte a nagyúr által alkalmazott manővereket; némiképp eltértek a neki tanított változatuktól. De nem túlságosan. „A fecske szárnyra kap” a „Selyemszaggatás” ellen. „Holdfény a vízen” „A siketfajd tánca” ellen. „Szalag a szélben” a „Kőzuhatag”-gal szemben. Körbetáncolták a szobát a csengő acél zenéjére.

Turak barna szeméből lassan eltűnt a csalódott, undorodó tekintet. Először meglepetés, majd összpontosítás vette át a helyét. Homlokán veríték gyöngyözött, ahogy egyre keményebben szorongatta Randet. „Háromágú villám” a „Szellő sodorta levél” ellen.

Rand gondolatai az űrön kívül lebegtek, távolian, alig figyelt rájuk. Akármit vetett be, kevés volt. Egy kardmesterrel állt szemben, és az űr és minden csepp tudása is csak arra volt elég, hogy tartsa magát. Épp hogy csak. Véget kell vetnie ennek, mielőtt Turak teszi. Saidin? Nem! Eljön majd az idő, amikor egyedül úgy tudod elérni a célod, hogy hagyod, hogy a kard a hüvelye helyett a saját testedbe kerüljön. De Egwene-en az sem segítene. Véget kell vetnie ennek. Most rögtön.

Turak szeme elkerekedett, amikor meglátta, hogy Rand felé lendül. Eddig végig csak védekezett – most pedig hirtelen vad, elsöprő támadásra indult. „A vaddisznó leront a hegyoldalon”. Nem törődött többé a védelmével, minden mozdulata újabb támadás volt, mindent megkísérelt, hogy a nagyúr testébe merítse a pengéjét. Most Turak kényszerült teljes védekezésre. Az egész termen végighátrált. Már csaknem az ajtóhoz ért.

Rand egyetlen pillanat alatt, miközben Turak még a „Vaddisznót” próbálta elhárítani, rohamra lendült. „A folyó alámossa a partot”. Fél térdre esett és jobbról balra lendítette a pengéjét. Nem volt szüksége Turak nyögésére sem, még mielőtt érezte volna, hogy a kard ellenállásba ütközik, már tudta. Két puffanást hallott. Arra fordult, de előre tudta, mit lát majd. Végignézett nedves, piros pengéjén, aztán a földön fekvő nagyúron. Turak ernyedt kezéből már kihullott a kard, teste alatt sötét folt növekedett a madármintás szőnyegen. Szeme még nyitva, de máris megüvegesedett.

Az űr megremegett. Küzdött már trallokokkal, árnyékfattyakkal. De emberi lényre soha nem emelt még fegyvert, csak a gyakorlások alatt, vagy fenyegetés képpen. Megöltem egy embert. Az űr megrázkódott. A saidin belé akart áramlani.

Rémülten taszította el magától. Lihegve nézett körül. A két szolgát megpillantva összerezzent. Még mindig az ajtó mellett térdeltek. Egész megfeledkezett róluk, és most fogalma sem volt, mit kezdjen velük. Egyiküknél sem látszott fegyver, de csak annyit kell tenniük, hogy elkiáltják magukat...

Azok azonban rá sem néztek. Sem egymásra. Ehelyett mindketten némán bámulták a nagyúr testét. Aztán tőrt húztak elő a köntösük alól. Szorosabbra fogta a kardját. De mindketten a saját mellkasuk felé fordították fegyverük hegyét.

– Születéstől halálig szolgálom a Vért – zengték kórusban. Azzal a saját szívükbe döfték a tőrüket. Szinte békésen dőltek előre, a padlóra hasaltak, mintha az uruknak tisztelegnének.

Rand hitetlenkedve meredt rájuk. Őrültek, gondolta. Lehet, hogy én is meg fogok őrülni, de ezek már most azok voltak.

Remegő lábakkal tápászkodott fel. Ekkor futva érkezett vissza Ingtar a többiekkel. Mindannyiukat vágások és karcolások borították. Ingtar kabátjának bőrét több helyen is vér áztatta. A Kürt, akárcsak a tőr, még mindig Matnél volt. Utóbbi pengéje időközben sötétebb lett, mint a markolatában szikrázó rubin. Perrin fejszéje is vöröslött, a kovácslegényt láthatólag már a látványától is a rosszullét kerülgette.

– Elbántál velük? – nézett a shienari nemes a testekre. – Akkor végeztünk, ha senki nem fújt riadót. Ezek a bolondok még csak segítségért sem kiáltottak. Egyszer sem.

– Megnézem, meghallottak-e valamit az őrök – mondta Hurin, azzal az ablakhoz szaladt.

Mat a fejét csóválta.

– Ezek az emberek nem normálisak. Tudom, hogy már mondtam, de tényleg. A szolgák például...

Rand a lélegzetét is visszatartotta. Attól tartott, esetleg mind öngyilkosok lettek. Barátja azonban így folytatta:

– Amelyik csak harcolni látott bennünket, térdre esett, a padlóhoz nyomta az arcát, és átkarolta a fejét. Attól kezdve aztán meg sem mozdultak, meg sem nyikkantak, nem próbáltak segíteni a katonáknak, vagy riadót fújni. Lehet, hogy még mindig ott kuporognak.

– Azért én nem számítanék rá, hogy örökre térdelni fognak – mondta fanyarul Ingtar. – Most rögtön elmegyünk. Fussunk, ahogy a lábunk bírja!

– Ti csak menjetek – így Rand. – Egwene...

– Te ostoba bolond! – csattant fel a shienari. – Amiért jöttünk, megszereztük. Valere Kürtjét. A megváltás reményét. Mit számít egy lány, még ha szereted is, a Kürt mellett? És amellett, amit képvisel?

– Tőlem akár a Sötét Úré is lehet! Mit számít, hogy megtaláltuk a Kürtöt, ha cserbenhagyom Egwene-t, amikor ekkora bajban van! Ha képes lennék rá, még a Kürt sem menthetne meg többé! De még maga a Teremtő sem. Magam ítélném kárhozatra magam.

Ingtar kifürkészhetetlen tekintettel nézett rá.

– Ezt szó szerint értetted, igaz?

– Valami történik kint – kiáltotta izgatottan Hurin. – Odaszaladt hozzájuk egy ember, és most nyüzsögnek, mint a felrúgott hangyaboly. Várjanak csak. A tiszt bejön!

– Indulás! – mondta Ingtar. Megpróbálta elvenni a Kürtöt, de Mat már futásnak is eredt. Rand még habozott, de a nemes megragadta a karját, és a folyosóra rántotta. A többiek közben mind Mat nyomába eredtek. Perrin még egy fájdalommal teli pillantást küldött Rand felé, mielőtt elindult. – Ha csak itt álldogálsz, és meghalsz, hogy mented meg a lányt?

Így hát ő is velük futott. Gyűlölte magát, amiért elmenekül, de megfogadta, visszajön még, kiszabadítja valahogy.

Mire a szűk csigalépcső aljára értek, a ház elülső részéről egy férfi mély, megemelt hangját hallották. Dühösen követelte, hogy valaki álljon fel, és beszéljen. A lépcső aljánál is térdelt egy cselédlány, csaknem átlátszó köntösben, a konyhaajtónál pedig egy ősz hajú nő, fehér gyapjúruhában és hosszú, lisztes kötényben. Pontosan olyan testhelyzetben kuporogtak, amit Mat mondott, arccal a padlón, a fejük köré font karral. Meg sem rezzentek, amikor Ingtar emberei elszaladtak mellettük. Rand aggódva nézett rájuk. Egész megkönnyebbült, amikor látta, hogy azért lélegeznek.

Inuk szakadtából futva érkeztek a kert falához. Gyorsan átmásztak rajta. Ingtar elkáromkodta magát, Mat ugyanis átdobta a Kürtöt, mielőtt mászni kezdett volna. Kint megint megpróbálta magához venni, de mielőtt megfoghatta volna, Mat már fel is kapta.

– Még csak meg sem karcolódott – mondta, azzal már szedte is a lábát a sikátor vége felé.

A házból újabb kiáltások hallatszottak. Majd egy női sikoly. Azután gongütések.

Visszajövök érte. Valahogyan – gondolta Rand, azzal a többiek után rohant, ahogy csak a lába bírta.

Negyvenhatodik fejezet

Kilépni az árnyékból

Nynaeve és a többiek a távolból kiáltásokat hallottak, amikor a damanek házai közelébe értek. Egyre több ember volt az utcán, és valahogy idegesnek tűntek. Gyorsabban szedték a lábukat, a megszokottnál is jobban kerülték Nynaeve tekintetét és a nőét, akit ezüstpórázon tartott.

Elayne a batyuját igazgatta, idegesen nézelődött a kiáltások irányába. A következő utcáról jöttek, ahol a villámot markoló aranysasos lobogó libegett a szélben.

– Mi folyik itt?

– Semmi, ami minket érintene – jelentette ki határozottan Nynaeve.

– Reméled – jegyezte meg Min. – És én is. – Meggyorsította a lépteit, a többiek elé vágott. Hamarosan eltűnt a nagy kőházban.

Nynaeve rövidebbre fogta a pórázt.

– El ne felejtsd, Seta, hogy te épp annyira szeretnéd, hogy minél előbb sikeresen túl legyünk a dolgon, mint mi.

– Nem felejtem el – bizonygatta hevesen a seanchan nő. Állára hajtott fejjel lépkedett mellette, hogy elrejtse az arcát. – Esküszöm, semmi bajt nem csinálok.

Mikor a szürke lépcsőkre fordultak, felül, a bejáratnál egy sul'dam és egy damane jelent meg és indult lefelé. Nynaeve egyetlen futó pillantást vetett csak a nyakörvet viselő nőre, majd, megbizonyosodván, hogy nem Egwene az, feléjük sem nézett többet. Az a'damnél fogva közel húzta magához Setát. Így, ha a sul'dam megérzi benne a fókuszáló képességet, talán azt hiszi majd, az Setából jön. Mindamellett izzadság cseppek csorogtak a gerincén. Aztán észrevette, hogy a seanchan pár épp annyira nem törődik hármójukkal, mint ő velük. Csak a ruhákat látták belőlük, egy villámmintásat és egy szürkét, és persze az ezüst a'damet, ami összekötötte őket. Egyszerűen csak egy Pórázfogó és egy Pórázos voltak nekik, egy pár a sok közül. Mögöttük egy helybéli lány, aki a sul'dam holmiját cipeli.

Nynaeve betolta az ajtót. Beléptek.

Akármi okozta is az izgalmat Turak zászlója alatt, ide nem terjedt át, legalábbis egyelőre. Csak nők tartózkodtak az előcsarnokban. A ruhájuk alapján mindről könnyen meg lehetett állapítani, kicsoda. Három szürke ruhás damane, mellettük a sul'damuk. Odébb két villámmintás öltözékű nő beszélgetett. Amott három vágott át a csarnokon, damanek nélkül. Négyen Minhez hasonlóan öltöztek, egyszerű, sötét gyapjúholmikba. Tálcával a kezükben siettek a dolgukra.

Min is ott álldogált, amikor beléptek. Látva, hogy megérkeztek, továbbindult a ház belseje felé. Nynaeve utána vezette Setát. Elayne mögöttük szedte a lábát. Úgy látszott, futó pillantásnál többet senki nem pazarol rájuk, Nynaeve mégis úgy érezte, a hátán csorgó izzadság hamarosan patakokban fog ömleni. Sietős iramot diktált, hogy senkinek se legyen alkalma jobban megnézni őket – vagy még rosszabb, kérdéseket feltenni. Seta a földre szegezte a tekintetét. Egyáltalán nem kellett sürgetni. Nynaeve sejtése szerint a foglyukul esett sul'dam legszívesebben szaladt volna, ha a póráz vissza nem tartja.

A ház hátsó részére értek. Min egy keskeny, felfelé vezető csigalépcsőre fordult. Nynaeve maga elé tolta Setát. Egymás mellett nem fértek volna el. Meg sem álltak a harmadik emeletig. Itt alacsony volt a mennyezet, a folyosók üresen álltak. Némi halk sírástól eltekintve csönd volt. Ez valahogy illett is a hideg folyosó hangulatához.

– Ez a hely... – kezdte Elayne, majd megrázta a fejét. – Olyan érzés...

– Igen – mondta zordan Nynaeve. Gyilkos pillantást küldött Seta felé. A seanchan nő továbbra is lesütve tartotta a szemét. Arca sápadt volt a félelemtől.

Min szótlanul kinyitott egy ajtót, és belépett. Követték. A termet, ahová jutottak, nyers fa elválasztófalakkal kisebb szobákra osztották. Keskeny folyosó futott végig előttük, mely egy ablakban végződött. Nynaeve foglya elé tolakodott a szűk helyen, és Min sarkában maradt, aki jobbra az utolsó ajtóhoz sietett és benyitott.

Karcsú, sötét hajú, szürke ruhás lány ült a kis asztalnál. Fejét összefont kezén nyugtatta. Még mielőtt felnézett volna, Nynaeve már tudta, hogy Egwene az. Csillogó fémzsinór futott a nyakörvéről a falon lógó karkötőig. Mikor meglátta őket, elkerekedett a szeme, hangtalanul tátogott. Mikor Elayne becsukta mögöttük az ajtót, hirtelen kuncogni kezdett. Rögtön a szája elé kapta a kezét. Az apró szobácska igencsak zsúfolt lett ötűktől.

– Tudom, hogy nem álmodom – mondta Egwene remegő hangon –, mert ha álmodnám, nem ti jöttetek volna, hanem Rand vagy Galad, magas paripán. Nem először fordulna elő. Nemrég azt hittem, itt van Rand. Látni nem láttam, de azt hittem... – elhalkult a hangja.

– Ha inkább meg akarod várni, hátha mégis megjönnek... – mondta gúnyosan Min.

– Ó, nem. Nem, ti is nagyon jók vagytok. A legszebb látvány, amit valaha láttam. Honnan kerültetek ide? Hogy csináltátok? Ez a ruha, Nynaeve, és az a'dam... és ez meg ki...? – Hirtelen elsikkantotta magát. – De hisz ez Seta! Hogyan...? – Olyan kemény lett a hangja, Nynaeve alig ismert rá. – Na, az jól esne, ha most én nyomhatnám egy lavór forró vízbe. – Seta összeszorította a szemét, a szoknyáját markolászta. Reszketett.

– Mit tettek veled? – tört ki Elayne. – Mit tehettek, hogy ilyesmire vágysz?

Egwene le sem vette a szemét a seanchan nőről.

– Szívesen úgy éreztetném vele, mintha lobogó vízbe merítették volna. Ugyanis ő is pont azt tette velem, olyan érzést keltett, mintha nyakig... – megremegett. – Ti nem tudjátok, milyen érzés egy ilyet hordani. El sem képzelnétek, mi mindent meg tudnak tenni veletek ezek. Sosem tudom eldönteni, Setát gyűlölöm-e jobban, vagy Rennát, de mindketten gyűlöletesek.

– Azt hiszem, én tudom, milyen lehet – mondta halkan Nynaeve. Érezte a Seta bőrén gyöngyöző izzadságot, remegő lábait. A szőke seanchan nő egyszerűen rettegett. Minden önuralmára szükség volt, hogy ott helyben valóra ne váltsa a félelmeit.

– Nem tudnátok levenni ezt rólam? – érintette meg Egwene a nyakörvet. – Ha azt fel tudtátok tenni...

Nynaeve fókuszált, épp csak egy tűszúrásnyit. A barátnője nyakát elcsúfító nyakörv elegendő dühöt adott, de ha az netán mégsem lett volna elég, ott volt még a Seta félelme, illetve a tudat, mennyire megérdemli, hogy féljen. És amit a legszívesebben tett volna vele, sőt majdnem meg is tett. A nyakörv felpattant, leesett a lány nyakáról. Egwene tágra nyílt szemekkel, hitetlenkedve érintette meg a torkát.

