Az újjászületett Sárkány I-II.
Date: 2000-12-13T17:35:24+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Az igazság ólomsúllyal nehezedik Rand al'Thor vállára. Kénytelen belátni, hogy ő az Újjászületett Sárkány, a Próféciák hőse, a férfi, aki háromezer esztendő után szembeszáll a Sötét Úrral. A hegyek menedékében szaporodnak a baljós előjelek. A síkságon újult erővel tombol a polgárháború, és a Fény Gyermekei is támadásba lendülnek. Rand egyre nehezebben birkózik meg a lelkét feszítő rettenetes erővel, ezért menekülni próbál, nehogy megölje társait. Mat eljut a Fehér Toronyba, hogy meggyógyítsák a testét és lelkét felemésztő betegségből, ám a magas falak mögött olyan sötét játszmák folynak, melye
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

Az újjászületett Sárkány

Az Idő Kereke sorozat 3.

ISBN 963 9047 21 X

Beholder Kft, 2000

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: The Dragon Reborn

Copyright © 1991. Robert Jordan

Fordította: Radnóti Alíz

Ajánlom e könyvet id. James Oliver Rigney-nek

(1920 – 1988)

Megtanított arra, hogy keressem az álmot, és ha már megtaláltam, akkor éljem is át.

És számos út vezet el őhozzá, és bizony sokan ismerik majd az ő nevét, mert számos alkalommal született meg közénk és számos alakot öltött, úgy, ahogyan az volt vala és lesz mind a jövőkben. Olyan lesz eljövetele, mint az eke vasa. Kifordítja életünk rögeit, és az árnyékból elvezet a fényre. Eltépi a régi kötelékeket, és új láncokat kovácsol. Megváltoztatja a sorsokat és megteremti az új jövőt.

A Sárkány próféciáinak kommentárjaiból
(Lejegyezte Jurith Dorine
Almoren királynőjének Jobb Keze Az Új Korszak 742. esztendejében, a Harmadik Korban)

I. KÖTET

Előszó

A Fény Erődje

Pedron Niall pillantása végigsiklott fogadószobáján, de öreg, sötét, merengő szemei semmit sem fogtak fel a látottakból. Nem törődött a megtépázott faliképekkel, melyeket ifjúkorában ellenségei zászlórúdjain lobogtatott a szél. A vastag kőfalakat sötét fa borította... még itt, a Fény Erődjének szívében is vastagok voltak a falak. Egyetlen szék állt a helyiségben, nehéz, magas támlájú bútor, szinte már trónnak tűnő, s mellette a teremben még néhány asztal – ennyiből és nem többől állt az egész berendezés. A férfi semmit sem látott belőle. Ebben a pillanatban még azt a fehér köpenybe burkolt alakot sem észlelte, ki láthatóan feszülten térdelt a padlót ékesítő, napkorongos címeren, jóllehet csak kevés olyan ember akadt, aki elég bátor lett volna, hogy semmibe merje venni a térdelő harcost. Annyi időt azért hagytak Jaret Byarnak, hogy megmosakodjon, mielőtt Niall elé vezették, de horpadt és kopott sisakján meg mellvértjén jól látszott a hosszú utazás és a megerőltető, hosszú használat nyoma. Sötét, mélyen ülő szemek világítottak lázas élénkséggel arcából, melyen egy szemernyi felesleges húst sem lehetett felfedezni. Nem viselt kardot – Niall jelenlétében tilos volt fegyvert hordani –, de olyannak tűnt, mint aki remegve fékezi indulatát, mint egy vadászkopó, aki csak arra vár, hogy végre eleresszék pórázát.

A terem két végében álló, jókora kályhákban pattogó tűz távol tartotta a tél hidegét. Az egyszerűen berendezett helyiség egy katona szobája volt, mindent mesteremberek készítettek, de a padlóba ágyazott, napkorongos címertől eltekintve nyoma sem volt a fényűzésnek. A Fény Gyermekeinek nagyhatalmú főúrkapitánya a bútorokat akkor válogatta össze, mikor hivatalba lépett, de az aranypénzekből kovácsolt, lángoló napkorongot kérelmezők oly sok nemzedéke koptatta térdével, hogy elkopott, mire felújították, csak hogy újra koptatni kezdjék. Nyersanyagából, az aranyból futotta volna bármelyik amadiciai birtokra, és még a hozzá tartozó nemesi címet is bárki megkaphatta volna érte. Niall tíz éven át taposta ezt az aranyat anélkül, hogy észrevette volna. Annyira magától értetődő volt, mint a fehér zubbonyának mellrészét ékesítő, ugyanolyan, sugárzó napkorong. Pedron Niallt nem nagyon érdekelte az arany.

Pillantása végül visszatért a mellette álló, térképekkel, szétszórt levelekkel és jelentésekkel fedett asztalra. A rendetlenség közepén három összetekert rajz is feküdt. Az egyiket habozva kézbe vette. Nem számított, melyiket emelte fel, hiszen mindhárom ugyanazt a jelenetet mutatta, bár más kéz készítette őket.

Niall bőre vékony volt, mint a pergamen, s szinte feszült a megvénült testen, mely mintha csak csontból és inakból állott volna. Ennek ellenére a nagyúr cseppet sem tűnt törékenynek. Hivatalát nem tölthette be senki sem, kinek haját nem festette fehérre a kor, és aki itt magára vállalta a felelősséget, az kemény kellett hogy legyen, mint az Igazság Kupolájának sziklája. Most azonban ráébredt, mennyire sovány és inas a keze, mellyel a rajzot tartotta, és afelől sem maradt kétsége, hogy az idő lassan kicsorog ujjai közül. Fogytán van az ideje. Ezt nem hagyhatja! Kötelessége gondoskodni arról, hogy legyen elég idő!

Kényszerítette magát, hogy félig kitekerje az egyik rajzot, úgy, hogy éppen fel tudja ismerni az őt érdeklő arcot. A nyeregtáskában utazással töltött hosszú idő alatt a pergamenen elmosódott a krétarajz, de ennek ellenére világosan látszott az arc. Egy szürke szemű, vöröses hajú fiú. Magasnak tűnt, de ez nem volt egyértelműen megállapítható. Hajától és szemétől eltekintve, feltűnés nélkül elvegyülhetett volna bármelyik város lakói között.

– Ez a... ez a fiú nyilvánította magát az Újjászületett Sárkánynak? – mordult fel Niall.