– Vedd fel azt a ruhát – mondta neki Nynaeve. Elayne már bontotta is a batyut az ágyon. – Egyszerűen ki fogunk sétálni, és még csak észre sem vesz majd senki. – Elgondolkozott, hogy esetleg fenntartja a kapcsolatát a saidarral. A dühe megvolt hozzá, az egyszer biztos, és olyan csodálatos érzés volt. Aztán, kelletlenül bár, de elengedte a Forrást. Ez volt az egyetlen hely Falméban, ahol biztosan nem jön senki megnézni, ki az, ha fókuszálni éreznek valakit. De ha egy damane meglátná, hogy egy sul'dam ruhás nő körül világít az aura... – Nem is értem, miért nem szöktél már meg magadtól. Hisz egyedül hagytak. Még ha arra nem is sikerült rájönnöd, hogy ezt az izét hogyan szedd le magadról, egyszerűen felkaphattad volna, és elszaladhattál volna.

Miközben Min és Elayne segítettek neki sietősen Nynaeve régi ruhájába öltözni, Egwene elmagyarázta, miért nem lehet elmozdítani a pórázt arról a helyről, ahová a sul’dam akasztotta, és hogy a fókuszálástól rosszul lett, ha senki nem viselte a karkötőt. Éppen aznap reggel jött rá, hogyan lehet a Hatalom nélkül is kinyitni a nyakörvet – és rá kellett döbbennie, hogy ha azzal a szándékkal érinti meg, hogy kinyissa, begörcsöl és használhatatlanná válik a keze. Egyébként fogdoshatta, amennyit akarta, de ha csak a leghalványabban is felmerült benne az ötlet, hogy kikapcsolja a nyitószerkezetet...

Nynaeve úgy érezte, mindjárt ő is rosszul lesz. A puszta gondolattól is, hogy karkötő ér a bőréhez, már émelygett. Ez egyszerűen iszonyú. Le akarta venni, mielőtt bármi mást is megtudna az a'damről, netán olyasmit, amitől örök életére beszennyezve érezné magát, amiért viselte.

Kikapcsolta az ezüst karperecet, lehúzta, bezárta, majd az egyik kampóra akasztotta.

– Nehogy azt hidd ám, hogy akkor most már nyugodtan segítségért kiabálhatsz. – Seta orra alá rázta az öklét. – Ha kinyitod a szádat, még mindig tehetek róla, hogy megbánd, hogy megszülettél, és még csak arra a nyavalyás... izére sincs hozzá szükségem.

– Ugye... ugye nem akartok itt hagyni úgy, hogy ez rajtam van? – suttogta Seta. – Azt nem tehetitek. Inkább kötözzetek meg. Tömjetek rongyot a számba, hogy ne kiabálhassak segítségért. Könyörgöm!

Egwene felnevetett, de cseppet sem jókedvűen.

– Hagyjátok csak rajta. Nem kell betömni a száját, akkor sem fog segítséget hívni. Jobb, ha reménykedsz, hogy aki rád talál, leszedi rólad az a'damet, és megtartja a kis titkodat, Seta. A kis piszkos titkodat, igaz?

– Miről beszélsz? – értetlenkedett Elayne.

– Sokat töprengtem már ezen. Amúgy sem nagyon tudtam mást csinálni, mikor itt kellett porosodnom. A sul'damok azt állítják, néhány év alatt „ráhangolódnak” a feladatukra. Legtöbbjük meg tudja mondani, hogy egy nő fókuszál-e vagy sem, akár visel karkötőt éppen, akár nem. Nem voltam benne biztos, de Seta bizonyítja.

– Mit bizonyít? – kérdezte Elayne, de ekkor hirtelen elkerekedett a szeme. Ő is rájött. De Egwene tovább magyarázott, most már csak Nynaeve-nak.

– Az a'dam csak olyan nőkre hat, akik fókuszálni tudnak. Hát nem érted? A sul'damok éppúgy tudják használni a Hatalmat, mint a damanek. – Seta a fogát csikorgatta, vadul rázta a fejét. – Persze előbb meghalnának, mintsem beismerjék, még amelyik netán tisztában van a képességével, az is. Amellett nem fejlesztik a képességüket, úgyhogy nemigen mennek vele semmire, de azért éppenséggel tudnak fókuszálni.

– Mondtam én – jegyezte meg Min. – Nem lett volna szabad hatnia rá a nyakörvnek. – Az utolsó gombokat gombolta be éppen Egwene hátán. – Ha egy olyan nőre tennéd, aki nem Hatalomhasználó, nyugodtan puhára veri a fejed, amíg te irányítani próbálod vele.

– De hát hogy lehet az? – csodálkozott Nynaeve. – Azt hittem, a seanchanok minden nőre pórázt tesznek, aki fókuszálni tud.

– Csak akit megtalálnak – így Egwene. – De azok mind olyanok, mint te vagy én, vagy Elayne. Mi a képességgel születtünk, mindenképpen tudtunk volna fókuszálni, akár tanítanak rá, akár nem. Na de mi van azokkal a seanchan lányokkal, akikben nincs velükszületett képesség, de megtaníthatók rá? Nem lehet bárki... Pórázfogó. Renna egyik alkalommal, amikor úgy gondolta, barátságosan viselkedik velem, mindent elmesélt a dologról. A seanchan falvakban állítólag ünnepnap, amikor a sul'damok eljönnek, megvizsgálják a lányokat. Az olyanokat keresik, mint ti vagy én, hogy pórázra vehessék őket, de mindenki másnak hagyják, hogy felvegye a karkötőt, hátha érzik, amit a nyakörvet viselő szerencsétlen nő érez. Akik képesek erre, azokat elviszik, hogy sul'damnak képezzék. Ők azok a nők, akiket meg lehet rá tanítani.

– Nem igaz. Nem igaz. Nem igaz. – motyogta halkan Seta, folyamatosan.

– Tudom, milyen iszonyú gonosz egy nő ez – mutatott rá Elayne –, de akkor is úgy érzem, segítenem kellene rajta. Hiszen a nővéreink közé tartozhatna, ha a seanchanok nem torzítják el az egészet.

Nynaeve nyitotta a száját, hogy kijelentse, jobb, ha most inkább csak magukkal törődnek, de ekkor nyílt az ajtó.

– Mi folyik itt? – csattant fel Renna. Belépett. – Audienciát tartunk, vagy mi? – Nynaeve-ra nézett, csípőre tette a kezét. – Senkinek nem adtam engedélyt, hogy az ölebemmel, Tulival kapcsolódjon össze. Azt sem tudom, ki... – ekkor Egwene-re tévedt a pillantása. Akin Nynaeve ruhája volt, a damanek szürkéje helyett. És hiányzott róla a nyakörv. A szeme csészealjnyira kerekedett. Nem volt ideje elkiáltani magát.

Mielőtt bárki más megmozdulhatott volna, Egwene felkapta a mosdókancsóját, és a rekeszizmába ütött vele. A kancsó darabokra tört, Rennából bugyborékolva kiszaladt a levegő. Kétrét görnyedt, eldőlt. Egwene nyomban rávetette magát, vicsorogva a földre lökte, felkapta a nyakörvet, ami még mindig a földön hevert, és a sul'dam nyakára kattintotta. Majd jó erősen megrántotta a pórázt, és a saját csuklójára csatolta a karperecet. Eltorzult az arca, minden fogát elővicsorította, úgy összpontosított Renna arcára. A sul'dam vállára térdelt, mindkét kezét a nő szájára tapasztotta. Renna óriásit rándult, kiguvadt a szeme. Rekedt hangok szivárogtak elő Egwene tenyere alól. Elfojtott sikolyok. Vadul dobálta magát, a sarka a padlón dobolt.

– Hagyd abba! – ragadta meg Nynaeve Egwene vállát. Lerántotta a másik nőről. – Azonnal hagyd abba! Nem akarhatsz ilyesmit! – Renna sápadtan, lihegve feküdt, rettegve meredt a plafonra.

Egwene hirtelen Nynaeve nyakába vetette magát, rázkódva zokogott a mellén.

– Annyit bántott. Mindig csak bántott. Mindannyian folyton bántottak. Bántottak és bántottak, amíg meg nem tettem, amit akartak. Gyűlölöm mindet. Gyűlölöm őket, mert fájdalmat okoztak nekem, és mert nem tudtam ellenállni, és végül megtettem, amit akartak.

– Tudom – simogatta meg a haját Nynaeve. – Gyűlölni szabad őket. Azt lehet. Megérdemlik. De nem szabad engedned, hogy téged is olyanná tegyenek, mint ők maguk.

Seta a kezébe temette az arcát. Renna hitetlenkedve, remegő kézzel érintette meg a nyakát.

Egwene kihúzta magát, gyorsan letörölte a könnyeit.

– Nem. Nem vagyok olyan, mint ők. – Valósággal letépte magáról a karkötőt, a földre hajította. – Nem. De bárcsak megölhetném őket.

– Megérdemlik – nézett zordan a két sul'damra Min.

– Rand biztos megölné, aki ilyet tesz – mondta Elayne. Látszott, próbálja megacélozni magát. – Biztos vagyok benne.

– Lehet, hogy megérdemlik, és lehet, hogy Rand azt tenné – így Nynaeve. – De a férfiak gyakran összekeverik az ölést az igazságszolgáltatással. Az igazságszolgáltatáshoz ritkán van gyomruk. – Annak idején, a Nőkörben gyakran bíráskodott. Néha férfiak is járultak eléjük, azt gondolván, a nők talán jobban hallgatnak majd rájuk, mint a falutanács. Aztán mindig azt hitték, hogy ékesszólással vagy könyörgéssel megváltoztathatják a döntést. A Nőkör néha kegyelmet is adott, de csak annak, aki megérdemelte. De mindig igazságot tett. És a javasasszony fogalmazta meg az ítéletet. Felvette a karkötőt, amit Egwene ledobott, és bezárta. – Legszívesebben minden nőt kiszabadítanék, aki itt van, ha tudnám, a pórázokat pedig mind elpusztítanám. De minthogy nem tudom... – Ezt az a'damet is ugyanarra a pecekre akasztotta, amin a másik is lógott, majd a két sul'dam felé fordult. Nem, ezek többé már nem Pórázfogók, mondta magában. – Talán, ha nagyon csöndben maradtok, elég ideig magatok maradhattok, hogy sikerüljön valahogy levennetek a nyakörvet. A Kerék sző, a Minta jő, és talán tettetek elég jót életetekben, ami ellensúlyozza a gonosztetteiteket, és esélyt kaptok, hogy kiszabaduljatok. Ha nem, előbb-utóbb megtalálnak benneteket. És, azt hiszem, akárki lesz is az, sok-sok kérdésre kell majd válaszolnotok, mielőtt leveszik rólatok a nyakörvet. Azt hiszem, első kézből tanulhatjátok majd meg, milyen élete van a nőknek, akiken uralkodtatok. Így igazságos – tette hozzá, a többiek felé fordulva.

Renna arckifejezése egy ideje nem változott, a borzadály maszkjává dermedt. Seta válla remegett, a kezébe zokogott. Nynaeve megkeményítette a szívét. Igenis, hogy így igazságos, győzködte magát. Így bizony. Azzal kiterelte a többieket a szobából.

Kifelé sem törődött velük jobban senki, mint befelé. Valószínűleg a sul'dam ruhám miatt, gondolta Nynaeve. De azért alig várta, hogy átöltözzön. Bármibe. A legpiszkosabb rongyban is tisztábbnak érezné magát.

A lányok szótlanul sétáltak közvetlenül mögötte, amíg ki nem értek a macskaköves útra. Nem tudta, miért olyan hallgatagok, amiatt-e, amit tett, vagy csak mert féltek, hogy valaki megállíthatja őket. Elhúzta a száját. Talán jobb lett volna, ha tétlenül nézi, amíg felhergelik annyira magukat, hogy el tudják vágni a torkát annak a két nőnek?

– Lovak – szólalt meg Egwene. – Lovakra lesz szükségünk. Tudom, melyik istállóba vitték Belát, de nem hiszem, hogy odajuthatnánk.

– Belát itt kell hagynunk. Hajóval megyünk.

– Hova lettek az emberek? – kérdezte Min. A többiek csak most vették észre, hogy az utca kiürült.

A korábbi tömegnek nyoma sem maradt. Minden bolt bezárt, minden ablakon csukott zsaluk. A kikötő felől azonban seanchan alakulat közeledett felfelé az utcán, legalább százan, rendezett sorokban. Elöl egy tiszt haladt festett páncélban. Félúton voltak még csak köztük és a rakpart között, de zord, megállíthatatlan léptekkel masíroztak feléjük, és Nynaeve úgy érezte, mind őt nézik. Ostobaság. Nem is láthatom a szemüket abban a sisakban. És ha valaki is riadót fújt volna, az mögöttünk lenne. Azért mindenesetre megállt.

– Mögöttünk is vannak – motyogta Min. Nynaeve már hallotta is a csizmájuk dübörgését. – Nem is tudom, melyik csapat ér el előbb minket.

Nynaeve mély levegőt vett.

– Semmi dolguk velünk. – A közeledő katonákon túlra, a magas, szögletes seanchan hajókkal teli kikötőre nézett. A Permetet innen nem látta. Csak remélni tudta, hogy ott van, és készen áll a kifutásra.

– Egyszerűen elmegyünk mellettük. – Fény, remélem sikerülni fog.

– De mi van, ha azt akarják, hogy menj velük? – kérdezte Elayne.

– Hiszen rajtad van ez a ruha. És ha kérdezősködni kezdenek...

– Én nem megyek vissza – szögezte le zordan Egwene. – Inkább meghalok. Most megmutatom nekik, mit tanultam tőlük. – Nynaeve hirtelen arany nimbuszt látott megjelenni körülötte.

– Ne! – kiáltotta, de már késő volt.

A seanchan katonák első sorai alatt mennydörgésszerű robajjal robbant fel a föld. Minden irányba repkedtek a földdarabok, a macskakövek és a páncélos emberek. Egwene, még mindig a Hatalom aurájával világítva, megfordult, és az utca felső végén is megismétlődött, ami lent történt. Por szitált rájuk. A kiáltozó seanchan katonák jól szervezetten szétszóródtak, fedezéket kerestek sikátorokban, tornácok és kapuoszlopok mögött. Pillanatokon belül mind eltűntek szem elől, kivéve azokat, akik a két nagy gödör körül hevertek elszórtan. Némelyikük még meg-megmozdult, nyögések hallatszottak felőlük.

Nynaeve az égnek lökte a kezét. Próbált egyszerre mindkét irányba figyelni.

– Te ostoba bolond! Eddig próbáltuk nem fölhívni magunkra a figyelmet! – Erre most már remény sem maradt. Már csak abban bízhatott, hogy talán meg tudják kerülni a katonákat a sikátorok között, és még el tudnak jutni a kikötőbe. Most már a damanek is biztos tudják. Ez nem kerülhette el a figyelmüket.

– Én nem megyek vissza. Rám még egyszer nem raknak nyakörvet – jelentette ki dühödten Egwene. – Soha!

– Vigyáz! – kiáltotta Min.

Ló nagyságú tűzgolyó közeledett feléjük élesen visítva. Ívelt pályán emelkedett a levegőbe, és most pont rájuk készült zuhanni.

– Futás! – üvöltött Nynaeve, azzal a legközelebbi, két bezárt bolt között nyíló sikátor felé vetette magát.

Nagyot esett, a hasára érkezett. Felnyögött, kiszaladt belőle a lélegzet. Ekkor csapódott be a tűzgolyó. Forró levegő áramlott el fölötte, végig a szűk átjárón. Levegő után kapkodva fordult hanyatt, és visszanézett az utcára.

Ahol az előbb álltak, a macskakövek egy tíz lépés átmérőjű körben megrepedeztek, leforgácsolódtak, megfeketedtek. Elayne az utca túloldalán kuporgott egy másik sikátor bejáratában. Minnek és Egwene-nek nyoma sem volt. Nynaeve elborzadva kapta a szája elé a kezét.

Elayne, úgy látszott, rájött, mire gondol. Vadul rázta a fejét, és lefelé mutatott az utcán. Arra mentek.

Nynaeve megkönnyebbülten sóhajtott, amiből szinte rögtön dühös mordulás lett. Az a bolond lány! Elmehettünk volna mellettük! De most nincs idő azon bosszankodni, ki volt a hibás. A sarokhoz lopakodott, óvatosan kilesett.

Egy emberfej nagyságú tűzgolyó villant felé, végig az utcán. Visszaugrott, épp csak mielőtt felrobbant a sarkon, pont ott, ahol az előbb állt. Kőszilánkok esője hullott rá.

Először észre sem vette, hogy dühében teliáradt Egyetlen Hatalommal. Amikor mégis, nyomban villám csapott le nagy mennydörgés kíséretében a tiszta, felhőtlen égből, feljebb az utcán, nagyjából oda, ahonnan a tűzgolyó érkezett. Aztán újabb villám hasított az égbe, de ő akkor már futott, a szűk köz másik, utcával ellentétes vége felé. Mögötte csapott le, a sikátor elején.

Ha Domon nem áll kifutásra készen, én... Fény, csak épségben eljussunk odáig mind.

Bayle Domon meglepetten húzta ki magát, amikor a villám az ólomszürke égbe hasított. Valahol a városban csapott le. Aztán megint. Ehhez biza nincs is elég felhő!

Valami hangosan felrobajlott. Tűzgolyó csapódott a háztetőkbe, közvetlenül a kikötő fölött. Mindenfelé palaszilánkok spricceltek. A rakpartokról már egy ideje eltűntek az emberek, néhány seanchan kivételével. Ezek most fel-alá szaladgáltak, kardot vontak, kiabáltak. Az egyik raktárból egy grolmot vezető ember bukkant elő, futva próbált lépést tartani az állat hosszú ugrásaival, majd eltűntek egy felfelé vezető utcában.

Egyik matróza fejszéért ugrott, majd magasba emelte a Permetet a rakpart cölöpeihez erősítő egyik hajókötél fölött.

Két lépéssel mögötte termett, egyik kézzel elkapta a fejszét, a másikkal a tengerész torkát.

– A Permet márpedig marad, mígnem én másképp mondom, Aedwin Cole!

– Teljesen megőrültek, kapitány! – kiáltotta Yarin. Robbanás visszhangja morajlott végig a kikötőn. A sirályok rikoltozva rebbentek föl, a magasban köröztek. Megint villám villant. Falme belsejében tépett a földbe. – Mindannyiunkat megölnek a damanek! Meneküljünk, amíg még egymást irtják! Jó ideig észre sem fogják venni, hogy nem vagyunk már itt!

– Csakhogy a szavamat adtam volna, vagy mi – mondta ő. Kitépte Cole kezéből a fejszét, a fedélzetre dobta. – A szavamat adtam. – Siess, te nő, gondolta. Aes sedai, vagy akárki is vagy, siess!

Geofram Bornhald a Falme fölött csapkodó villámokat nézte. Aztán rögtön meg is feledkezett róluk. Valamilyen hatalmas repülő lény – bizonyára a seanchanok egyik szörnyetege – vadul cikázva repült, próbálta elkerülni a mennyköveket. Ha vihar kerekedik, az a seanchanokat legalább annyira hátráltatja, mint a kapitányt. Néhány, szinte teljesen kopár, fátlan, csak némi bozótossal tarkított domb rejtette már csak el a seregét a város elől. És a várost őelőle.

Ezer embere egyetlen sorban húzódott tőle jobbra és balra. A lovasok hosszú arcvonala kígyózva követte a dombok közti völgyek vonulatát. A hideg szél bele-belekapott köpenyükbe, és meglengette a Bornhald mellett magasba emelt zászlót. Rajta a Fény Gyermekeinek hullámos sugarú arany napja.

– Induljon, Byar – parancsolta. Az ösztövér arcú férfi habozni látszott, mire erélyesebben ismételte meg. – Azt mondtam, menjen, Byar Gyermek!

A tiszt a szíve elé emelte a kezét, majd meghajolt.

– Ahogy parancsolja, úrkapitányom. – Elfordította a lovát, de testtartásáról, minden mozdulatáról üvöltött, mennyire nem szívesen teszi.

Bornhald száműzte a fejéből Byart. Fölösleges lett volna tovább foglakoznia vele. Amit tudott, megtette. Megemelte a hangját.

– Légió! Lépés előre, indulj!

A fehér köpenyes lovasok némi nyeregnyikorgás és patadobogás közepette lassan Falme felé indultak.

Rand a sarok mögül a közeledő seanchanokra lesett, majd fintorogva rántotta vissza a fejét a két istálló közötti sikátorba. Hamarosan ott lesznek. Arcára alvadt vér tapadt. A Turaktól kapott vágások égtek, de most nem volt ideje foglalkozni velük. Megint villám hasított az égbe. A becsapódástól megremegett a talpa alatt a talaj. A Fény nevére, mégis mi folyik itt?

– Hogy közel? – kérdezte Ingtar. – Valere Kürtjét meg kell menteni, Rand!

Seanchanok, különös robbanások a városban ide vagy oda, úgy látszott, főleg a saját gondolatai kötik le. Régóta töprengett elmerülten. Mat, Perrin és Hurin a sikátor másik végén álltak, figyeltek, nehogy újabb seanchan járőrbe fussanak. A hely, ahol a lovaikat hagyták, közel volt már. Kérdés, hogy elérik-e.

– Bajban van – mormolta Rand. Egwene. Különös érzése volt, mintha az élete egyes darabjai veszélyben lennének. Egwene volt az egyik, egy szál az élete fonalában, de voltak mások is, és őket is fenyegetve érezte. Ott lent, Falme belsejében. És ha bármelyik szál megsemmisül, soha nem lehet teljes az élete, nem lesz olyan, amilyennek lennie kellene. Nem értette, de az érzés erős volt és biztos.

– Egy ember ötvenet is fel tudna tartani itt – mondta Ingtar. A két istálló közel állt egymáshoz, ketten is alig fértek el egymás mellett közöttük. – Egy ember, amint feltart ötvenet egy szűk átjáróban. Nem rossz halál. Ennél kisebb tettekről is írtak már dalokat.

– Arra nincs szükség – mondta Rand. – Remélem.

Valahol a városban felrobbant egy háztető. Hogy jutok vissza oda? El kell jutnom hozzá. Hozzájuk? Értetlenül rázta meg a fejét, majd megint kilesett a sarkon. A seanchanok közelebb voltak, és tovább közeledtek.

– Fogalmam sem volt, mire készül – mondta halkan Ingtar, mintha magában beszélne. Kardját elővonva, a kezében tartotta, a hüvelykujjával ellenőrizte, éles-e. – Sápadt kis fickó volt, igazából még akkor is alig vette észre az ember, hogy ott van, amikor egyenesen ránézett. Csak vigyem be Fal Darába, a váron belülre, azt mondták. Nem akartam, de muszáj voltam. Érted? Meg kellett tennem. Fogalmam sem volt, mire készül, amíg ki nem lőtte azt a nyilat. Még mindig nem tudom, az amyrlinnek szánta-e, vagy neked.

Rand hátán végigszaladt a hideg. Döbbenten meredt Ingtarra.

– Tessék? – suttogta.

Ingtar mintha meg sem hallotta volna. A kardja élét tanulmányozta.

– Mindenütt elsöprik az emberiséget manapság. Sorra buknak el és tűnnek el az országok. Mindenütt árnybarátok, és ezek a déliek úgy látszik, észre sem veszik, vagy nem érdekli őket. Mi meg csak harcolunk, hogy megtartsuk a Határvidéket, hogy ők biztonságban lehessenek a házaikban, de bármilyen keményen küzdjünk is, a Fertő minden évben előrébb kúszik. Ezek a déliek meg közben azt hiszik, a trallokok csak a legendákban vannak, a Myrddraalokat meg a mutatványosok találták ki. – Homlokráncolva csóválta a fejét. – Ez tűnt az egyetlen megoldásnak. Különben elpusztítottak volna bennünket, a semmiért, miközben olyanokat védelmeztünk, akik erről nem is tudnak, akiket nem is érdekel az egész. Ésszerűnek látszott. Miért pusztuljunk el értük, amikor különbékét is köthetnénk? Jobb az Árnyékot választani, mint értelmetlenül megsemmisülni, ahogy Carallain, és Hardan, és... akkor még olyan logikusnak tűnt.

Rand megragadta a shienari vállát.

– Össze vissza fecseg. Egy szót sem értek. – Nem mondhatja komolyan. Az lehetetlen! – Mondja meg világosan, mit akar ez jelenteni! Őrültségeket beszél!

Ingtar most először nézett rá. Szemében könnyek csillogtak.

– Te jobb ember vagy, mint én. Juhász vagy úr, egyre megy, jobb ember vagy. A jóslat azt mondja, „ki engem megszólaltat, ne gondoljon dicsőségre, csak a megváltásra”. Én a megváltásomra gondoltam. Meg akartam szólaltatni a Kürtöt, aztán Shayol Ghul ellen vezetni a Korok hőseit. Az csak elég lett volna, hogy megmentse a lelkem. Hiszen senki nem járhat oly régen az Árnyékban, hogy ki ne léphetne újra a Fényre. Ezt mondják. Az már csak elég lett volna, hogy tisztára mossa, ami voltam, amit tettem.

– Ó, Fény, Ingtar – Rand elengedte a másik férfit, az istálló falának rogyott. – Azt hiszem... Azt hiszem, elég akarni. Szerintem csak annyit kell tennie, hogy többé nem szabad... közéjük tartoznia. – Ingtar összerezzent, mintha kimondta volna. Árnybarátnak lennie.

– Mikor Verin idehozott bennünket a Kapukővel, én... több életet is leéltem. Néha megszereztem a Kürtöt, de soha nem szólaltattam meg. Próbáltam kitörni abból, amivé lettem, de sosem sikerült. Mindig követeltek tőlem valamit, mindig rosszabbat, mint az előző, míg végül... Te pedig lemondtál volna róla, hogy megmenthesd egy barátod. „Ne gondoljon dicsőségre.” Ó, Fény, segíts!

Rand nem tudta, mit mondjon. Mintha Egwene hirtelen közölte volna vele, hogy időnként gyerekeket gyilkol. Túl borzasztó, semhogy el tudja hinni. Borzasztóbb annál, hogy bárki is ilyesmit ismerjen be, hacsak nem igaz. Iszonyú.

Egy idő után Ingtar szólalt meg újra, elszántan.

– Kell, hogy legyen valami ára, Rand. Mindennek ára van. Talán itt megfizethetem.

– Ingtar, én...

– Minden embernek joga van a „Kard hüvelybe tételét” választani. Még egy olyannak is, mint én.

Mielőtt bármit felelhetett volna, Hurin szaladt feléjük a sikátor másik végéből.

– Az őrjárat visszafordult – hadarta –, a kikötő felé indult. Úgy látszik valamerre arra gyülekeznek. Mat és Perrin már tovább is ment. – Gyorsan kinézett az innenső utcára, majd visszahúzódott. – Jobb, ha mi is követjük a példájukat, Ingtar úr, Rand úr. Azok a bogárfejű seanchanok már majdnem ideértek.

– Menj – mondta Randnek Ingtar. Az utca felé fordult, többet nem nézett rájuk. – Vidd a Kürtöt oda, ahová való. Mindig tudtam, hogy az amyrlinnak neked kellett volna adnia a parancsnokságot. Soha nem akartam mást, csak Shienart megőrizni, egészben és épen. Hogy ne söpörjenek el bennünket, ne merüljünk feledésbe.

– Tudom – mondta Rand, majd mély levegőt vett. – A Fény ragyogjon önre, Ingtar úr a Shinowa házból. A Teremtő kezében nyerjen menedéket. – Megérintette Ingtar vállát. – „Az anya utolsó ölelése” üdvözölje otthon.

Hurin levegőért kapott.

– Köszönöm – mondta halkan Ingtar. Mintha eltűnt volna belőle az eddigi feszültség. A Fal Dara-i trallok támadás éjszakája óta most látta először olyannak, mint azelőtt, magabiztosnak és nyugodtnak. Elégedettnek.

Megfordult. Hurin döbbenten nézte, őt is és a nemest is.

– Ideje indulnunk.

– Na de Ingtar úr...

– ...azt teszi, amit tennie kell – felelte élesen. – Mi viszont megyünk.

Hurin bólintott. Elkocogtak. Most már hallotta a seanchan csizmák ütemes dobogását. Nem nézett vissza.

Negyvenhetedik fejezet

A sír sem gátja hívásomnak

Mat és Perrin már lóra szálltak, mire Rand és Hurin utolérték őket. Messze mögöttük Rand Ingtar hangját hallotta.

– A Fényért és Shinowáért!

Ezt mások kiáltásai és fegyvercsörgés követte.

– Ingtar hol van? – kiáltott Mat is. – Mi folyik itt? – Valere Kürtjét magas nyeregkápájára akasztotta, mintha közönséges hangszer lett volna, a tőrt viszont az övébe tűzte, rubinvégű markolatát védelmezően takarta el sápadt kezével, ami látszólag már csak csontból és ínból állt.

– Meg fog halni – felelte nyersen Rand, miközben Vörös hátára lendült.

– Akkor segítenünk kell neki – így Perrin. – Mat addig továbbviheti a Kürtöt és a tőrt.

– Azért teszi, hogy mi elmenekülhessünk. – Azért is. – Verinhez visszük a Kürtöt. Ő majd megmondja, hol a helye, és segíthettek neki eljuttatni oda.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Perrin, Rand azonban csak megsarkantyúzta a pejt. Az megugrott, a városszéli dombok felé.

– A Fényért és Shinowáért! – szárnyalt utána Ingtar diadalmas ordítása. Majd, mintegy válaszképpen, mennydörgés csattant.

A gyeplő szárával ostorozta Vörös vállát, majd előrehajolt a nyeregben, a csődör nyakához tapadt, miközben az teljes erejéből vágtatott. Sörénye és farka zászlóként lobogott a szélben. Bár ne érezte volna úgy, mintha Ingtar kiáltása elől menekülne, a rá váró feladat elől! Ingtar árnybarát. Nem érdekel. Akkor is a barátom volt. Akárhogy hajtotta is a lovát, a gondolatait nem hagyhatta maga mögött. A halál pihénél is könnyebb, de a kötelesség nehezebb, mint egy hegység. És annyi kötelességem van. Egwene. A Kürt. Fain. Mat és a tőre. Nem lehetne legalább egyszerre csak egy? Mindről gondoskodnom kell. Ó, Fény, Egwene!

Olyan hirtelen rántotta meg a gyeplőt, hogy Vörös a tomporán csúszva állt meg. Lombtalan fák ritkás ligetében voltak éppen, egy Falméra néző domb tetején. A többiek vágtatva értek oda hozzá.

– Hogy értetted ezt? – tört ki Perrin. – Hogy mi segíthetünk Verinnek a helyére juttatni a Kürtöt? Miért, te ugyan hol leszel?

– Lehet, hogy máris kezd megőrülni – vélte Mat. – Ha már kezdi elveszíteni az eszét, biztos nem akar a közelünkben maradni. Ugye?

– Ti hárman vigyétek Verinhez a Kürtöt – felelte ő. Egwene. Annyi szál, annyi veszély. Annyi kötelesség. – Rám nincs szükségetek.

Mat a tőr markolatát simogatta.

– Ez eddig nagyon szép, de veled mi lesz? A fenébe is, nem hiszem, hogy máris megbolondulnál! Az nem lehet!

Hurin leesett állal nézte őket, felét sem értette annak, amit mondtak.

– Visszamegyek – jelentette be Rand. – Nem is lett volna szabad eljönnöm. – Valahogy ez nem csengett igazán jól, valami rossz érzése támadt tőle, mintha nem lenne teljesen igaz. – Vissza kell mennem. Most rögtön. – Ez így már jobb. – Ne felejtsétek el, hogy Egwene még mindig ott van. Egy olyan nyakörvvel a nyakán.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Mat. – Én még csak nem is láttam. Aaaaa, jól van, jól van! Ha te mondod, akkor ott van. Mindannyian együtt elmegyünk Verinhez, odaadjuk neki a Kürtöt, aztán együtt visszamegyünk Egwene-ért. Csak nem gondolod, hogy itt hagynám?

Rand megrázta a fejét. Szálak. Kötelességek. Úgy érezte, mindjárt felrobban, mint egy tűzijáték-rakéta. Fény, mit történik velem?

– Mat, Verinnek téged és a tőrt Tar Valonba kell vinnie, hogy végre megszabadulhass tőle. Nincs vesztegetni való időd.

– Egwene megmentése nem elvesztegetett idő! – De azért úgy megfeszült a keze a tőr markolatán, hogy remegni kezdett.

– Egyikünk sem megy vissza – jelentette ki Perrin. – Legalábbis egyelőre. Nézzétek. – Falme felé mutatott.