A Sárkány. A nevet kimondva lecsapott rá a tél és az öregedés hidege. Ezt a nevet viselte Lews Therin Telamon, amikor halálra és őrületre ítélte az összes olyan férfit, akik képesek lettek volna élni az Egyetlen Hatalom erejével. Akkor és attól kezdve mindörökké. Ő maga is tette áldozatául esett. Több, mint háromezer év telt el azóta, hogy megtört az aes sedai-ok büszkesége, és az Árnyék háborúja véget vetett a Legendák Korának. Háromezer esztendő, ám a próféciák és a legendák segítettek az embereknek, hogy emlékezzenek, legalábbis a fontosabb dolgokra, még akkor is, ha a részleteket elnyelte a feledés homálya. Rokonirtó Lews Therin. A férfi, aki elindította a Világtörést, az őrült, aki a világegyetemet átható Egyetlen Hatalom segítségével hegyeket söpört el, és ősi földeket süllyesztett a tenger mélyére, akkor, amikor végleg megváltozott a föld arca, és a túlélők rémülten menekültek, mint a varjak a bozóttűz lángja elől. A pusztulás csak akkor ért véget, mikor meghalt az utolsó férfi aes sedai is. A szétszóródott és halálra rémült emberi faj hozzáláthatott, hogy új világot teremtsen a romokból, már ha egyáltalán maradtak romok. Az események beleégtek az emberek emlékezetébe, és az anyák továbbadták gyermekeiknek. A prófécia pedig arról szólt, hogy a Sárkány újjá fog születni.

Niall csupán költői kérdésnek szánta a mondatot, ám Byar válaszolt rá:

– Igenis, főúrkapitány uram, ezt tette. A mostani őrület rosszabb, mint bármelyik más hamis sárkányé, akiről valaha is hallottam. Ezrével csatlakoznak hozzá az emberek. Tarabonban és Arad Domanban polgárháború tombol, és a két ország egymással is hadban áll. Az Almoth-alföldön és Tomafőn minden lángban áll. Taraboniak küzdenek domaniakkal és a Sárkányt éltető árnybarátokkal. A harcok egészen a téli hideg beálltáig tartottak, ám akkor valamelyest enyhültek. Még sosem láttam azt, hogy egy összecsapás ilyen gyorsan kiszélesedett volna, főúrkapitány uram. Olyan volt, mintha égő fáklyát hajítottak volna egy szalmakazalba. A hó talán átmeneti enyhülést hozott, de tavasszal a lángok még forróbban csapnak fel, mint azelőtt.

Niall felemelt mutatóujjal csendre intette. Immár két alkalommal hallhatta gyűlölettől és haragtól remegő hangú alárendeltje beszámolóját. Az események egy részét Niall más forrásokból is megismerhette, és bizonyos összefüggésekről többet tudott, mint Byar, de valahányszor a történésekről hallott, benne is vadul fellángolt a harag.

– Geofram Bornhald és a Fény ezer Gyermeke halott. És ezt az aes sedai-ok tették. Nem kételkedsz ebben, Byar gyermek?

– Biztos vagyok benne, főúrkapitány uram. Útban voltunk Falme felé, amikor egy összecsapás után rábukkantam két Tar Valon-i boszorkányra. Több, mint ötven bajtársam esett el, míg végre nyilainkkal végeztünk velük.

– Biztos vagy benne? Tényleg aes sedai-ok voltak?

– Felrobbant a lábunk alatt a talaj – Byar hangjában megingathatatlan meggyőződés csengett. Őszintén szólva nem volt valami nagy képzelőereje ennek a Jaret Byarnak; a halál a katona életének szerves része, bármilyen formában is várjon reá. – Harcosainkra villámok sújtottak le a derült égből. Főúrkapitány uram, ki más tehetett volna ilyet?

Niall komoran bólintott. A Világtörés óta nem léteztek aes sedai férfiak, viszont helyettük is éppen elég fejtörést okoztak azok a nők, akik jogot formáltak erre az elnevezésre. A boszorkányok állandóan hármas esküjükre hivatkoztak: hazug szó nem hagyhatja el szájukat, az emberélet kioltására alkalmas fegyvert nem készítenek, és az Egyetlen Hatalmat csak akkor alkalmazzák fegyverként, ha árnybarátokkal vagy a Sötétség teremtményeivel küzdenek. Most viszont kiderült, hogy ezek a szent esküvések gyalázatos hazugságok csupán. A főúrkapitány sosem kételkedett abban, hogy nem akadhat halandó ember, aki másra használná ezt a rettenetes hatalmat, mint hogy harcba szálljon magával a Teremtővel. Ebből pedig egyenesen következett, hogy az aes sedai-ok a Sötét Urat szolgálták.

– Semmit nem tudsz azokról, akik elfoglalták Falmét, s legyilkolták egyik légióm felét?

– Bornhald úrkapitány azt állította, hogy a támadók magukat seanchanoknak nevezték, főúrkapitány uram – felelte Byar egykedvűen. – Úgy vélte, ők is árnybarátok. Bornhald támadása visszavonulásra késztette őket, bár az úrkapitány maga is elesett a küzdelemben – hangja izgatottabbá vált. – Sok menekült érkezett a városból. Azok, akikkel beszélni tudtam, kivétel nélkül azt állították, hogy a behatolók meghátráltak és elmenekültek. Ez Bornhald úrkapitány úr érdeme.

Niall halkan felsóhajtott. Byar az első két alkalommal is szinte szó szerint ugyanezekkel a szavakkal írta le az ellenséges sereget, mely látszólag a semmiből jött, és elfoglalta Falmét. Jó katona ez a Byar – gondolta Niall –, ezt mondta róla Geofram Bornhald is mindig, de egyszerűen képtelen az önálló gondolkodásra.

– Főúrkapitány uram – tört ki Byar hirtelen –, Bornhald úrkapitány azt parancsolta, hogy tartsam távol magam a csatától. Meg kellett mindent figyelnem, hogy beszámolhassak róla. És arra is utasított, hogy tájékoztassam fiát, Dain urat a haláláról.

– Igen, igen – felelte Niall türelmetlenül. Egy pillanatig elgondolkodva figyelte Byar beesett arcát, majd folytatta: – Senki sem kételkedik becsületességedben és bátorságodban. Pontosan az történt, amit elvárhattunk Geofram Bornhaldtól. Nem félt csatába szállni az ellenséggel, bár attól tartott, hogy valamennyi katonájával meg fog halni – és abban biztos vagyok, hogy ezt a történetet nem te találtad ki, mert ahhoz hiányzik a képzelőerőd.

Ettől a harcostól többet már nem tudhatott meg.

– Hűen eleget tettél kötelességednek, Byar gyermek. Engedélyt adok arra, hogy felkerekedj, és átadd Geofram Bornhald fiának atyja halálhírét. Dain Bornhald Eamon Valda alatt szolgál. A legutóbbi jelentések szerint Tar Valon előtt táboroznak. Csatlakozhatsz hozzájuk.

– Köszönöm, főúrkapitány uram! – Byar felkelt, és mélyen meghajolt. Amikor felegyenesedett, hirtelen elbizonytalanodott. – Főúrkapitány uram, minket tényleg elárultak! – hangjából valósággal izzott a gyűlölet.

– Az a bizonyos árnybarát, akiről meséltél, Byar gyermek? – nem tudta megakadályozni, hogy rajta is eluralkodjon az indulat. Egy egész év tervei mentek füstbe, elesett ezer a Gyermekek közül, és erre ez a Byar csak és kizárólag erről az egy férfiről akar beszélni. – Az ifjú kovács, akivel csak kétszer találkoztál, ez a bizonyos Perrin, a Folyóközből?

– Igen, főúrkapitány. Nem tudom, miként, de biztos vagyok benne, hogy ő a bűnös. Ebben egészen biztos vagyok.

– Megnézem, mit lehet ez ügyben tenni, Byar gyermek. – Byar ismét szóra nyitotta száját, de Niall felemelte egyik vékony kezét, hogy megelőzze. – Most pedig távozhatsz.

A beesett arcú férfinak nem maradt más választása, mint hogy még egyszer meghajoljon és távozzon.

Amikor az ajtó becsukódott a háta mögött, Niall leült magas támlájú székére. Miért gyűlöli Byar ennyire ezt a Perrint? Túlságosan sok árnybarát van szerte a világban, hogy valaki egyet gyűlöljön közülük ilyen szenvedélyesen. Mindenütt nyüzsögnek az előkelő származású és az alacsonyabb rangú árnybarátok, akik kígyónyelvükkel és hamis mosolyukkal álcázzák, hogy valójában a Sötét Urat szolgálják. Az is igaz viszont, hogy egy újabb név a listán, senkinek sem fog ártani.

Kényelmetlenül fészkelődött a kemény széken, hogy egy valamivel kellemesebb helyet találjon öreg csontjainak. Nem először merült fel benne a gondolat, hogy talán nem lenne túlzottan nagy fényűzés, ha egy párnát engedne magának. És ahogy annyiszor, most is elhessegette magától a gondolatot. A világ a megsemmisülés felé tántorog, ő pedig nem ér rá arra, hogy fejet hajtson az öregség előtt.

Még egyszer átgondolta azokat a jeleket, melyek egy küszöbön álló katasztrófára utalnak. Tarabon hadban áll Arad Domannal. Cairhient darabokra szaggatta a polgárháború. A két, régi ellenség, Tear és Illian között ismét elmérgesedett a helyzet. Elképzelhető, hogy ezek a háborúk nem jelentenek semmi különöset – hiszen az emberek mindig csatáztak szomszédaikkal –, ám közönséges körülmények között nem tombolt volna ilyen sok helyen a harc. Ráadásul, eltekintve az Almoth-alföld hamis Sárkányától, egy másik is garázdálkodott Saldaeában, egy harmadik pedig Tearben. Egyszerre három. Ezek mind hamis Sárkányok. Hamisnak kell lenniük.

Tucatnyi egyéb apróság is eszébe jutott. Ezek közül néhány csupán alaptalan szóbeszéd, de ha mindent figyelembe vesz... Még sosem találkoztak aielekkel ennyire nyugaton, és most néhányan közülük már Murandyban és Kandorban is felbukkantak. Csupán ketten vagy hárman voltak egyszerre egy helyen, de nem számított, hogy egyedül vagy ezren jöttek. Az aielek a Világtörés óta eddig csak egyetlen alkalommal jöttek ki a sivatagból. Csupán az aiel háború idején hagyták el azt az elátkozott földet. A Tengeri Népről, az Atha'an Miere hajósairól meg azt mesélték, hogy elhanyagolták a kereskedelmet, és egyre csak az előjeleket keresik – persze arról egy szót sem szóltak, hogy pontosan mi után kutatnak –, és gyakran csak félig megrakott, sőt, néha teljesen üres hajókkal kelnek útra. Illian négyszáz év után ismét meghirdette a Nagy Hajtóvadászatot a Kürtért, és a vadászok mindenfelé kirajzottak, hogy megszerezzék Valere legendás hangszerét, amelyről a próféciák azt állították, hogy segítségével megidézhetik az elesett hősöket a sír mélyéről, hogy legvégül a Tarmon Gai'donban, az Utolsó Csatában szembeszálljanak az Árnyékkal. A szóbeszéd szerint az ogierek, akik annyira visszahúzódva éltek, hogy a legtöbb ember csupán képzelet szülte legendának tartotta őket, találkozókat tartottak távoli steddingjeik vénjei között.

Niall számára mégis az a tény tűnt a legfontosabbnak, hogy az aes sedai-ok végre nyíltan támadásra lendültek. A hírek szerint ugyan elküldtek néhány varázslónőt Saldaeába, hogy segítsenek legyőzni Mazrim Taimot, az ottani hamis Sárkányt. Bár egy férfival rendkívül ritkán fordulhatott elő, de Taim képes volt élni az Egyetlen Hatalommal. Ez már magában annyira félelmetes és megvetendő dolog volt, hogy az emberek többsége egy percig sem kételkedett abban, hogy egy ilyen férfit csak az aes sedai-ok segítségével lehet legyőzni. Akkor már az is jobb, ha megengedik az aes sedai-oknak, hogy földjükre lépve segítsenek, mint hogy elszenvedjék az őrületet, amely kérlelhetetlenül, halálos biztonsággal lecsapott az Egyetlen Hatalommal megfertőződött férfiakra. Most viszont úgy tűnik, hogy Tar Valon más boszorkányokat meg azért küldött ki, hogy támogassák a falmei hamis Sárkányt. A dolgokat csak így lehetett megmagyarázni.

A feltáruló összefüggésektől majdnem megfagyott a vér az ereiben. Burjánzik a Káosz! Ami eddig sohasem történt meg, most újra, meg újra valósággá vált. Mintha csak tűzre vetették volna a világot, és már csak egy pillanat választotta volna el az egészet attól, hogy magasra csapjanak a lángok. Niall nem kételkedett abban, hogy közeledik az Utolsó Csata.