A szekérudvarokat és karámokat seanchan katonák tömege feketítette el. Több ezernyien lehettek, sűrű, tömött sorokban. Pikkelyes bestiákon ülő lovasegységeik is voltak, de hagyományos lovasságuk is, lovon ülő páncélos katonák. A tisztek kopjáján színes zászlócska lobogott. Itt-ott grolmok emelkedtek ki a sorok közül, és más különös lények.

Utóbbiak némiképp különféle óriás gyíkokra vagy madarakra hasonlítottak, de láthatóan nem azok voltak. Ám olyan szörnyetegek is akadtak, amik nem is emlékeztettek semmire, ami az Aryth-óceán innenső partján élt. Ezeknek ráncos, szürke bőrük és jókora agyaruk volt. Az arcvonal mentén egyenletes távolságokra elosztva sul'damok és damanek álltak csoportosan. Vajon Egwene is köztük van? – tűnődött magában Rand. A városban, a katonák mögött időnként továbbra is fel-felrobbant egy háztető, vagy villám hasított az égbe. Két repülő lény körözött a magasban, tisztes távolra attól a környéktől, ahol a mennykövek csapkodtak. Bőrszárnyuk fesztávolsága jó húsz hossznyi lehetett.

– Ezt miattunk csinálják? – hitetlenkedett Mat. – Minek néznek ezek bennünket?

Randnek erre eszébe jutott egy jó válasz, de gyorsan elhessegette, mielőtt jobban belegondolhatott volna.

– A másik irányba sem tudunk menni, Rand úr – szólalt meg Hurin. – Fehérköpenyek. Több százan.

Rand megpördítette a lovát, odanézett, ahová a szaglász mutatott. Fehérköpenyes lovasok hosszú arcvonala közeledett feléjük lassan, hullámozva a dombokon át.

– Ha ezek egyszer meglátják Valere Kürtjét, soha többé nem visszük egyetlen aes sedai közelébe sem – dünnyögte Hurin. – Egyáltalán, sehová nem visszük többet.

– Lehet, hogy ezért gyülekeznek a seanchanok – reménykedett Mat. – A fehérköpenyek miatt. Talán hozzánk nincs is köze a dolognak.

– Akár van, akár nincs – jegyezte meg fanyarul Perrin –, itt perceken belül csata lesz.

– Bármelyik oldal végezhet velünk – mondta Hurin. – Még ha nem is veszik észre a Kürtöt. Ha pedig igen...

Rand képtelen volt a fehérköpenyekre vagy a seanchanokra gondolni. Vissza kell mennem. Muszáj. Ekkor rádöbbent, hogy egy ideje Valere Kürtjére mered. De a többiek is, mind. A csavart, aranyszín kürt Mat nyeregkápáján lógott, mindannyiuk tekintetének kereszttüzében.

– Ott kell lennie az Utolsó Csatában – nyalta meg a száját Mat. – De azt sehol nem mondják, hogy előtte nem lehet használni. – Felemelte a Kürtöt, várakozásteljesen nézett rájuk. – Sehol sem.

Senki nem felelt. Randet a maga részéről túlságosan lefoglalták a saját gondolatai. Vissza kell mennem. Vissza kell mennem. Minél tovább nézett a Kürtre, annál sürgetőbbnek érezte ezt a kényszert. Muszáj. Muszáj.

Mat remegő kézzel emelte a szájához Valere Kürtjét.

Tiszta, dallamos hang volt, aranyló, mint maga a hangszer. Mintha minden, még a környező fák is átvették volna, sőt, a talpuk alatt a föld, a fejük felett az ég. Ez az egyetlen hang mindent magába foglalt.

Egyszer csak, a semmiből, köd kerekedett. Gyorsan sűrűsödött. Eleinte csupán apró fehér pamacsok lebegtek a levegőben; ezek azután gyorsan növő felhőkké dagadtak, melyek hamarosan egybefüggő réteggé egyesültek, és ellepték a környéket.

Geofram Bornhald megdermedt a nyergében, amikor megszólalt a hang; oly édes, hogy nevetni támadt kedve, oly gyászos, hogy csaknem erőt vett rajta a zokogás. És mintha minden irányból hallatszott volna egyszerre. Köd kerekedett, szemmel látható sebességgel terjeszkedett és sűrűsödött.

A seanchanok. Ők próbálkoznak valamivel. Tudják, hogy itt vagyunk. Túl hamar jöttek rá. Túl messze még a város. Mindenesetre elővonta a kardját. Fémcsörömpölés futott végig féllégiónyi csapatán, ahogy katonái sorra követték példáját. Elkiáltotta magát:

– Légió! Ügetésben előre!

A köd időközben már mindent eltakart, de tudta, Falme ott van még, előttük. Az arcvonal egyre gyorsabban haladt előre. Látni nem látta őket, de hallotta a lódobogást.

Hirtelen fülsüketítő robajlás közepette felrobbant előtte a föld. Homok és kavicseső zúdult rá. Azután jobbról is hasonló robaj hallatszott a vak fehérségből. Emberek és lovak fájdalmas üvöltése követte. Azután balról. És megint. Újra és újra. Mennydörgések és sikolyok a köd leple alatt.

– Légió! Roham! – Lova megugrott, ahogy oldalába vágta a sarkantyúit. A légió, már ami még megmaradt belőle, csatakiáltást harsogva követte.

Mennydörgés és sikolyok a fehér ködben.

Utolsó gondolatával azon bánkódott, hogy Byar nem tudja majd elmondani a fiának, Dainnek, hogyan halt meg.

Rand már nem látta a környező fákat. Mat leengedte a Kürtöt, áhítattól tágra nyílt szemekkel. A hang azonban még mindig Rand fülében csengett. A köd hullámzó, a legfehérebb gyapjúnál is fehérebb tengere mindent ellepett, ő azonban mégis látott. Látott, de nem hitt a szemének. Falme valahol alatta lebegett. A város szárazföld felőli szélét seanchanok tömege lepte el, a központ utcáin viszont villámok csapkodtak. Falme most a feje fölött lógott az égen. Ott fehérköpenyek rohamoztak és haltak meg sorra, ahogy lángok közepette nyílt meg előttük a talaj. A fenti kikötőben a magas, szögletes hajók fedélzetén fel-alá szaladgáltak az emberek, az egyik hajón pedig, amit ismert, rémülten várakoztak. Még a kapitány arcát is felismerte. Bayle Domon. A fejéhez kapott. A domb fáit nem látta, de a többieket tisztán. Az ideges Hurint. Az ijedten motyogó Matet. Perrint, aki úgy viselkedett, mintha ez várható lett volna. Körülöttük minden irányban köd kavargott. Hurin levegőért kapott.

– Rand úr! – Ennél többet nem is kellett mondania.

Lent, a hullámzó ködben lovasok kaptattak felfelé, mintha hegyoldalon lennének. A részleteket eleinte elrejtette a sűrű pára, de lassan közelebb értek, és most Rand lélegzete állt el. Ismerte őket. Férfiak és nők. Nem mind viseltek páncélt. Ruházatuk és fegyvereik a legváltozatosabb Korokból valók, de ő mindegyiküket ismerte.

Ott volt a nagyapó kinézetű, fehér hajú Sasszem Rogosh. Szemei oly élesek, hogy azt a neve legfeljebb csak sejtethette. A füstös képű Gaidal Cain széles vállai mögül két kard markolata emelkedett elő. Az aranyhajú Birgitte, vállán csillogó ezüstíj, oldalán ezüstnyilakkal tele tegez. És még sokan mások. Ismerte az arcukat, tudta a nevüket. De bármelyikükre nézett, száz nevet hallott magában. Némelyik egészen különös volt, nem is hitte volna, hogy azok is nevek. Mégis tudta, hogy azok. Michael, Mikel helyett. Patrick, Paedrig helyett. Oscar, Otarin helyett.

Az élükön lovagoló férfit is ismerte. Magas, kampós orrú, sötét, mélyen ülő szemekkel. Oldalán a hatalmas kard, Igazság. Sasszárny Artur.

Eléjük érve megállították a lovukat. Mat elhűlten bámulta őket.

– Ennyi... Csak ennyien vagytok? – Alig voltak többen, mint százan. Rand rájött, valahogy tudta, hogy ennyien lesznek. Hurin tátott szájjal, kidülledt szemmel meredt rájuk.

– Többre van szükség, mint bátorságra, hogy egy férfi a Kürthöz kötődjön. – Sasszárny Artur hangja mély volt, messze szálló. Parancsoláshoz szokott.

– Vagy egy nő – jegyezte meg élesen Birgitte.

– Vagy egy nő – értett egyet Sasszárny. – Igen kevesen vannak, akik a Kerékhez kapcsolódnak, hogy aztán újra és újra a szövetbe kerülve a Kerék akaratát szolgálják a Kormintákban. De hát ezt te is megmondhatnád neki, Lews Therin, ha emlékeznél a régi énedre, a korábbi alkalmakra, amikor testet öltöttél. – Randre nézett.

Rand megrázta a fejét, de nem húzta az időt további tiltakozással.

– Idegenek szálltak partra, akik seanchanoknak hívják magukat, és megláncolt aes sedai-okat használnak a csatákban. Vissza kell szorítani őket a tengerre. És... és van egy lány, Egwene al'Vere. A Fehér Torony novíciája. A seanchanok fogva tartják. Segíteniük kell kiszabadítani.

Meglepetésére a Sasszárny Artur mögött álló kis csapatból többen is kuncogni kezdtek, az íjhúrja feszességét próbálgató Birgitte pedig fel is nevetett.

– Mindig olyan nőket választasz, akikkel csak baj van, Lews Therin – mondta tréfásan, de bizalmasan, mintha régi barátok lennének.

– A nevem Rand al'Thor – csattant fel. – Sietniük kell. Nincs sok időnk.

– Nincs idő? – mosolygott Birgitte. – Előttünk az egész örökkévalóság.

Gaidal Cain elengedte a kantárját, mindkét kardját előhúzta. Lovát a térdeivel irányította tovább. A hősök kis csapatának minden tagja elővonta kardját, kézbe vette íját, lándzsáját vagy fejszéjét.

Igazság tükörfényesen ragyogott Sasszárny Artur vaskesztyűs kezében.

– Számlálhatatlan alkalommal küzdöttem már az oldaladon, Lews Therin, és legalább annyiszor ellened. A Kerék a saját céljaira sző minket a szövetbe, a Mintát szolgáljuk, nem magunkat. Ismerlek, még ha te nem is ismered magad. Elüldözzük neked ezeket a partra szállókat. – Csatalova idegesen táncolni kezdett, mire homlokráncolva nézett körül. – Valami nincs rendjén. Valami itt tart. – Hirtelen Randre szegezte szúrós tekintetét. – Pedig te itt vagy. Nálad a lobogó? – Mormogás futott végig a mögötte állókon.

– Igen. – Rand egy rántással kinyitotta a nyeregtáskája csatjait, majd kihúzta a Sárkány zászlaját. Tele lett vele a keze, és csaknem a csődöre csánkjáig lógott. A hősök moraja felerősödött.

– A Minta a nyakunk köré szövi magát, igába hajt bennünket – mondta Sasszárny Artur. – Itt vagy te is, a lobogó is. E pillanat szövete kész. A Kürt hívására jöttünk, de a zászlót kell követnünk. És a Sárkányt.

Hurin fojtott hangot hallatott, mintha összeszorult volna a torka. Perrin csak egy pillanatig habozott, mielőtt a földre lendült volna a lováról. Biztos, határozott léptekkel tűnt el a ködben. Fejszecsapások hangja hallatszott. Egy facsemete legallyazott, egyenes törzsével tért vissza.

– Add ide, Rand – mondta ünnepélyesen. – Ha ez kell nekik... add ide.

Rand sietve segített neki a rúdhoz kötni a lobogót. Mikor Perrin visszaült a lovára, a zászló fehér anyaga körül mintha légáramlat támadt volna, elejétől végéig kifeszült. Folyamatosan hullámzott, amitől a kígyószerű Sárkány életre látszott kelni. A sűrű köd mindamellett meg sem rezzent körülötte.

– Te itt maradsz – közölte Hurinnal Rand. – Mikor vége... Itt biztonságban leszel.

A szaglász kivonta rövid kardját, harciasan megemelte, mintha legalábbis valami hasznát vehetné lóhátról.

– Már megbocsásson, Rand úr, de inkább nem. A tizedét sem értettem, amit hallottam... vagy amit látok – itt halkan dünnyögött néhány szót, mielőtt újra megemelte a hangját –, de ha idáig eljöttem, itt sem fogok megállni.

Sasszárny Artur Hurin vállára csapott.

– A Kerék néha új embereket is emel közénk, barátom. Talán egy nap te is közöttünk találod magad.

A szaglász kihúzta magát, mintha legalábbis egy királyságot ajánlottak volna neki. Sasszárny lova hátán ülve szertartásosan meghajolt Rand felé.

– Engedelmével... Rand úr. Harsonás, kaphatnánk egy kis zenét, a Kürtből? Illő lenne, ha Valere Kürtjének dalára vonulnánk harcba. Zászlóvivő, megindulnál?

Mat megszólaltatta a Kürtöt, hosszan, magasan. Az egész köd belezendült. Perrin megsarkantyúzta a lovát. Rand elővonta gémjelű pengéjét, és kettejük között lovagolt előre.

Semmit nem látott, csak sűrű fehér ködpászmákat, ugyanakkor továbbra is látta, amit korábban. Falmét, melynek utcáin valaki a Hatalmat használta, és a kikötőt, és a seanchan sereget, a hulló fehérköpenyeket. Ez mind ott volt alatta; ott függött fölötte, ahogy eddig. Úgy tetszett, egy pillanat sem telt még el a Kürt első megszólaltatása óta, mintha megállt volna az idő, amíg a hősök válaszoltak a hívásra, hogy most újrainduljon.

Mat fülsüketítő erővel fujt a Kürtbe újra és újra, a mindent átható hangok visszhangozva terjedtek végig a ködön. A lódobogás is egyre hangosabb lett, egyre gyorsult. Rand vágtában rontott a ködbe. Közben azon tűnődött, vajon tudja-e még, merre megy. A köd sűrűbb lett, már nem látta a két oldalán lovagoló hősök hosszú arcvonalának végeit. És egyre többet és többet rejtett el előle. Végül már csak Perrint, Matet és Hurint látta tisztán. Hurin mélyen előregörnyedve ült a nyeregben, tágra nyílt szemekkel hajtotta a lovát. Mat újra és újra a Kürtbe fújt, két fújás között pedig folyamatosan nevetett. Perrin szeme sárgán világított, a Sárkány zászlaja vadul lobogott mögötte. Aztán ők is eltűntek, és látszólag egymagában vágtatott tovább.

Tulajdonképpen még mindig látta őket, de most már csak úgy, mint Falmét és a seanchanokat. Nem tudta volna megmondani, hol vannak, vagy ő maga hol lehet. Szorosabbra fogta a kardját, összehúzott szemmel meredt előre a ködbe. Egyedül rohamozott tovább, és valahogy tudta, ennek így kell lennie.

Aztán egyszer csak Ba'alzamon állt előtte a párafelhőben. Széttárta a karját.

Vörös rémülten ágaskodott fel. Rand kirepült a nyeregből. Kétségbeesetten kapaszkodott a kardjába, ahogy a semmibe zuhant. Nem esett nagyot. Igazság szerint olyan érzés volt... mintha a semmire érkezett volna. Az egyik pillanatban még repült a ködben, a másikban már nem. Felállt. A lova eltűnt, de Ba'alzamon még ott volt. Nagy léptekkel, kezében hosszú, feketére égett bottal közeledett felé. Magukban voltak, csak ők ketten és a kavargó köd. Ba'alzamon mögött árnyék terjengett. Nem a köd sötétedett el mögötte – ez a feketeség kizárta magából a fehér párát.

Közben sok minden másnak is a tudatában volt; Sasszárny Artur és a többi hős a sűrű ködben lecsapott a seanchanokra. Perrin a fejszéjét lengette, sokkal inkább, hogy visszatartsa, akik rá akarnak törni, mintsem hogy ártson nekik. Mat még mindig teli tüdőből fújkált a Kürtbe. Hurin leszállt a lováról, úgy harcolt rövid kardjával és kardtörőjével, ahogy megszokta. Úgy látszott, mintha a seanchanoknak óriási létszámfölényükkel egyetlen támadással el kellene söpörniük őket, ám mégis a betolakodók voltak azok, akik hátrálni kezdtek.