Szertefoszlottak a tervei, azok a tervek, melyekkel száz nemzedékre megörökíthette volna nevét a Fény Gyermekei között. Persze a zűrzavar megnyitott bizonyos lehetőségeket is, így aztán máris új célokat tűzött maga elé, és új terveket kovácsolt. Már ha lesz elég ereje és elszántsága ahhoz, hogy valóra váltsa elképzeléseit. Fény, add, hogy elég sokáig éljek!

Az ajtó felől bizonytalan kopogás hallatszott, ez felriasztotta komor gondolataiból.

– Befelé! – kiáltotta nyersen.

Egy fehér-arany zubbonyt és ugyanolyan nadrágot viselő szolga lépett be meghajolva. Padlóra szegezett pillantással jelentette be a Fény Felkentjének, Jaichim Carridin inkvizítornak az érkezését, aki a főúrkapitány parancsára kért bebocsáttatást. Carridin rögtön fel is tűnt a szolga mögött, és nem várta meg, hogy Niall a terembe hívja. A főúrkapitány intett a szolgának, hogy távozhat.

Mielőtt bezáródhatott volna az ajtó, Carridin hófehér köpenyét meglengetve fél térdre ereszkedett. A köpenyt díszítő napkorong mögött mellén láthatóvá vált a vérvörös pásztorbotot tartó, fénylő kéz. A Fény Keze, vagyis az inkvizítorok szervezetének tagjait sokan csak Vallatónak hívták, bár ezt csak a legritkább alkalmakkor merték a szemükbe mondani.

– Ahogy parancsba adtad nekem, főkapitányok úrkapitánya, megjelentem színed előtt – mondta kellemesen csengő hangon. – Szavadra visszatértem Tarabonból.

Niall egy pillanatig vizsgálta az előtte térdelőt. Carridin magas, középkorú férfi volt, hajában egy leheletnyi szürkeséggel. Egészségesnek és erőtől duzzadónak látszott. Sötét, mélyen ülő szemében, mint mindig, tudálékos pillantás honolt. Főúrkapitánya szemébe nézve sem sütötte le tekintetét, ami csupán néhány férfinak sikerült, akiknek vagy az akarata volt különösen erős, vagy a lelkiismeretük patyolatfehér. Carridin nyugodtan térdelt ott, és várakozott, mintha mi sem lenne természetesebb annál, hogy egyik pillanatról a másikra parancsot kap, azonnal hagyja el kijelölt harcállását, és késedelem nélkül térjen vissza Amadorba. A parancs azt sem mondta meg, hogy miért kell így tennie. Igaz, az emberek úgy tartották, hogy Jaichim Carridin még egy sziklánál is szilárdabb.

– Kelj fel, Carridin gyermek! – miközben a másik férfi felállt, Niall még hozzátette: – Nyugtalanító hír érkezett Falméből.

Carridin kisimította köpenyének ráncait, és csak utána válaszolt. Hangjában éppen annyi tiszteletadás csengett, hogy ne tűnhessen úgy, mintha egy vele azonos rangúhoz intézné szavait, hanem ahhoz az emberhez, akinek halálig tartó hűséget esküdött.

– Főúrkapitány uram bizonyára azokra a hírekre utal, melyeket Byar gyermek, Bornhald úrkapitány egykori helyettese hozott.

Niall bal szemhéja megremegett, ami mindig is a kitörni készülő harag jele volt nála. Ebben a pillanatban csak három ember tudhatta, hogy Byar Amadorban van, és Niallon kívül senki sem lehetett tisztában azzal, hogy honnan is érkezett.

– Ne képzeld magad mindentudónak, Carridin! A vágyad, hogy mindig mindent tudjál, egy napon saját hóhérlegényeid kezére adhat!

Carridin arca kifejezéstelen maradt – legfeljebb ajka szeglete moccant meg egy leheletnyit.

– Nagyúr, a Fény Keze mindenütt keresi az igazságot, hogy ezzel is a Fényt szolgálja.

Hogy a Fényt szolgálja. Nem azt mondta, hogy a Fény Gyermekeit szolgálja. Valamennyi gyermek a Fényt szolgálja, de Pedron Niall már nem egyszer feltette magának a kérdést, vajon a Vallatók valóban a Fény Gyermekei közé sorolják-e magukat.

– És milyen igazságokat hallhatok tőled a falmei eseményekről?

– Árnybarátok, Nagyúr!

– Árnybarátok? – úgy tűnt, Niallt szórakoztatja a dolog. – Néhány héttel ezelőtt azt a jelentést kaptam tőled, hogy Geofram Bornhald a Sötét Úr szolgálatában áll, mert a parancsod ellenére katonákat vezetett Tomafőre – hangja most veszélyesen lágyan csengett. – Azt akarod nekem bemesélni, hogy Bornhald, az állítólagos árnybarát ezer gyermeket vitt magával a halálba, hogy más árnybarátokkal harcolhasson?

– Hogy árnybarát volt, avagy sem, már sosem fogjuk megtudni – felelte Carridin egykedvűen. – Meghalt, mielőtt erről kikérdezhettük volna. Az Árnyék tervei homályosak, és gyakran eszementnek tűnnek a Fényben járók szemében. Ahhoz viszont semmi kétség sem férhet, hogy Falme elfoglalói árnybarátok voltak. Árnybarátok és aes sedai-ok, akik egy hamis Sárkányt támogatnak. Abban is biztos vagyok, hogy Bornhaldot és a harcosait az Egyetlen Hatalom segítségével pusztították el, Nagyúr, pontosan úgy, ahogy az Tarabon és Arad Doman seregeivel is történt, melyeket a falmei árnybarátok ellen küldtek.

– Hogy állunk azokkal a híresztelésekkel, melyek szerint Falme leigázói az Aryth-óceán túlsó partjáról származnak?

Carridin megcsóválta a fejét.

– Főúrkapitány uram, az emberek torkig vannak a híresztelésekkel. Néhányan arról beszélnek, hogy az a sereg tért vissza, melyet Sasszárny Artur ezer éve küldött át a tengeren. Az ő leszármazottaik akarták most ismét birtokukba venni őseik földjét. Ha! Akadnak néhányan, akik azt állítják, saját szemükkel látták Sasszárnyat Falméban. Ráadásul a legendák hőseinek legalább a felét. A nyugat forr Tarabontól Saldaeáig, és nap mint nap újabb rémhírek törnek a felszínre. Az egyik őrültebb, mint a másik. Ezek az állítólagos seanchanok sem mások, mint árnybarátok, akik azért gyűltek össze, hogy támogassanak egy hamis Sárkányt, csak éppen ez alkalommal az aes sedai-ok nyíltan kiálltak mellettük.

– Milyen bizonyítékaid vannak erre? – Niall szándékosan olyan hangsúllyal kérdezett, mintha kételkedne a hallottakban. – Ejtettetek foglyokat?

– Nincsenek foglyaink, nagyúr. Ahogy arról Byar gyermek bizonyára beszámolt neked, Bornhald annyira megfutamította az ellenséget, hogy szétszóródtak a négy égtáj felé. Abban pedig biztosak lehetünk, hogy a kikérdezettek közül egy sem akad, aki beismerné, hogy egy hamis Sárkányt támogatott. Ami a bizonyítékokat illeti... két dologgal szolgálhatok. Engedélyezed feltárásukat, nagyuram?

Niall türelmetlenül intett.

– Az első nem visz minket túlzottan messze. Mindeddig csupán néhány hajó próbálkozott az Aryth-óceán átszelésével, és legtöbbjük sosem tért vissza. Azok, akik hazajutottak, még azelőtt fordultak vissza, hogy felélték volna élelmiszer- és vízkészleteiket. Még a Tenger Népe sem kel át az Aryth-óceánon, pedig ők aztán, ha csak lehetőségük nyílik a kereskedésre, még az Aiel-puszta túloldalán rejtőző országokig is elhajóznak. Nagyúr, ha valóban léteznének országok az óceán túlsó partján, akkor azok túlzottan messze vannak. Egyszerűen túl széles a tenger. Hamarabb tanulunk meg repülni, mint hogy egy sereget áthozzunk onnan ide.

– Talán – válaszolta Niall megfontoltan. – Figyelemre méltó előadás volt. És a második bizonyíték?

– Nagyuram, azok közül, akiket kikérdeztünk, sokan azt állították, hogy szörnyetegek is harcoltak az árnybarátok oldalán. Mi más lehetne egy ilyen szörnyeteg, mint egy trallok, vagy az Árnyék valamilyen másik fattya, akit titokzatos utakon a Fertőből juttattak el oda? – Carridin széttárta karját, mintha csak ez lenne a végleges bizonyíték. – A legtöbb ember mesebeszédnek és hazugságnak tartja a trallokok létezését. A maradék nagy része meg azt hiszi, hogy a szörnyeket az utolsó szálig kiirtották a trallok háborúk idején. Mi másnak nevezhetnék a trallokokat, mintsem szörnyetegeknek?

– Igen. Igen, talán igazad van, Carridin gyermek. Talán. – Nem akarta megadni Carridinnek azt az elégtételt, hogy kiderüljön, hisz neki. Hadd dolgozzon még egy kicsikét a dologgal! – És mi a helyzet vele? – az összetekert rajzokra mutatott. Amennyire Carridint ismerte, biztos lehetett abban, hogy az inkvizítor már rátette kezét a rajz néhány másolatára. – Mennyire veszélyes a fiú? Képes irányítani és uralni az Egyetlen Hatalmat?

Az inkvizítor megvonta a vállát.

– Talán képes ilyesmire, de az is lehet, hogy nem. Az aes sedai-ok bármikor be tudják mesélni az embereknek, hogy még egy macska is tudja irányítani az Egyetlen Hatalmat, ha ők azt úgy akarják. Ami pedig azt a kérdést illeti, hogy mennyire veszélyes a fiú... Minden hamis Sárkány veszélyes, amíg el nem tapossák, és egy olyan, amelyik mellé teljes mellszélességgel kiállt Tar Valon, még ezeknél is tízszer fenyegetőbb. Másrészt viszont most kevésbé fenyeget minket, mint egy fél évvel ezelőtt, amikor még semmit sem tettünk ellene. A foglyok, akiket kikérdeztem, egyáltalán nem látták, és még csak nem is sejtik, hogy most merre lehet. Fegyveres ereje szétforgácsolódott. Kétlem, hogy kétszáz fegyveresnél többet tudott volna összevonni egy helyre. Tarabon, de a domaniak is könnyedén elsöpörhetnék, ha nem foglalná le őket a vitájuk.

– Még egy hamis Sárkány sem elegendő ok arra – felelte Niall szárazon –, hogy elfeledkezzenek az Almoth-alföldért vívott, négyszáz éves küzdelmükről. Mintha bármelyikük is elég erős lenne ahhoz, hogy győzelem esetén megtartsa magának az alföldet.

Carridin arckifejezése változatlan maradt. Niall azon töprengett, hogyan tud ennyire nyugodt maradni az inkvizítor. Nyugalmad nem fog már sokáig tartani, Vallató!

– Nem annyira fontos a dolog, nagyuram. A tél mindenkit arra kényszerít, hogy behúzódjon a falak mögé, így csak ritkán kerülhet sor kisebb összetűzésre vagy támadásra. Ha az időjárás majd megengedi, hogy nagyobb csapatokat mozgassunk... Bornhald csupán a fél légiót vitte magával a sírba Tomafőnél. A megmaradt csapatokkal hajtóvadászatot indítok a hamis Sárkány után. Egy hulla nem lehet annyira veszélyes.

– És ha neked is azzal kell szembenézned, ami szemmel láthatóan Bornhald végzetét jelentette? Az Egyetlen Hatalmat gyilkos fegyvernek használó aes sedai-okkal?

– A boszorkányságuk nem védi meg őket a nyilaktól vagy sötétből lecsapó kés pengéjétől. Ők is csak meghalnak, mint bárki más! – nevetett Carridin. – Megígérem neked, hogy még a nyáron megoldom a feladatot.

Niall bólintott. Az inkvizítor most még biztos volt magában. Ha támadni akart volna, akkor már megtette volna, már ha egyáltalán készült ilyesmire. Nem lett volna szabad megfeledkezned arról, Carridin, hogy engem mindenkor ravasz taktikusnak tartottak.

– Miért? – kérdezte nyugodtan. – Miért nem vonultál csapataiddal Falme ellen? Tomafőn valósággal nyüzsögtek az árnybarátok, Falmét pedig egy egész seregük szállta meg. Miért nem csaptál le rájuk, ahelyett hogy Bornhaldot próbáltad ebben megakadályozni?