Rand Ba'alzamon felé indult. Kelletlenül bár, de létrehozta az űrt, az Igaz Forrásért nyúlt, és magába szívta az Egyetlen Hatalmat. Más lehetőséget nem látott. Valószínűleg semmi esélye a Sötét Úr ellen, de ami kis esélye netán mégis van, az csakis a Hatalomban rejtőzik. A világegyetemet mozgató erő beléáradt, mindenét elöntötte, még a ruháját és a kardját is. Úgy érezte, ragyog tőle, mint a nap. Fellelkesítette; hányingert kapott tőle.

– Tűnj az utamból – csikorogta. – Nem miattad jöttem ide.

– Hanem a lány miatt? – nevetett Ba'alzamon. Szája kohóvá változott. Égési sérülései most már csaknem teljesen meggyógyultak, alig néhány rózsaszín heg maradt, és azok is elhalványulóban voltak. Jóképű, középkorú férfinak nézett ki. A szája és a szemei kivételével. – És melyik miatt is, Lews Therin? Ezúttal nem segít rajtad senki. Az enyém vagy. Vagy meghalsz. Akkor pedig megint csak az enyém leszel.

– Hazug! – vicsorgott Rand. Ba'alzamon felé sújtott. Az égett fabot szikraeső közepette hárította a csapást. – Hazugságok Atyja!

– Ostoba! Talán a többi bolond, akit épp az előbb hívtál ide, nem mondta el, ki vagy? – Arcán nevetve harsogtak a lángok.

Rand még az ürességben lebegve is megborzongott. Tényleg, elképzelhető, hogy hazudtak volna? Nem akarok az Újjászületett Sárkány lenni! Szorosabbra markolta a kardját. „Selyemszaggatás”. Ba'alzamon azonban minden vágását félreütötte. Folyamatosan szálltak a szikrák, mint egy kovácsműhelyben. Az ő fegyvere volt a kalapács, ellenfeléé az üllő.

– Dolgom van Falméban, és nem veled. Veled soha. – Le kell kötnöm, amíg a többiek kiszabadítják Egwene-t. Különös második látásával most is látta a ködborította szekérudvarok és karámok között dúló csatát.

– Te szánalomra méltó szerencsétlen. Megszólaltattad Valere Kürtjét. Most már kötődik hozzád. Gondolod, hogy a Fehér Torony férgei ezek után valaha is békén hagynak? Olyan vastag láncokba fognak verni, amiket sosem leszel képes eltépni.

Rand úgy meglepődött, hogy még az űrben is érezte. Nem tud mindent! Nem mindentudó! Biztos volt benne, hogy az arcán is látszik. Ezért gyorsan ellenfelére rontott, hogy elterelje róla a figyelmét. „A kolibri megcsókolja a mézrózsát.” „Holdfény a vízen.” „A fecske szárnyal.” Villámok cikáztak a kard és a bot között. Szemkápráztató, szivárványszínű szikrák záporoztak a ködbe. Ba'alzamon lassan egyre hátrébb szorult. Szemei dühödt kohókként lángoltak.

Tudata szélén Rand érzékelte, hogy a seanchanok Falme utcáin hátrálnak. Kétségbeesett ellenállásuk ellenére lassan felmorzsolják őket. A damanek az egyetlen hatalommal tépték a földet, de Sasszárny Arturnak nem árthattak, sem a többi hősnek.

– Féreg akarsz maradni a kő alatt? – vicsorgott Ba'alzamon. Háta mögött forrongott, kavargott a sötétség. – Ebben a pillanatban is pusztítod magad. Ott dühöng benned a Hatalom. Elhamvaszt. Fokról fokra elsorvaszt! Egyedül én taníthatlak meg, hogyan urald, a világon senki más. Szolgálj, és életben maradsz. Szolgálj, vagy meghalsz!

– Soha! – Fel kell tartanom. Siess, Sasszárny! Siess! Megint támadásba lendült. „A galamb szárnyra kap.” „A lehulló levél.”

Most azonban ő kezdett visszaszorulni. Tompán tudatában volt, hogy a seanchanok visszaküzdötték magukat az istállók közé. Megkettőzött erővel támadt újra. „A jégmadár pisztrángot fog.” A partraszállókat egy roham, Sasszárny Arturral és Perrinnel az élen, meghátrálásra kényszerítette. „Szalmakévézés.” Ba'alzamon bíbor szentjánosbogarak szökőkútja közepette akasztotta meg a sujtását. Épp csak el tudott ugrani, mielőtt az ellencsapás szétzúzhatta volna a koponyáját. Így is felborzolta a haját a lecsapó bot szele. A seanchanok előrerontottak. „Szikracsiholás.” Jégesőként hullottak a szikrák, Ba'alzamon elugrott az ütése elől, és a tengerentúliak serege újra a macskaköves utcákra szorult.

Rand legszívesebben teli torokból üvöltött volna. Hirtelen rájött, hogy a két összecsapás kapcsolatban áll. Amikor ő volt fölényben, a Kürt hívta hősök előrenyomultak, ha hátrálni kényszerült, a seanchanok összeszedték magukat.

– Ők sem mentenek meg – mondta Ba'alzamon. – Akik megmenthetnének, azokat messze hurcolják innen, az Aryth-óceán túlpartjára. Ha valaha is látod még őket, nyakörvet viselő rabszolgák lesznek, és elpusztítanak az új uraik kedvéért.

Egwene. Nem engedhetem, hogy erre a sorsra jusson.

Ba'alzamon közben tovább beszélt.

– Csak egy módon menekülhetsz meg, Rand al'Thor. Rokonirtó Lews Therin. Egyedül én válthatlak meg. Szolgálj, és neked adom a világot. Ha ellenállsz, elpusztítalak, mint már oly sokszor. Csakhogy ezúttal a lelked is megölöm, örökre, teljesen, véglegesen megsemmisítelek.

Megint én győztem, Lews Therin. A gondolat az űr szélén túl formálódott meg, mégis nehéz volt figyelmen kívül hagynia, nem gondolni a rengeteg életre, melyek e szavakkal végződtek. Megigazította kardját. Ba'alzamon maga elé emelte a botját.

Most döbbent csak rá, hogy Ba'alzamon úgy viselkedik, mintha a gémjelű kard árthatna neki. A Sötét Úron nem fog az acél. Ellenfele mégis szemmel tartotta a fegyver minden mozdulatát. Rand eggyé vált a karddal. Minden részecskéjét érezte, minden apró darabkáját, mely ezerszer és ezerszer kisebb volt, semhogy emberi szem láthatta volna. És érezte a Hatalmat is, mely átjárta, és a pengébe is átáramlott, végigfolyt az anyagba rajzolt, végtelenül finom, bonyolult mintázaton, melyet aes sedai-ok alkottak a trallok háborúk alatt.

Ekkor egy másik belső hang szólalt meg benne. Lané. Eljön majd az idő, amikor valamit bármi áron el akarsz érni. Ingtar hangja. Minden embernek joga van a Kard Hüvelybe tételét választani. Egwene képe jelent meg előtte, nyakörvvel a nyakán, amint damaneként éli le az életét. Veszélyben az életem szálai. Egwene. Ha Sasszárny Falméba ér, még megmentheti. Mielőtt meggondolhatta volna, mit tesz, már fel is vette a „A gém belegázol a rohamba” első pozícióját. Egy lábon egyensúlyozott, magasra emelt karddal, nyitott, védtelen helyzetben. A halál pihénél is könnyebb, de a kötelesség nehezebb, mint egy hegység.

Ba'alzamon értetlenül meredt rá.

– Miért vigyorogsz, mint egy idióta, te bolond? Nem hiszed, hogy véglegesen el tudlak pusztítani?

Randen végtelen nyugalom vett erőt, az űr érzelemmentességénél is hatalmasabb.

– Soha nem foglak szolgálni, Hazugságok Atyja. Ezernyi életem során egyszer sem hajtottam fejet neked. Tudom. Biztos vagyok benne. Jöjj hát. Ideje meghalni.

Ba'alzamon szeme kitágult, egy pillanatra oly vadul lángoló kohóvá változott, hogy Rand beleizzadt. Háta mögött forrni kezdett a sötétség. Arca megkeményedett.

– Akkor pusztulj, féreg!

Előredöfött a bottal, mintha lándzsa lenne.

Rand felsikoltott, mikor a megfeketedett fa az oldalába hatolt. Égetett, mint a fehéren izzó piszkavas. Az űr megremegett, de utolsó csepp erejével egyben tartotta, és Ba'alzamon szívébe döfte gémjelű pengéjét. Ba'alzamon felüvöltött. A háta mögötti sötétség felüvöltött. Felrobbant a világ.

Negyvennyolcadik fejezet

Az első kinyilvánítás

Min fölfelé törtetett a macskaköves utcán, kitartóan furakodott előre a sűrű tömegben. Az emberek sápadtan bámultak, már aki nem sikoltozott hisztérikusan. Néhányan futottak, bár úgy tűnt, fogalmuk sincs, hová. A többség azonban rosszul irányított bábuként mozgott, elmenni jobban féltek, mint maradni. Időnként végignézett az arcokon, reménykedett, hogy megtalálja Egwene-t, Elayne-t vagy Nynaeve-ot. De mindenütt csak falmeiakat látott. És valami hajtotta, tovább, előre, mintha zsinóron húznák.

Egyszer megfordult, hátranézett. A kikötőben seanchan hajók égtek. A kikötő kijáratán túl további tüzek látszottak. Számos szögletes vitorlás már egészen aprónak tűnt a lenyugvó nap előtt, olyan gyorsan haladtak nyugatra, amekkora szelet csak támasztani tudtak a rajtuk lévő damanek. Egy kis hajó is távolodott a várostól, billegve próbált olyan szelet fogni a vitorlájába, amivel a part mentén haladhat. A Permet. Nem hibáztatta Bayle Domont, amiért nem várt tovább. Azok után, amit látott, semmiképp. Csoda, hogy ennyi ideig maradt.

Volt a kikötőben egy seanchan hajó, ami nem égett, bár tornyai már feketék voltak a kioltott tüzektől. Lassan a kikötő kijárata közelébe siklott. Ekkor hirtelen egy lovas jelent meg a tengerre vezető csatornát övező sziklafal mellett. A vízen lovagolt. Min döbbenten bámult. Még az álla is leesett. Ezüst csillant. A lovas felemelte íját. Ezüstös villanás ívelt a fegyvertől a szögletes hajó felé. Újra tűzbe borult az orrtorony, akkora robaj kíséretében, hogy ilyen messziről is hallotta. A fedélzeten heves nyüzsgés kezdődött.

Min pislogott, de mire újra odanézett, a lovasnak már nyoma sem volt. A hajó lassan haladt tovább az óceán felé, a legénység a tüzet oltotta.

Megrázta a fejét, majd tovább kaptatott az emelkedőn. Túl sokat látott már ezen a napon, semhogy egy a víz színén lovagoló lovas sokáig elvonhatta volna a figyelmét. Még ha tényleg Birgitte volt is, a csodaíjával. És Sasszárny Artur. Őt tényleg láttam. Ez biztos.

Az egyik magas épület előtt tétován megállt. Nem törődött a körülötte áramló tömeggel, sem azzal, hogy időnként beleütközött valaki. Mintha elkábult volna. Itt bent van, valahol, ahová mennie kell. Felrohant a lépcsőn, belökte az ajtót.

Senki sem próbálta megállítani. Amennyire innen az ajtóból meg tudta állapítani, senki nem volt a házban. Falme lakosságának legnagyobb része kint volt az utcákon, és azon tanakodott, vajon mind megőrültek-e. Továbbment. Keresztülvágott a házon, a hátsó kertbe. És ott volt.

Rand hanyatt hevert egy tölgy alatt, sápadtan, csukott szemmel. Bal kezével egy markolatot szorongatott, ami egy lábnyi pengében folytatódott. A csonk vége mintha elolvadt volna. Időnként, szabálytalan időközökben megemelkedett majd visszasüllyedt a mellkasa.

Mély levegőt vett, hogy valamelyest megnyugodjon, majd odament hozzá, megnézni, mit tehet érte. Először is megszabadul a kardcsonktól. Még megvágja magát, vagy őt, ha hadonászni kezd vele fájdalmában. Lefeszegette róla az ujjait. Összerezzent, ugyanis a markolat a fiú bőréhez volt ragadva. Fintorogva dobta félre. A gémdísz beleégett a tenyerébe. De nyilvánvalóan nem emiatt fekszik ájultan. Ezt meg hogy szerezhette? Nynaeve később majd ad rá valami kenőcsöt.

Sietősen átvizsgálta. Mint kiderült, legtöbb sebesülése és horzsolása nem volt új – legalábbis a vér már beszáradt rajtuk, a zúzódások széle pedig már sárgulni kezdett. A zekéje bal oldalán azonban égett lyuk volt. Kigombolta, az ingét is felgyűrte. Felszisszent. A teste oldalán mély, égett szélű seb volt, de az égés elállította a vérzést. Ami igazán megrázta, az a bőre érintése volt. Dermesztően fagyosnak tűnt, amihez képest a levegő szinte meleg volt.

A vállánál fogva a ház felé kezdte vonszolni. Ernyedten lógtak a tagjai, holt súly volt.

– Te nagy mafla – nyögte. – Véletlenül sem lehetnél alacsony és könnyű, mi? Nem, neked feltétlenül ekkora lábaidnak, meg ilyen széles válladnak kell lennie. Megérdemelnéd, hogy kint hagyjalak.

De azért felküzdötte magát a lépcsőkön, még arra is vigyázott, hogy amennyire lehetséges, Rand se üsse be semmijét. Amint beért vele az ajtón, megpihent, a derekát masszírozta, miközben a Mintáról dünnyögött magában. Majd sietősen átkutatta a házat. Hátul volt egy kis hálószoba, talán egy szolgáé lehetett, ahol jó vastagon, rengeteg pokróccal meg volt ágyazva, és a kandallóban már elő voltak készítve a fahasábok. Pillanatokon belül felhajtotta a takarókat és meggyújtotta a tüzet, mint ahogy az ágy melletti lámpát is. Majd visszament Randért.

Nem volt könnyű a szobába juttatnia, sem az ágyra emelnie, de ha némiképp kifogyott is a végére a szuszból, azért sikerült. Betakargatta. Egy perc múlva a pokróc alá dugta a kezét. Összerezzent, a fejét csóválta. A lepedő jéghideg maradt. Randből nem áradt testmeleg, amit megtarthattak volna a pokrócok. Nagy, megjátszottan bosszús sóhajjal bemászott mellé a takarók alá. Végül még át is karolta a fiút. Továbbra is csukva volt a szeme, és szaggatottan lélegzett, de attól félt, ha elmegy Nynaeve-ért, mire visszaérnének, meghalna. Aes sedai-ra lenne szüksége, gondolta. Én legfeljebb csak egy kis meleget adhatok neki.

Egy ideig elnézte az arcát. De nem látott semmi mást, csak az arcát. Eszméletlen ember auráját sosem tudta kiolvasni.

– Az idősebb férfiakat kedvelem – közölte a fiúval. – A művelt, szellemes férfiakat. A tanyák, a juhok a legkevésbé sem érdekelnek. A juhászok még annyira sem. A juhászfiúk főleg nem. – Sóhajtott egyet, hátrasimította a fiú arcába hullott tincseit. Selymes haja volt. – Igaz, te nem vagy juhász, ugye? Többé már nem. Fény, miért kellett a Mintának összeboronálnia veled? Miért nem kaphattam valami egyszerűbb és biztonságosabb sorsot, mondjuk, hogy hajótörést szenvedek egyetlen falat élelem nélkül, tizenkét éhes aiellel?

Az előcsarnok felől zaj hallatszott. Felemelte a fejét. Ekkor kinyílt az ajtó. Egwene állt az ajtónyílásban. Döbbenten meredt rájuk, ahogy ott feküdtek a kandalló és a lámpa fényében.

– Ó. – Csak ennyit mondott.

Min elpirult. Miért viselkedem úgy, mintha bármi rosszat tettem volna? Nem lehetek ekkora bolond!