Carridin idegesen pislantott egyet, ám hangja nyugodt maradt.

– Először csak rémhíreket hallottunk, nagyuram. Olyan hihetetlen szóbeszédeket, hogy senki sem vehette komolyan őket. Amikor azután megtudtam az igazságot, Bornhald már készen állt a csatára. Nem sokkal később már halott volt, és az árnybarátok szétszóródtak a négy égtáj felé. Ezenkívül az volt a feladatom, hogy az Almoth-alföldön terjesszem a Fényt. Nem vehettem semmibe parancsaimat, hogy szóbeszédek nyomába szegődjek.

– A parancsaidat? – kérdezte Niall. Hangja harsánnyá vált, és felemelkedett székéből. Carridin ugyan egy fejjel magasabb volt nála, ám az inkvizítor most akaratlanul is hátrább lépett egyet. – A parancsaidat? Az volt a feladatod, hogy foglald el az Almoth-alföldet! Az a vidék egy üres vödör, amely igazából senkié, csak néhányan tartanak rá állítólagos jogokat, ezt a vödröt kellett volna tartalommal megtöltened. Feltámadhatott volna Almoth állama, és ezt az országot a Fény Gyermekei irányíthatták volna. Többé nem kellett volna alázatot színlelnünk egy bolond király előtt. Amadicia és Almoth lett volna a fogó, amivel kipréseltük volna a szuszt Tarabonból. Csak öt év kellett volna ahhoz, hogy ott is ugyanúgy magunkhoz ragadjuk a hatalmat, mint itt, Amadiciában. És te kutyák martalékául hagytad a lehetőséget!

A másik férfi arcára fagyott a mosoly.

– Főúrkapitány uram, nagyuram! – tiltakozott Carridin. – Hogyan sejthettem volna előre az eseményeket? Még egy hamis Sárkány, aztán Tarabon és Arad Doman között kitört a nyílt háború, miután éveken keresztül vicsorogtak egymásra, mint csahos kutyák a kerítés két oldalán. És az aes sedai-ok, akik háromezer esztendő elteltével végre megmutatták valódi orcájukat. De még így sem veszett el minden! Felkutatom és megsemmisítem a hamis Sárkányt, mielőtt egyesülhetnének hívei! Amikor pedig Tarabon és Arad Doman kellőképpen meggyengült a harcban, minden további nélkül lesöpörjük őket az alföldről...

– Nem! – üvöltött rá Niall. – Cselszövéseid véget értek, Carridin! Lehet, hogy saját hóhérlegényeid kezére kell, hogy adjalak. A Nagy Inkvizítornak nem lennének ellenvetései. Fogcsikorgatva keres valakit, akit megtehetne bűnbaknak mindazért, ami ránk zúdult. Máskülönben senkit sem dobna oda koncul a saját emberei közül, de ha megemlítem a te nevedet, bizonyára nem fog tiltakozni. Néhány nap vallatás, és mindent beismernél. Még azt is, hogy magad is árnybarát vagy. Egy hét, s nyakadon éreznéd a hóhér bárdját.

Carridin homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek.

– Főúrkapitány uram... – nyelt egyet. – Ahogy nagyuram beszél, abból értem én, hogy van még egy másik lehetőség is. Bármi legyen is az, engedtessék meg hallanom, és esküszöm, hogy azonnal engedelmeskedem.

Most, gondolta Niall. Most dől el minden. Libabőrös lett a háta, mintha csak egy tomboló csata közepén állna, és hirtelen felismerte volna, hogy százlépésnyi körzetben körülötte mindenki ellenség. A Fény Gyermekeinek főúrkapitányait sohasem volt szokás a hóhér kezére adni, ám közülük nem egy halálozott már el hirtelen, minden előjel nélkül. Ezeket gyorsan meggyászolták, s ugyanilyen sebességgel pótolták olyan férfiakkal, akik nem ragadtatták magukat annyira veszélyes gondolatokra.

– Carridin gyermek – folytatta határozott hangon. – Te fogsz gondoskodni arról, hogy ez a hamis Sárkány ne haljon meg. Ha pedig felbukkan valamilyen aes sedai, hogy szembe forduljon vele ahelyett, hogy támogatná, akkor sötétben megvillanó késeid a boszorkányra csapjanak le!

Az inkvizítor leesett állal bámulta, de aztán gyorsan összeszedte magát, és számító pillantást vetett Niallra.

– Aes sedai-okat ölni, az amúgy is a kötelességem lenne, de... megengedni egy hamis Sárkánynak, hogy szabadon mozogjon? Az... bizony... árulás. És szentségtörés.

Niall mély lélegzetet vett. Szinte érezte, hogy az árnyékban, láthatatlan kések csúsznak elő hüvelyükből. Most már azonban nem maradt visszaút.

– Nem árulás, ha azt tesszük, amit a szükség diktál. És a szentségtörés is elviselhető, ha jó célt szolgál – már ez a két mondat is elég lenne ahhoz, hogy végezzenek vele. – Tudod, hogyan lehet elérni, hogy az emberek egyesítsék erőiket, Carridin gyermek? A lehető leggyorsabb módszerrel? Nem? Hát engedj szabadon egy oroszlánt – egy vad, veszett oroszlánt – az utcán. Amikor pedig az emberek pánikba esnek, amikor térdük megroggyan a félelemtől, akkor egészen nyugodtan állj eléjük, és mondd meg nekik, hogy te majd elintézed a dolgot! Ezután megölöd az oroszlánt, és megparancsolod az embereknek, hogy a dögöt tűzzék ki oda, ahol mindenki láthatja. Mielőtt lenne elég idejük arra, hogy gondolkodni kezdjenek, adjál nekik egy újabb utasítást, és ők engedelmeskedni fognak. Ha pedig további parancsokat kapnak, akkor azokat is végrehajtják, mert te vagy az, aki megmentette őket. Ki lenne nálad alkalmasabb arra, hogy vezesse a népet?

Carridin nyugtalanul körbe pillantott.

– Nagyuram... főúrkapitány uram tényleg mindent el akar foglalni? Nemcsak az Almoth-alföldet, hanem Tarabont és Arad Domant is?

– Csak rám tartozik, hogy mit akarok. A te dolgod csupán annyi, hogy engedelmeskedj nekem, ahogy arra esküt tettél. Elvárom, hogy még ma este beszámolót kapjak arról, hogy váltott lovakon futárok keltek útra az alföldre. Biztos vagyok benne, tudod, miként kell a parancsokat megfogalmazni, hogy senki se sejthesse, amit nem kell tudnia. Ha a csapataidnak valakit gátolni kell, akkor azok a taraboniak és a domaniak. Nem lenne jó, ha megölnék az oroszlánomat. Nem, a Fény szerelmére, békekötésre fogjuk kényszeríteni őket!