– Én... Én csak melegen tartom. Eszméletlen, és hideg, mint a jég.

Egwene nem jött beljebb a szobába.

– Én... éreztem, ahogy vonz magához. Hogy szüksége van rám. Elayne is érezte. Azt hittem, biztos azzal kapcsolatos... ami ő, de Nynaeve nem érzett semmit. – Mély, szaggatott lélegzetet vett. – Elayne és Nynaeve elmentek lovat szerezni. Megtaláltuk Belát. A seanchanok nagyrészt hátrahagyták a lovaikat. Nynaeve azt mondja, jobb, ha indulunk, amint tudunk, és... és... Min, ugye most már tudod, kicsoda ő, igaz?

– Tudom – Min szívesen kihúzta volna a kezét Rand feje alól, de nem tudta rávenni magát, hogy megmozduljon. – Legalábbis azt hiszem. De akárki is, megsebesült. És én semmit nem tudok tenni érte, csak melegen tartani. Talán Nynaeve többre lenne képes.

– Min, tudod... hisz tudod, hogy nem házasodhat meg. Nem... biztonságos... egyikünknek sem.

– Csak a magad nevében beszélj. – A mellére vonta Rand fejét. – Úgy van, ahogy Elayne mondta. Félredobtad őt a Fehér Torony kedvéért. Mit érdekel, ha én meg felszedem?

Egwene végtelenül hosszúnak tetsző ideig nézett rá. Nem Randre, egyáltalán nem. Csak rá. Min érezte, hogy egyre jobban elvörösödik, és szívesen elfordult volna, de nem tudott.

– Hozom Nynaeve-ot – mondta végül a barátnője, és egyenes háttal, felhúzott orral kisétált.

Kiáltani szeretett volna, vagy utána menni, ehelyett csak dermedten feküdt. Szemét a tehetetlen harag könnyei csípték. Pedig így kell lennie. Tudom. Mindannyiukból kiolvastam. Fény, elegem van ebből az egészből.

– Ez mind a te hibád – mondta Rand mozdulatlan testének. – Illetve nem, igazából nem. De azért fizetni fogsz érte, azt hiszem. Mindannyian csapdába estünk, mint legyek a pókhálóban. Mi lett volna, ha megmondom neki, hogy lesz még egy másik nő is, akit most még csak nem is ismer? Ha már itt tartunk, vajon te mit szólnál hozzá, drága juhász uram? Nos, éppenséggel elég jóképű vagy, de... Fény, még azt sem tudom, engem választasz-e majd. Abban sem vagyok biztos, hogy én szeretném-e, ha engem választanál. Vagy talán megpróbálsz majd mindhármunkat a térdeden lovagoltatni? Lehet, hogy nem a te hibád, Rand al'Thor, de ez akkor sem igazságos.

– Nem Rand al'Thor – szólalt meg egy dallamos hang az ajtóból. – Hanem Lews Therin Telamon. Az Újjászületett Sárkány.

Min meglepetten meredt rá. A legszebb nő volt, akit életében látott. Fehér, sima bőr, hosszú, fekete haj, éjsötét szemek. Ruhája olyan vakító fehér volt, hogy a szűz hó ahhoz képest piszkosnak tűnt volna. Ezüst öv fogta át. Minden ékszere ezüst volt. Min a puszta látványától is kezdett felpaprikázódni.

– Ezt meg hogy érti? Ki maga?

A nő az ágy mellé sétált. Minden mozdulata oly kecses volt, hogy Minbe belehasított az irigység, noha azelőtt soha egy nőtől sem irigyelt még semmit. Az ismeretlen megsimogatta Rand haját, mintha ő ott sem lenne.

– Még maga sem hiszi el egyelőre, attól tartok. Tudja, de nem hiszi. Irányítottam a lépteit, húztam, vontam, befolyásoltam, csábítottam. Mindig makacs volt, de ezúttal át fogom formálni. Ishamael azt hiszi, ő irányítja az eseményeket, de valójában én. – Egy ujjal végigsimított Rand homlokán, mintha jelet rajzolna rá. Mint nyugtalanítóan egy sárkányagyarra emlékeztette. Rand megmoccant, mormolt magában valamit. Ez volt az első mozdulata és most adott ki hangot először, amióta csak Min rátalált.

– Ki maga? – csattant fel.

A nő visszanézett rá. Csak nézett, mégis azon kapta magát, hogy visszasüllyed a párnák közé, és vadul szorítja magához Randet.

– Lanfearnak hívnak, leányom.

Min szája hirtelen úgy kiszáradt, hogy akkor sem tudott volna megszólalni, ha az élete múlott volna rajta. Az egyik Kitaszított! Ó, nem! Fény, csak azt ne! Fogalma sem volt mit tegyen, jobb híján csak a fejét rázta. A tagadás láttán Lanfear elmosolyodott.

– Lews Therin az enyém volt, és most is az enyém, leányom. Viseld jól a gondját, amíg eljövök érte. – Azzal eltűnt.

Min leesett állal bámult. Az egyik pillanatban még ott volt, a következőben már nem. Csak ekkor vette észre, milyen szorosan öleli magához Rand eszméletlen testét. Bár ne érezte volna úgy, mintha ő várna védelmet a fiútól.

Byar ösztövér arcán zord elszántság uralkodott. A lemenő nappal a háta mögött nyargalt. Egyszer sem nézett vissza. Mindent látott, amit látnia kellett, amit egyáltalán láthatott abban az átkozott ködben. A légió odaveszett, Geofram Bornhald úrkapitány meghalt, és erre egy magyarázat volt csak. Árnybarátok árulták el őket, olyanok, mint a folyóközi Perrin. Ezt az üzenetet kell Dain Bornhaldnak vinnie, az úrkapitány fiának, aki most éppen a Tar Valont figyelő fénygyermekek között volt. De ennél még rosszabb mondanivalója is akadt, mégpedig nem másnak, mint magának Pedron Niallnak. El kell mondania, mit látott Falme fölött az égen. Kantárszárával ostorozta a lovát, és vissza sem nézett.

Negyvenkilencedik fejezet

Ami megíratott

Rand kinyitotta a szemét, és megállapította, hogy amit lát, az egy bőrfa ágain átszűrődő napfény. A bőrfa széles, szívós levelei a késő ősz ellenére is zöldek voltak még. A lombot borzoló hideg szél havazást ígért estére. Hanyatt feküdt, keze alatt érezte a testét fedő takarókat. Zekéje és ingje nem volt rajta, de a mellkasát mintha szorította volna valami, és a bal oldala fájt. Oldalt fordította a fejét, és Mint pillantotta meg. A földön ülve figyelte őt. Egy pillanatig szinte meg sem ismerte így, női ruhában. A lány bizonytalanul mosolyodott el.

– Min. Hát te vagy az. Honnan kerültél ide? Hol vagyunk? – Villanásokban, töredékekben tért vissza az emlékezete. A régebbi időkre jól emlékezett, de az utolsó napok történései törött tükörcserepekként pörögtek az elméjében. Különálló képek jelentek meg lelki szemei előtt, hogy nyomban el is tűnjenek, mielőtt jobban megnézhette volna őket.

– Falméból jövünk – felelte a lány. – És most ötnapi járásra keletre vagyunk tőle. Te egész idő alatt aludtál.

– Falme. – További emlékek. Mat megszólaltatta Valere Kürtjét. – Egwene! Mi...? Kiszabadították? – Visszafojtott lélegzettel várta a választ.

– Nem tudom, kire gondolsz, kiknek kellett volna kiszabadítani, de szabad. Mi magunk szabadítottuk ki.

– Ti magatok? Nem értem. – Hát szabad. Legalább...

– Nynaeve, Elayne és én.

– Nynaeve? Elayne? Hogyan? Mindannyian Falméban voltatok? – Rand küszködve próbált felülni, Min azonban könnyedén visszanyomta, majd ott is maradt, a vállára tett kézzel. Tekintete a fiú arcát fürkészte. – Hol van? – kérdezte Rand.

– Elment – Min elpirult. – Mind elmentek. Egwene, Nynaeve, Mat, Hurin és Verin. Hurin igazából nem akart itt hagyni. Úton vannak Tar Valon felé. Egwene és Nynaeve folytatják a tanulmányaikat a Toronyban, Mat pedig azért megy, hogy az aes sedai-ok megpróbáljanak tenni valamit a tőrével kapcsolatban. Valere Kürtjét is magukkal vitték. El sem hiszem, hogy tényleg a saját szememmel láttam.

– Elmentek – dünnyögte a fiú. – Még csak azt sem várta meg, amíg felébredek. – Min még jobban elpirult, lesütötte a szemét, és elhúzódott tőle.

Rand felemelte a kezét, hogy megdörzsölje a szemét, de hirtelen megdermedt. Döbbenten bámult a tenyerére. Most már a bal tenyere is gémalakkal bélyegződött meg, pontosan ugyanúgy, mint a jobb. A kardmarkolatot díszítő dombormű minden vonala tisztán látszott a húsában. Egyszer a gémmel, mely kijelöli útját. Még egyszer a gémmel; ez megmutatja, ő az igazi.

– Nem!

– Pedig elmentek. Hiába mondogatod, hogy „nem”, az még nem fogja megváltoztatni.

Megrázta a fejét. Valami azt súgta neki, az oldalát hasogató fájdalom fontos. Nem emlékezett, hogyan sérülhetett meg, mégis tudta, hogy fontos. Már emelte volna meg a takarót, hogy megnézze, de a lány a kezére csapott.

– Azzal csak ártanál magadnak. Még nem gyógyult meg egészen. Verin Gyógyítással is próbálkozott, de azt mondta, nem működött úgy, ahogy kellett volna. – Habozott, az ajkát rágta. – Moiraine azt mondja, biztos Nynaeve tett veled valamit, mert különben életben sem maradtál volna, mire Verinhez tudtunk juttatni. De Nynaeve azt állítja, úgy meg volt rémülve, hogy egy gyertyát sem tudott volna meggyújtani. Valami... gond van a sebeddel. Meg kell várnod, amíg természetes úton meggyógyul. – Úgy látszott, ez aggasztja.

– Itt van Moiraine? – Keserűen felnevetett. – Amikor azt mondtad, Verin elment, már azt hittem, végre újra megszabadultam az aes sedai-októl.

– Igen, itt vagyok – mondta Moiraine.

A látómezejébe lépett, tetőtől talpig kékben, olyan méltóságteljesen, mintha a Fehér Toronyban lett volna. Odasétált hozzá, megállt fölötte. Min összevont szemöldökkel nézett rá. Randnek az a különös érzése támadt, mintha meg akarná védeni őt Moiraine-től.

– Jobban örülnék, he nem lenne itt. Tőlem nyugodtan visszamehet oda, ahol eddig bujkált, és ott is maradhat.

– Nem bujkáltam – felelte nyugodtan Moiraine. – Tettem, amit tehettem itt, Tomafőn és Falméban. Nem tehettem valami sokat, de rengeteget megtudtam. Nem sikerült megmentenem két nővéremet, mielőtt a seanchanok a pórázosokkal együtt a hajókra terelték volna őket, de amit tudtam, megtettem.

– Amit tudott. Utánam küldte Verint, hogy pásztorkodjon fölöttem. Csakhogy én nem vagyok juh, Moiraine. Azt mondta, mehetek, ahová akarok, és én olyan helyre akarok menni, ahol maga nincs ott.

– Nem én küldtem Verint – vonta össze a szemöldökét Moiraine. – Magától ment utánatok. Nagyon is sok embernek kelted fel az érdeklődését. Fain rád talált végül, vagy te Fainre?

A hirtelen témaváltás meglepte.

– Fain? Nem. Szép kis hős vagyok, mondhatom. Megpróbáltam megmenteni Egwene-t, de Min megtette előttem. Fain azt mondta, ártani fog Emondmezőnek, ha nem állok ki ellene, és még csak nem is láttam. Ő is a seanchanokkal ment?

Moiraine a fejét rázta.

– Nem tudom. Bár tudnám! De jobb is, hogy nem találtad meg, legalábbis addig, amíg nem tudod, kicsoda.

– Egy árnybarát.

– Annál több. Rosszabb. Padan Fain a lelke mélyéig a Sötét Úr híve volt, de azt hiszem, Shadar Logothban Mordeth karmai közé került, aki annak idején semmivel sem kevésbé gonosz módszerekkel küzdött az Árnyék ellen, mint amit az maga is használ. Mordeth megpróbálta elnyelni Fain lelkét, hogy újra emberi teste lehessen, csakhogy egy olyan lélekkel találta szemben magát, amelyet közvetlenül is megérintett a Sötét Úr. És az eredmény... Az eredmény egy olyan lény, aki sem nem Padan Fain, sem nem Mordeth, hanem valami messze gonoszabb, a kettő elegye. Fain – hívjuk továbbra is így – sokkal veszélyesebb, mint hinnéd. Talán túl sem élted volna, ha találkozol vele, és ha mégis, esetleg rosszabb sors várt volna rád, mintha csak egyszerűen átálltál volna az Árnyékhoz.

– Ha él, ha nem ment el a seanchanokkal, akkor meg kell... – elakadt a szava, a nő ugyanis egy gémes kardot vett elő a köpenye alól. A pengéje a markolattól egy lábnyira hirtelen véget ért, mintha onnan elolvadt volna. Hirtelen összeállt a kép, fájdalmas villanással visszatértek az emlékek. – Megöltem – mondta halkan. – Ezúttal megöltem.

Moiraine szórakozottan félretette a tönkrement kardot, mint valami használhatatlan kacatot. Mint ahogy az is volt. Majd összedörgölte a két kezét.

– A Sötét Urat nem olyan könnyű megölni. Már a puszta tény, hogy megjelent Falme fölött az égen, több, mint aggasztó. Nem lett volna szabad képesnek lennie rá, ha meg van kötve, ahogy hisszük. Ha pedig nincs, miért nem pusztított el mindannyiunkat?

Min idegesen fészkelődött.

– Az égen? – csodálkozott Rand.

– Mindkettőtök. A küzdelmetek az égbolton zajlott, az összes falmei szeme előtt. Talán még más tomafői településekről is látták, ha hihetek a szóbeszédnek.

– Mind... mind láttuk az egészet – mondta Min elhaló hangon. Vigasztalóan Rand kezére tette a kezét.

Moiraine a köpenye alá nyúlt, és egy feltekert, jókora pergament húzott elő, amilyet a falmei utcai rajzolók használtak. Kiterítette. A krétavonalak kissé elkenődtek, de azért így is jól látszott a kép. Egy lángarcú férfi bottal küzdött egy kardos ellenfél ellen a felhők között. A háttérben villámok csapkodtak, és a Sárkány zászlaja lobogott. Rand arca jól felismerhető volt.

– Hányan látták ezt? – csattant fel. – Tépje szét. Égesse el.

Az aes sedai hagyta, hogy a pergamen feltekeredjen.

– Azzal semmire sem mennénk. Két nappal ezelőtt vettem, egy faluban, amin áthaladtunk. Több száz ehhez hasonló forog közkézen, de talán több ezer is, és mindenütt azt mesélik, hogyan küzdött a Sárkány a Sötét Úrral Falme fölött az égen.

Rand Minre nézett. A lány kelletlenül bólintott, és megszorította a kezét. Ijedtnek tűnt, de nem húzódott el. Vajon ezért ment el Egwene? Igaza volt. Jól tette.

– A Minta most már még szorosabban szövi köréd magát – mondta Moiraine. – Most nagyobb szükséged van rám, mint valaha.

– Nincs szükségem magára – felelte ő harsányan. – És nem is akarom, hogy velem legyen. És hallani sem akarok erről az egészről. – Eszébe jutott, hogy többen is Lews Therinnek nevezték. Nem csak Ba'alzamon, de Sasszárny Artur is. – Nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzá. Fény, hiszen a Sárkány állítólag újabb Világtörést okoz majd, mindent lerombol. Én nem leszek Sárkány!

– Az vagy, ami vagy. Máris elkezdted felkavarni a világot. A Fekete ajah kétezer éve először mutatta meg magát. Arad Doman és Tarabon már eddig is a háború szélén állt, és ez csak rosszabb lesz, ha a falmei események híre eljut hozzájuk. Cairhienben polgárháború dúl.

– De hát Cairhienben nem csináltam semmit! Azért nem hibáztathat!