– Ahogy főúrkapitányom parancsolja – felelte Carridin engedelmesen. – Értettem, és végrehajtom.

Túl engedelmes. Niall hidegen nevetett.

– Ha az esküd kevésnek bizonyulna, nem árt, ha tudod, hogy abban az esetben, ha a hamis Sárkány azelőtt hal meg, hogy arra én parancsot adnék, vagy ha elfognák a Tar Valon-i boszorkányok, akkor holttestedet egy reggelen tőrrel a szívében találják meg. Ha pedig esetleg én esnék áldozatául... egy balesetnek... de akkor is, ha hirtelen végezne velem az öregség, nos, te akkor sem érnéd meg annak a hónapnak a végét.

– Nagyuram, hiszen megfogadtam, hogy engedelmeskedem...

– Így igaz – szakította félbe Niall. – Ügyelj rá, hogy ne feledkezz meg esküdről. Most pedig menj!

– Ahogy főúrkapitányom parancsolja – Carridin hangja most már távolról sem volt olyan magabiztos.

Az ajtó bezáródott az inkvizítor mögött. Niall összedörzsölte kezét. Fázott. A kocka el van vetve, és nem lehetett megmondani, milyen szám lesz legfelül, ha egyszer megáll. Bizonyos, hogy közeledik az Utolsó Csata. Nem a legendák Tarmon Gai'donja, amikor a Sötét Úr kiszabadul fogságából, és szembeszáll vele az Újjászületett Sárkány. Na, az egészen biztosan nem jön el! A legendák korának aes sedai-ai talán tényleg lyukat ütöttek Shayol Ghulban a Sötét Úr börtönének falán, de a Rokonirtó Lews Therin és száz társa ismét bezárta és lepecsételte a rést. Az ellencsapás örökre bemocskolta az Igazi Forrás hímnemű felét, és őrületbe kergette a férfiakat. Kezdetét vette a Világtörés. Csakhogy az akkori aes sedai-ok közül egy is erősebb volt, mint tíz mai Tar Valon-i boszorka. Azok a pecsétek, melyeket ők készítettek, tartani fognak.

Pedron Niall a hideg logika híve volt, így nem esett nehezére elképzelni, milyen is lesz valójában a Tarmon Gai'don. A trallok bestiák hordái mindent elpusztítva úgy zúdulnak elő a Fertőből, útban dél felé, ahogy azt kétezer esztendővel ezelőtt tették a Trallok háborúban. A pusztító seregeket a Myrddraalok – a Félemberek – vezetik, de talán élükre áll az árnybarátok soraiból kiemelkedő, néhány újabb Rémúr is. Az emberiség, melyet megosztanak az egymással örökösen civakodó államok, nem lesz képes ellenállni neki. Ám ő, Pedron Niall, egyesíti az embereket a Fény Gyermekeinek lobogója alatt. Új legendák születhetnek, melyek arról szólnak, hogy Pedron Niall megvívta és megnyerte Tarmon Gai'dont.

– Először is – morogta –, rájuk kell szabadítanom a veszett oroszlánt.

– A veszett oroszlánt?

Niall megpördült, amikor egy alacsony, csontos, karvalyorrú férfi lépett ki az egyik felakasztott zászló mögül. Egy pillanatig látta a faburkolat egy szakaszát, ami gyorsan bezáródott. A zászló újra mozdulatlanul lógott a falon.

– Nem azért mutattam meg neked ezt a titkos járatot, Ordeith – hördült fel Niall –, hogy kihallgasd titkos megbeszéléseimet, hanem azért, hogy elém járulhass, amikor hívlak, anélkül, hogy arról a fél erőd tudna.

Ordeith alázatosan meghajolt, és a szobán keresztül hozzá sietett.

– Hallgatózni, ó, nagyságos nagyúr? Én sosem tennék ilyesmit! Éppen ebben a pillanatban léptem be, így akaratlanul is fültanúja lettem méltóságod utolsó szavainak. Csupán ennyi történt, semmi más – mosolya kissé gúnyosnak tűnt, de hát ez az ember mindig ezzel a furcsa mosollyal az arcán járt. Niall sosem látta másmilyennek, még akkor sem, amikor a fickónak semmi oka nem volt azt gondolni, hogy valaki is megfigyeli.

Az alázatos kis fickó egy hónappal korábban, a tél kellős közepén bukkant fel Amadiciában, lerongyolódva és félig megfagyva, de valahogy sikerült neki keresztülmagyarázkodnia magát az őrök és a titkárok hosszú során, egészen Pedron Niallig. Úgy tűnt, sokkal többet tud a tomafői eseményekről, mint Carridin bő lére eresztett, bár nem teljesen egyértelmű jelentései, többet Byarnál is, s jóval többet mindannál, mint ami felbukkant a beszámolókban és a szóbeszédekben, melyek eljutottak Niall fülébe. A neve természetesen álnév volt. Az Ősi Nyelven Ordeith azt jelentette, hogy „szúette, szúrágta fa”. Amikor Niall egyszer szóba hozta a dolgot, a férfi csak így felelt:

– Hogy kik voltunk, azt már nem tudja emberfia, és az élet elég keserű – meglehetősen ravasz volt a fickó. Ő volt az, aki rávezette Niallt arra, miként fognak alakulni a folyamatban lévő események.

Ordeith az asztalhoz lépett, és felvette az egyik rajzot. Amikor eléggé széttekerte ahhoz, hogy megláthassa a fiatalember arcát, mosolya grimasszá torzult.

Niallt felháborította, hogy a férfi kéretlenül lépett be.

– Csak nem találsz mulatságosnak egy hamis Sárkányt, Ordeith? Vagy talán megfélemlít?

– Hamis Sárkány? – kérdezte Ordeith halkan. – Igen. Igen, hiszen annak kell lennie. Mi más is lehetne? – élesen felnevetett. Ez a nevetés Niall idegeire ment. Néha azt gondolta, Ordeith félig-meddig eszement.

De meglehetősen ravasz, akár eszement, akár nem.

– Mit gondolsz, Ordeith? Úgy tűnik, hogy te ismered.

Ordeith összerezzent, mintha csak elfeledkezett volna a főúrkapitány jelenlétéről.