– Semmit nem csinálni, a Nagy Játékban az is manővernek számít – sóhajtott a nő. – Különösen, ahogy mostanában játsszák. Te voltál a szikra, és Cairhien felrobbant, mint az illuminátorok tűzijátéka. Mit gondolsz, mi történik majd, amikor a falmei hírek Arad Domanba és Tarabonba érnek? Ezekben az országokban mindig sokan voltak, akik szívesen álltak bárki mögé, aki Sárkánynak kiáltotta ki magát, és eddig soha nem álltak a rendelkezésükre ilyen, a szó szoros értelmében égi jelek, mint most. És ez még nem minden. Ezt nézd. – Egy erszényt dobott a mellkasára.

Rand némi habozás után kinyitotta. A tenyerére szóródó apró szilánkok egy fekete-fehér mázas cseréptárgy darabkáinak tűntek. Már látott egyszer ehhez hasonlót.

– A Sötét Úr börtönének újabb pecsétje – motyogta.

Min levegőért kapott. Most már inkább ijedten markolta a kezét, mint megnyugtatásképpen.

– Mégpedig kettő – így Moiraine. – A hétből most már három széttört. Azon kívül, ami eddig is volt, még kettőt találtam a nagyúr falmei házában. Ha mind a hét széttörik, de talán már előbb, a tömítés, amivel az emberek a Teremtő alkotta börtön falába korábban éppen az általuk vájt rést zárták el, elveszti erejét, és a Sötét Úr fel fogja szakítani, hogy azután újra kinyújthassa a kezét azon a lyukon, és megérinthesse a világot. És akkor az emberiségnek nem marad más reménye, mint hogy a Sárkány ott lesz, és megküzd vele.

Min megpróbálta megakadályozni, hogy Rand ledobja magáról a takarót, de a fiú gyengéden félretolta.

– Muszáj sétálnom egy kicsit.

A lány felsegítette, de nagy sóhajtozás és morgolódás közepette, mondván, csak árt a sebének. Rand csak most látta, hogy az egész mellkasa körbe van kötözve. Min a vállára terítette az egyik takarót, mint valami köpenyt.

Egy darabig csak állt, a földön heverő gémjelű kardra meredt, illetve arra, ami maradt belőle. Tam kardja. Az apám kardja. Kelletlenül – életében nem tett még kelletlenebbül semmit –, de lemondott a reményről, hogy valaha is kiderülhet még, hogy Tam az igazi apja. Majd beleszakadt a szíve. De ettől még nem változtak meg a Tammal kapcsolatos érzései, és továbbra is Emondmező maradt az egyetlen hely, amit valaha is otthonának nevezhetett. Most már csak Fain fontos. Egyetlen kötelességem maradt. Meg kell állítanom.

Mindkét nőnek támogatnia kellett. Két oldalról fogták egy-egy karját, ahogy lassan a már megrakott tábortűzhöz sétáltak. A közelben egy keményre döngölt földút húzódott. Loial is a táborban ült, egy könyvet olvasott. A címe „A napnyugtán túlra hajózni” volt. És Perrin is; ő a tűzbe meredt. A shienariak a vacsorához készültek elő. Lan egy fa alatt ülve élesítgette a kardját. Tetőtől talpig végignézett Randen, majd biccentett. És volt még valami. A tábor közepén a Sárkány zászlaja lengedezett a szélben. Valahol találtak egy igazi zászlórudat Perrin facsemetéje helyett.

– Hát ez meg mit keres itt, ahol bárki megláthatja az útról?

– Túl késő elrejtőzni, Rand – mondta Moiraine. – Neked már kezdettől fogva túl késő volt.

– De azért még nem kell szándékosan hirdetni, hogy itt vagyok. Soha nem találom meg Faint, ha valaki megöl a miatt a zászló miatt. – Loialhoz és Perrinhez fordult. – Örülök, hogy maradtatok. Meg tudtam volna érteni, ha ti is elmentek.

– Miért ne maradtam volna? – így Loial. – Még sokkal ta'verenebb vagy, mint gondoltam volna, az igaz, de attól még a barátom vagy. Legalábbis remélem – rezgett bizonytalanul a füle.

– Az vagyok. Legalábbis, amíg még biztonságos a közelemben maradnod, de még azután is.

Az ogier erre olyan széles vigyorral felelt, majd' ketté szakadt az arca.

– Én is maradok – mondta Perrin. A hangjából lemondás vagy beletörődés csengett ki. – A Kerék szorosan a Mintába sző mindannyiunkat, Rand. Ki gondolta volna annak idején, még Emondmezőn?

A shienariak közben köréjük gyűltek. Rand meglepetésére mind térdre estek. És mindannyian őt nézték.

– Szeretnénk hűséget esküdni önnek – mondta Uno. A többi shienari bólintott.

– Csak Ingtarnak és Agelmar nagyúrnak tartoztok hűséggel! Ingtar hősi halált halt, Uno. Feláldozta magát, hogy mi, többiek elmenekülhessünk a Kürttel. – Esze ágában sem volt ennél többet mondani nekik, vagy bárkinek. Remélte, Ingtar újra megtalálta a Fényt. – Mondjátok el Agelmar nagyúrnak, amikor visszaértek Fal Darába.

– Azt mondják – mondta a félszemű katona lassan, elgondolkozva –, hogy amikor a Sárkány újjászületik, minden esküt felold, minden köteléket elszakít. Most már semmi sem köt bennünket. Szeretnénk felesküdni önre. – Kivonta a kardját, és elé fektette, markolattal előre. A többi shienari követte a példáját.

– A Sötét Úrral csatázott – mondta Masema. Masema, aki gyűlölte. Most pedig úgy nézett rá, mintha a megtestesül Fény jelent volna meg a képében. – Láttam, Sárkány úr. Láttam. Hű embere leszek, a halálig. – Sötét szemei lázasan csillogtak.

– Választanod kell, Rand – így Moiraine. – A világ mindenképpen le lesz rombolva, még ha nem is te teszed meg. A Világtörés elkerülhetetlen. A Tarmon Gai'don mindenképpen bekövetkezik, és az önmagában is romokba fog dönteni mindent. Nos, továbbra is megpróbálsz elbújni az elől, ami vagy, és hagyod, hogy a világ védtelenül maradjon az Utolsó Csatában? Válassz.

Mind őt nézték, a döntésére vártak. A halál pihénél is könnyebb, de a kötelesség nehezebb, mint egy hegység. Döntött.

Ötvenedik fejezet

Utána

Hajón és lóháton terjedtek a hírek, a kereskedők szekereivel és gyalogos vándorokkal. Újra és újra elmondták a történetet. Az egyre változott, de a lényege megmaradt. Eljutott Arad Domanba, Tarabonba és tovább. Egyre többen és többen hallottak a Falméban történtekről, az égi jelekről. És sokan nyíltan a Sárkányra esküdtek. Mások lesújtottak rájuk, hogy aztán őket sújtsák le.

De más mesék is terjedtek, egy hadoszlopról, ami a lemenő nap irányából vágott át Almoth-alföldön. Állítólag száz határvidékiből állt. Nem. Ezerből. Nem; ezer hős jött vissza a sírból Valere Kürtjének hívására. Tízezer. A Fény Gyermekeinek egy teljes légióját megsemmisítették. Visszaüldözték Sasszárny Artur visszatért seregeit a tengerbe. Ők maguk Sasszárny Artur visszatért seregei. A hegyek felé lovagoltak, a hajnalpír felé.

De egy dologban minden mese egyetértett. Az élen az az ember lovagolt, akinek arcát Falme fölött látták az égen, és az Újjászületett Sárkány zászlaja alatt vonultak.

És akkor az emberek a Teremtőhöz fohászkodtak, mondván: Ó, Mennyei fény, a Világ Fénye, engedd, hogy megszülessen a Megjövendölt a hegyen, ahogy a jóslatok ígérik; mint ahogy korokkal ezelőtt is megszületett, és még számos korban meg fog. Hadd énekeljen a Napkelte Hercege a földeknek, hogy újra kizöldülhessen a táj, és bárányokat adjanak a völgyek. Hadd óvjon meg minket az Árnyéktól a Napkelte Urának keze, hadd védelmezzen most már az igazság kardja. Hadd lovagoljon a Sárkány az idők szelein újra.

(A Charal Drianaan te Calamonból a Sárkány-ciklus,
Negyedik Kor, ismeretlen szerző)

Vége az Idő Kereke második könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN.

A Világtörés óta, három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (vu) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is, szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották meg. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére, már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak, a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, ami a háború végétől számította az éveket, a világ a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását ünnepelendő. Ez szabad évként (szé) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után, egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez, az Újkor (úk) naptára, jelenleg is használatban van.

Kiejtéskor mindig az aposztróf (') utáni szótagon van a hangsúly. Ha nincs aposztróf, akkor az elsőn, mint a magyarban.

a'dam (éjdem): Mágikus eszköz. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amit ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képes nők, akaratuk elleni irányítására alkalmas. A nyakörvet a damane viseli, a karkötőt a sul'dam. Lásd még: damane; sul'dam.

Aes sedai (Ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta, minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi őket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint, rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor, ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Lásd még: Ajah; Amyrlin Trón; az Őrület Ideje.

Agelmar; Agelmar nagyúr a Jagad-házból (agelmar, jaged): Fal Dara ura. Címere három futó vörös róka.

Aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok, egytől egyig, valamelyik harcostársaság tagjai. Ilyenek a Kőkutyák, a Vöröspajzsosok, vagy a Lándzsa Hajadonjai. Mindegyik társaság sajátos szokásokkal rendelkezik, sőt, néha különleges kötelességeket is szabnak tagjaikra. A Vöröspajzsosok például, rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretük. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem harcolnak egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően, még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek; Aiel-puszta; Far Dareis Mai.

Aielek (áj'íl-iek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven, aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Lásd még: aiel harcostársaságok.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület, a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás, a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában, és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah például, minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah viszont, lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A szóbeszéd szerint (amit az aes sedai-ok vadul tagadnak, szóba hozni sem veszélytelen a jelenlétükben a témát) egy Fekete ajah is létezik, ami a Sötét Úr szolgálatára esküszik.

Alanna Mosvani (a'lenna mos'vani): Egy, a Zöld ajahba tartozó aes sedai.

alantin (a'lantin): Az Ősi Nyelven „fivér”. A tia avende alantin, „fák fivére”, „fafivér” rövidítése.

Alar (ajlar): Stedding Stofu legvénebb Véne.

Aldieb (al'díb): Az Ősi Nyelven „Nyugati Szél”, a szél, ami a tavaszi esőket hozza.

al'Meara, Nynaeve (al'míra, nájnív): Emondmezőből, Andor Folyóköz tartományából származó nő.

al'Thor, Rand (al'thor, rend): Emondmezőből származó fiatalember, azelőtt juhász.

al'Vere, Egwene (al'vír, e'gvén): Emondmezőből származó fiatal nő.

Amalysa úrhölgy (ama'lísza): A shienari Jagad-házbeli Agelmar nagyúr húga.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amin az aes sedai-ok vezetője ül.

Anaiya (a'nájja): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai.

angreal (angri'al): Igen ritka tárgy, ami az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül, biztonságosan képes lenne. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: sa'angreal; ter'angreal.

Arad Doman (arad do'man): Nemzet az Aryth-óceán partján.

Arafel (arafel): Az egyik Határvidék.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint, rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt, halhatatlanságot kapnak majd, ha kiszabadul a börtönéből.

Árnyék háborúja, az: Más néven, a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt. Egy olyan világra, ahol a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De most minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták alatta. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága; a Sárkány.

Átokföld: a Shayol Ghul körüli kopár terület, a Nagy Fertőn túl.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik.

Aybara, Perrin (é'bara, Perrin): Emondmezőről származó fiatalember, korábban kovácslegény.

Ba'alzamon (ba'alzamon): A trallokok nyelvén „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint, ez a Sötét Úr trallok neve. Lásd még: Sötét Úr; trallokok.

Barthanes nagyúr, a Damodred-házból (bar'tannesz): A király után a legnagyobb hatalmú cairhieni főúr. Személyes jele rohamozó vaddisznó. A Damodred ház címere korona és fa.

Bel Tine (bel tájn): Tavaszi fesztivál a Folyóközben. A tél végének, a vetés kihajtásának, az első bárányok születésének ünnepe.

Birgitte (bö'rgítte): Számos legendában, és legalább száz mutatványos történetben szereplő, aranyhajú hősnő. Ezüst íja és nyila volt, melyekkel sosem tévesztett célt.

bittern (bittern): Húros hangszer. Van hat, kilenc és tizenkét húros változata. Térdre fektetve pengetik.

Bornhald, Geofram (bornhald, dzsefram): A Fény Gyermekei egyik úrkapitánya.

Byar, Jaret (bájar, jarit): A Fény Gyermekei egy tisztje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

Cairhien ('kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel háborúban (úk 976-978) kifosztották és felgyújtották. Címere égkék mező alján felkelő sokágú aranynap.

Carallain (karalén): Az egyik, Sasszárny Artur birodalmából, a Százéves háború alatt létrejött ország. Később egyre jobban elgyengült. Úk 500 körülre nyoma sem maradt.

Cauthon, Mat (kauton, met): A Folyóközből származó fiatalember. Teljes neve Matrim (metrim) Cauthon.

Corenne (ko'rínne): Az Ősi Nyelven „Visszatérés”, vagy „a Visszatérés”.

cuendillar (kuéndejar): Lásd szívkő.

csendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni.

Daes Dae'mar (Daessz déj'mar): A Nagy Játék, más néven a Házak Játéka, így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, és a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése.

Dai Shan (dáj san): Határvidéki cím. Koszorús hadurat jelent. Lásd még: Határvidék.

dalolt fa: Lásd Fadalnok.

damane (da'maní): Az Ősi Nyelven „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével tartanak fogva, rabszolgaként. A seanchanok számos célra használják őket. Elsősorban fegyverként a csatákban. Lásd még: seanchanok; a'dam; sul'dam.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred, ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére. Címere szárnyas ezüstkard, markolattal fölfelé.

Do Miere A'vron ('domi'er ö'vraun): Lásd Hullámok Figyelői.

Domon, Bayle (Domon, béjl): A Permet kapitánya. Régiségeket gyűjt.

draghkar (dragkar): A Sötét Úr egy teremtménye. Annak idején emberek eltorzításával hozták létre a fajt. Termetes, denevérszárnyú embernek néz ki, de túl sápadt a bőre, és túl nagyok a szemei egy emberéhez képest. A draghkar dalával magához vonzza az áldozatát, elnyomva annak akaratát. Van egy mondás, miszerint „A draghkar csókja a halál”. Nem harap, de csókjával először áldozata lelkét falja fel, majd az életét.

Egwene: Lásd al'Vere.

Egyetlen Hatalom, az: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását. Mindössze egy töredék százalékot lehet megtanítani erre. Egy még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség, általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje, és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint a saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amiket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Éj Leánya, az: Lásd Lanfear.

Elaida (e'lájda): Egy Piros aes sedai, Morgase-nek, Andor királynőjének tanácsadója. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége. Lásd még: Jövendőmondás.

Elayne (í'lén): Morgase királynő lánya, Andor trónjának leányörököse. Jele arany liliom.

Fa, a: Lásd avendesora.

fadal: Lásd fadalnok.

fadalnok: Olyan ogier, akiben megvan a képesség, hogy a fáknak énekeljen (az ilyen éneket „fadal”-nak nevezik), és ezzel meggyógyítsa azokat, vagy segítsen nekik nőni, virágba borulni, illetve fa tárgyakat nyerjen belőlük, anélkül, hogy a növénynek sérülést okozna. Az ilyen módon készült tárgyakat dalolt fának hívják, és igen értékesek. Ma már nagyon kevés ogier fadalnok akad, úgy tűnik, ez a Tehetség kihalóban van.

Fagyilkosok: A cairhieniek aiel neve, amit mindig borzadállyal és undorral telve ejtenek ki.

Fain, Padan (féjn, padan): Árnybarátként bebörtönzött ember Fal Dara várában.

Far Dareis Mai (far daráz máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Az aieliek számos harcostársaságának egyike. A többitől eltérően azonban ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat, amíg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed.”) Az ilyen gyermeket nagyra értékelik, mert egy jóslat szerint, egy Hajadon gyermeke egyesíti majd a törzseket és teszi újra nagy nemzetté az aielieket, amilyenek a Legendák korában voltak. Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

Fehér Torony: Az Amyrlin Trón palotája Tar Valonban. Ugyanitt képzik az aes sedai-okat.

fehérköpenyek: Lásd Fény Gyermekei.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Gyermekei, a: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar (lotér 'mantil'ar), hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során aztán lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik őket, és mindenkit, aki támogatja őket, vagy barátkozik velük. Gúnynevük „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong.

Fertő, a: Lásd a Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint „Csaták fivére”. Az aes sedai-ok által őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

Galad (galad): Lásd Damodred Galadedrid nagyúr.

Galldrian su Riatin Rie (Galdrían szú Rájatin Rí): Szó szerint fordítva Galldrian a Riatin-házból, király. Cairhien királya. Lásd még: Cairhien.

Gawyn (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja. Címere fehér vaddisznó.

Goaban (goaban): Egy, a Sasszárny Artur birodalmának szétesése után, a Százéves háború alatt létrejött ország. Lassan elgyengült, és úk 500 körülre teljesen megszűnt. Lásd még: Sasszárny Artur; Százéves háború.

Hailene (háj'líne): Az Ősi Nyelven „azok, akik előbb jönnek”, vagy „előfutárok”.

Hardan: Az egyik, Sasszárny Artur Birodalmából létrejött ország. Rég feledésbe merült már. Cairhien és Shienar között terült el.

Hatalom Háborúja, a: Lásd az Árnyék Háborúja.

Határvidék, a: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar, együttesen és külön-külön is.

Házak Játéka, a: Lásd Daes Dae'mar.

hossz: Lásd hosszmértékek.

hosszmértékek: 10 hüvelyk = 3 kéz = 1 láb; 3 láb = 1 lépés; 2 lépés = 1 hossz; 1000 hossz = 1 mérföld.

Hullámok Figyelői: Egy csoportosulás, melynek tagjai hisznek benne, hogy a Sasszárny Artur által, az Aryth-óceán túlpartjára küldött hadseregek egy nap visszatérnek, ezért őrséget tartanak fenn Falme (falmé) városában, Tomafőn, a partraszállók felbukkanására várva.

Hurin (hjurin): Shienari férfi, aki szaglás útján meg tudja határozni, hol történt erőszakos cselekmény, és követni tudja a tettes nyomát. A hozzá hasonlókat „szaglász”-nak nevezik. A király igazságszolgáltatását szolgálja a shienari Fal Darában.

Idő Kereke, az: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róla, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül, ugyanaz a Kor marad.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, ami az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Kupolája, az: A Fény Gyermekei nagy audienciaterme. Amadorban (amadór) található, Amadicia ('ama'díszia) fővárosában. Amadiciának királya is van, de gyakorlatilag a Gyermekek uralják az országot. Lásd még: Fény Gyermekei.

Illian (illian): Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján; az azonos nevű ország fővárosa.

Ingtar; Ingtar nagyúr a Shinowa-házból (ingtar, si'nova): Shienari harcos. Címere szürke bagoly.

inkvizítorok: A Fény Gyermekei egy szerzetesrendje. Arra esküsznek fel, hogy vitás kérdésekben mindig megtalálják az igazságot, és felkutassák az árnybarátokat. Az igazság és a Fény (ahogy ők értelmezik) keresésében még a többi Gyermeknél is fanatikusabbak. Rutinszerűen, kínzással próbálják szóra bírni a gyanúsnak tartott személyeket. Ilyenkor úgy tesznek, mintha már eleve mindent tudnának, és csak azt szeretnék elérni, hogy az áldozatuk is elismerje a bűneit. Az inkvizítorok a Fény kezének nevezik magukat, a kéznek, ami előássa az igazságot. Időnként úgy viselkednek, mintha teljesen függetlenek lennének a Gyermekektől és a Felkentek Tanácsától, a Fény Gyermekei vezető testületétől. Vezetőjük a főinkvizítor, aki a Felkentek Tanácsának is tagja.

Ishamael (i'shaméjel):Az Ősi Nyelven „a Remény Árulója”. Az egyik Kitaszított. Azon aes sedai-ok vezetője volt, akik az Árnyék Háborújában átálltak a Sötét Úr oldalára. Azt mesélik, ő maga is elfelejtette már az eredeti nevét. Lásd még: Kitaszítottak.

javasasszony: Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan, gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben, a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítanák a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció, más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony, vagy jós.

Karaethon-ciklus (ka'ríaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Kitaszítottak, a: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartozó Hatalomhasználó, aki az Árnyék háborúja alatt átállt a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint, a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült a börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket; kisgyermekek ijesztgetésére használják azokat.

kithek: Közeli barátok és ismerősök.

kolompárok: Lásd tuatha'anok.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

krónikák őre, a: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón; ajah.

Laman (léjman): Cairhien egy Damodred-házbeli királya, aki az Aiel háborúban vesztette el trónját és életét.

Lan, al'Lan Mandragoran ('al'lan men'dregoren): Őrző, köteléke Moiraine-hez fűzi. Malkier koronázatlan királya, Dai Shan, és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző; Moiraine; Malkier; Dai Shan.

Leane (li'ane): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai, a krónikák őre. Lásd még: ajah; krónikák őre.

Lanfear (Lenfír): Az ősi nyelven az éj leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben, ő maga választotta a nevét. Állítólag Lews Therin Telamon szeretője volt. Lásd még: Kitaszítottak; a Sárkány.

Leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért éra. E régmúlt korban az aes sedai-ok csodákra voltak képesek, amikről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő Kereke; Világtörés; az Árnyék háborúja.

Lews Therin Telamon; Rokonirtó Lews Therin: Lásd a Sárkány.

Liandrin (li'andrin): Egy, a Piros ajahhoz tartozó aes sedai, Tarabonból.

Logain (lo'gén): Hamis Sárkány, akit az aes sedai-ok megszelídítettek. Lásd még: szelídítés.

Loial (Lojal): Egy Stedding Shangtai-i ogier.

Luc; Luc nagyúr a Mantear-házból (lúk, mentiar): Tigraine bátyja. A Nagy Fertőben való eltűnése (úk 971) és a Tigraine későbbi eltűnése sokak szerint összefügg egymással. Címere egy makk volt.

Luthair: Lásd Mondwin, Luthair Paendrag.

Malkier (mal'kír): Valaha ország volt, az egyik Határvidék, mára elnyelte a Fertő. Címere szárnyaló aranydaru volt.

Mandarb (mandarb): Az Ősi Nyelven „Penge”.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt.

marath'damane (Marathda'mani): Az Ősi Nyelven „akiket pórázra kell kötni”. Ezt a kifejezést a seanchanok használják az olyan fókuszálni képes nőkre, akiket még nem sikerült elfogniuk és nyakörvet tenni rájuk. Lásd még: damane; a'dam; seanchan.

Masema (ma'szíma): Shienari katona, aki gyűlöli az aieleket.

Második Szövetség: Lásd Tíz Nemzet Szövetsége.

Mat: Lásd Cauthon.

mérföld: Lásd hosszmértékek.

Merrilin, Thom (merrilin, tom): Egy mutatványos.

Min (min): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, amit időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai.

Mondwin, Luthair Paendrag (luthér péen'dreg monduin): Sasszárny Artur fia. Ő volt a Sasszárny által az Aryth-óceánon túlra küldött seregek főparancsnoka. Címere széttárt szárnyú, karmai közt villámokat markoló arany sas volt. Lásd még: Sasszárny Artur.

Mordeth (murdef): Tanácsadó, aki elérte, hogy Aridhol városállamának lakói az árnybarátok módszereit alkalmazzák az árnybarátok ellen. Ez a város pusztulásához vezetett. Romjait Shadar Logoth-nak nevezik (A hely, ahol az árnyak lesben állnak). A romok között, a várost elpusztító gyűlöleten kívül, egyetlen lény maradt csak életben, maga Mordeth. Utóbbi kétezer éven át a város foglya maradt; várta, hogy jöjjön valaki, akinek elnyelheti a lelkét, és így új testet szerezhessen magának.

Morgase (mur'géz):, A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand-ház (trakand) kegyelmes asszonya. Címere három aranykulcs. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata, és általában, szórakoztató. Mestersége címere sokszínű rojtokkal, foltokkal telivarrt köpenye. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lép fel.

Myrddraal (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, ami a Sötét Úrtól ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között, mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő, a: Régió messze északon, amit teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok, és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, ami a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve sok napig tartana, amíg a történetmondó a ciklus végére ér.

Nagy Játék: Lásd Daes Daemar.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma. Már a Legendák Kora előtt is ősrégi volt. Egy saját farkát evő kígyóval ábrázolják. Az aes sedai-ok beavatottá emelt novíciáiknak a Nagy Kígyót ábrázoló gyűrűt adnak.

Nap napja: Lakomával és fesztivállal egybekötött ünnep a nyár közepén. Általánosan elterjedt.

Niall, Pedron (nájaul, Pédron): A Fény Gyermekei főúrkapitánya. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Nisura úrhölgy (ni'szúra): Shienari nemeshölgy, Amalysa úrhölgy egyik udvarhölgye.

Nynaeve: Lásd al'Meara.

Őrület Ideje, az: A Sötét Úr ellencsapása – mely beszennyezte az Igazi Forrás férfi felét – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Százak Társasága; Igazi Forrás; Egyetlen Hatalom; Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettőjük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy nem halt meg, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről, és a halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát tartani. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Öt Hatalom, az: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többihez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is rendkívül ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de egyébként ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és Tűzre gyakorlatilag, mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és Vízre, mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el ne tudna koptatni, nincs olyan tomboló tűz, amit a víz ki ne tudna oltani, a szél el ne tudna fújni.” Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Perrin: Lásd Aybara.

Ragan (ra'gan): Shienari harcos.

Rand: Lásd al'Thor.

Remény Árulója, a: Lásd Ishamael.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háborúk alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai.

Rhyagelle (rája'gel): Az Ősi Nyelven „akik hazajönnek” vagy „hazatérők”.

röjt: földterület mérésére szolgáló mértékegység. Száz lépésszer száz lépés.

sa'angreal ('szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, ami messze több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan, vagy egyáltalán, képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az az illető aes sedai által segédeszköz nélkül használható mennyiséghez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar; saidin (szai'dar; szai'dín): Lásd Igazi Forrás.

Saldaea (szal'déia): A Határvidékek egyike. Címere sötétkék alapon három ezüst hal.

Sanche, Siuan (szancsé, szuan): Egy korábban a Kék ajah kötelékébe tartozó aes sedai. Úk 985-ben emelték Amyrlin Trónná. Az Amyrlin Trón minden ajahhoz tartozik egyszerre, és egyhez sem.

Sárkány Próféciái, a: Az alig ismert, ritkán említett Próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk, megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő, újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, a: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonírtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái; Újjászületett Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthetett volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (vu 335-36), Kőíj Yurian (kb. vu 1300-1308), Davian (szé 351), Guaire Amalasan (szé 939-43) és Logain (úk 997) voltak. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkányagyar: Stilizált jel, általában fekete. Hegyén álló könnycsepphez hasonlít. Ajtóra, vagy házfalra firkálva azt jelzi, hogy az ott lakókat gonoszsággal vádolják, vagy fel akarják hívni rájuk a Sötét Úr figyelmét, ily módon ártva nekik.

Sasszárny Arthur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, ami a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló arany sas volt. Lásd még: Százéves háború.

Selene (sze'lín): Egy nő, akivel Rand és két útitársa Cairhien felé menet találkozott.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy város, amit a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen a falain belülről származó kavics sem veszélytelen. Lásd még: Mordeth.

Shai'tan ('séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novícia asszonya.

Shienar (sáj'nar): Az egyik Határvidék. Címere lecsapó fekete karvaly.

shoufa (súfa): Az aieliek ruházatának része. Általában homokszínű. A fej és a nyak köré tekerik. Csak az arcot hagyja szabadon.

Sorsháló: Nagy változás egy Kor Mintájában. Középpontjában egy vagy több ta'verenné vált ember áll.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghuli börtönbe zárta. Egy a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura, a: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding (sztedding): Ogierek (ogír) lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen ma már ismeretlen módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egy trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

súlymértékek: 10 uncia = 1 font; 10 font = 1 kő; 10 kő = 1 százsúly; 10 százsúly = 1 tonna.

Százak Társasága: Száz aes sedai férfi, a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, ami visszakényszerítette azt a börtönébe, és ezzel véget vetett az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: Az Őrület Ideje; Világtörés; Igazi Forrás; Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Egy sor egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála és az azt követő örökösödési viszály volt. Szé 994-től szé 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményképpen Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult megbomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle.

Tai'shar (táj'sar): Az Ősi Nyelven valami „tiszta vére”.

ta'maral'ailen (ta'maral'ájlen): Az Ősi Nyelven „A Sors Hálója”. Nagy változás egy Kormintában, aminek középpontjában egy vagy több ember áll, akik ta'verenek. Lásd még: Korminta; ta'veren.

Tanreall, Artur Paendrag (tan'ríal, artur 'péen'drag): Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon (tar valon): Az Erinin folyó egyik szigetén fekvő város. Az aes sedai-ok politikai központja, és az Amyrlin Trón székhelye. Itt áll a Fehér Torony.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel; fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címere bíbor-arany alapon három fehér félhold.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz térin): Lásd a Sárkány.

Tengeri Nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth-óceán (arith) és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Nem sok időt töltenek a hazájukban, életük nagy részét a hajóikon élik le. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák korából fennmaradt tárgyak, amik az Egyetlen Hatalmat használják. Az angrealoktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Némelyiket aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt, vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

tia avende alantin (tía a'vendé a'lantin): „A fák fivére”.

Tia mi aven Moridin isainde vadin: Az Ősi Nyelven „A sír sem gátja hívásomnak”. Felirat Valere Kürtjén. Lásd még: Valere Kürtje.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel és fiút szült neki, Galadedridet. Úk 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

A Tíz Nemzet Szövetsége: A Világtörés utáni századokban, az első újonnan létrejött nemzetek kialakulásának idején (vu 300 körül) létrejött unió. Célja a Sötét Úr legyőzése. A Trallok háborúk végére teljesen szétzilálódott. Lásd még: Trallok háborúk.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül vu 1000-ben kezdődött. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes. Lásd még: a Tíz Nemzet Szövetsége.

Trallokok (trallok): A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők; bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Ko'bal, a Kno'mon és az Ohr'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt, mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amitől megborzonganak az emberek, még több mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: a Sárkány; Sárkány, hamis; a Sárkány próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

Valere Kürtje (va'lír): A „Nagy Hajtóvadászat a Kürtért” legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak.

Verin (verin): Egy, a Barna ajahhoz tartozó aes sedai.

Világ Gerince, a: Az Aiel-pusztát a Nyugattól elválasztó égbenyúló magashegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés, a: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncok születését okozták, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagy része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban, és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület ideje.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

AZ ÍRÓRÓL

Robert Jordan. 1948-ban született a Dél-karolinai Charleston-ban. Ma is ott él feleségével, Harriettel, egy 1797-ben épült házban. Négyéves korában saját erőből tanult meg olvasni, tizenkét éves bátyja időnkénti segítségével. Ötévesen már Mark Twain és Jules Verne regényeit bújta. A Citadellában, Dél-Karolina katonai főiskoláján szerzett fizikai diplomát. Két időszakot is leszolgált Vietnámban az Egyesült Államok hadseregében. Kitüntetései között akad egy Légi Szolgálati Érdemkereszt, egy „v” jelű Bronzcsillag, és két vietnámi Bátorságkereszt. Imádja a történelmet, de tánc- és színházi kritikákat is ír. Szereti a szabadtéri sportokat, úgy mint vadászat, horgászat, vitorlázás. A beltéri „sportok” közül pedig a pókert, a sakkot, a biliárdot. Amellett pipákat gyűjt. 1977 óta ír, és nem is akarja abbahagyni, amíg le nem szögezik a koporsóját.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Előszó
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT
- AZ ÍRÓRÓL
- TÉRKÉP