– Hogy ismerem-e? Ó, igen, ismerem őt. Rand al'Thor a neve. Andor hátországából, a Folyóközből származik. Olyan rettenetes árnybarát, hogy nagyuram lelke görcsbe rándulna, ha csak a felét is ismerné szörnyűséges tetteinek.

– A Folyóközből – tűnődött Niall. – Valaki nemrég megemlített egy másik odavalósi árnybarátot is. Az is csak egy ifjú. Furcsa, ha belegondolunk, hogy az árnybarátok éppen egy ilyen vidékről származnak. Persze, mindenfelé akad belőlük, jócskán.

– Egy másik árnybarátot, fényességes nagyuram? – kérdezte Ordeith. – A Folyóközből? Tán csak nem Matrim Cauthont vagy Perrin Aybarát? Ezek pont olyan idősek, mint ő, s elvetemültségük csak hajszállal csekélyebb.

– Nekem Perrin nevét említették – felelte Niall homlokát ráncolva. – Hárman vannak, azt mondod? A Folyóközből rendes körülmények között csak gyapjú és dohány érkezik. Nem hinném, hogy akadna még olyan vidék, mely ennyire elzárkózott a világ többi részétől.

– Az árnybarátoknak egy városban el kéne takarni arcukat, és nem mutathatnák ki igazi ábrázatukat. Állandóan kapcsolatban kell lenniük másokkal, idegenekkel, akik távoli vidékekről jönnek, és ismét tovább utaznak. Tőlük megtudhatják, mit láttak, min mentek keresztül. De a nyugodt, mindentől elzárt falvakban? Olyan országrészekben, ahol alig látni idegent? Keresve sem lehetne jobb helyet találni arra, hogy megtelepedjen ott az árnybarátok egész közössége.

– Hogy lehetséges az, hogy ismered három árnybarát nevét, Ordeith? Olyanokét, akik a világ végéről jönnek? Sok titkot rejtegetsz, Szúette Fa, és úgy húzod elő ruhaujjadból a meglepetéseket, mint egy mutatványos.

– Hogyan tudná valaki elmesélni mindazt, amiről tudomása van, nagyságos uram? – felelte az alacsony férfi alázatosan. – Csak fecsegés lenne, míg rá nem akadnánk benne valami hasznosra. Azt azonban megmondom nagyságos uramnak, hogy ez a Rand al'Thor, ez a Sárkány, mélyen a Folyóközben gyökerezik!

– Hamis Sárkány! – csattant fel élesen Niall, mire a másik mélyen meghajolt.

– Természetesen, magasságos nagyuram! Csak elszóltam magam.

Niall hirtelen észrevette, hogy Ordeith összegyűrte és eltépte a kezében szorongatott rajzot. Bár a férfi arca a gúnyos mosolytól eltekintve mozdulatlan volt, keze görcsösen összezárult a pergamen körül.

– Hagyd ezt abba! – parancsolta Niall. Kitépte a tekercset Ordeith kezéből, és amennyire csak lehetett, kisimította. – Nincs olyan sok képem erről az emberről, hogy megengedhessem, hogy te szétszaggasd ezt itt nekem! – A rajz nagy része elkenődött, és a fiatalember mellén egy hosszú hasíték húzódott, de az arc csodával határos módon a legcsekélyebb mértékben sem sérült meg.

– Bocsáss meg nekem, nagyságos uram! – Ordeith mélyen meghajolt, ám mosolya változatlan maradt. – Gyűlölöm az árnybarátokat!

Niall figyelmesen megvizsgálta a rajzon látható arcot. Rand al'Thor a Folyóközből.

– Lehet, hogy a Folyóközzel is foglalkoznom kell terveimben. Ha megolvad a hó. Talán.

– Ahogy nagyságos uram kívánja – felelte Ordeith érzelemmentes hangon.

Carridin arckifejezése kivétel nélkül megrettentette az embereket, mikor az inkvizítor keresztülsietett az erőd termein. Egyébként sem sokan vágytak a Vallatók közelségére. A kötelességük teljesítésén igyekvő szolgák a kőfalakhoz hátráltak, sőt, még azok a harcosok is, akik rangjuk jeléül aranycsomókat viseltek fehér köpenyükön, hirtelen úgy döntöttek, hogy az oldalfolyosókat használják, amikor arcába pillantottak.

Carridin kinyitotta lakosztálya ajtaját, és becsapta maga mögött. Most nem érezte a szokásos örömöt, látva a gyönyörű, taraboni és teari szőnyegeket, a vörös, az arany és a kék színek ragyogását, az ezüstbevonatú, illiani tükröket, a terem közepén álló, csodálatos faragásokkal ékesített, hosszú asztalt díszítő aranyleveleket. Egy lugardi mester majdnem egy éven át dolgozott az asztalon. Az inkvizítor ezúttal nem látta kincseit.

– Sharbon! – meglepő módon szolgája nem bukkant elő. Az ő feladata volt, hogy rendet tartson a szobában. – A Fény égessen meg, Sharbon! Hol bujkálsz?

Szeme sarkából mozgást érzékelt, ezért odafordult, hogy égető dühét a szolgán töltse ki. A káromkodás azonban a torkára forrt, amikor egy viperát is megszégyenítő gyorsasággal, egy Myrddraal lépett felé.

Az idegen alakja egy közepes termetű emberére emlékeztetett, ám ezzel véget is értek a hasonlóságok. A sötét öltözék, az alig mozduló, éjfekete köpeny még inkább kiemelte viaszszínű bőre sápadtságát. És nem voltak szemei. A szem nélkül is rátapadó pillantás Carridint ugyanolyan borzalommal töltötte el, ahogy ezernyi más embert őelőtte.

– Mit... – Carridin elhallgatott, hogy elég nyálat gyűjtsön össze szájában a beszédhez. Összeszedte magát, hogy hangján ne érződjön a félelem. – Mit keresel itt? – szavai még mindig hisztérikusnak hangzottak.

A Félember vértelen ajkai mosolyra húzódtak.

– Ahol árnyék van, oda én is eljutok – olyan volt a hangja, mintha kígyó csúszott volna a holt avaron. – Ellenőrzöm azokat, akik engem szolgálnak.

– Én nem...

Nem volt értelme. Carridin minden erejét összeszedve letépte pillantását a szem helyén lévő lisztfehér, sima arcbőrről, és hátat fordított az idegennek. A hideg futott végig a hátán. Egy Myrddraal állt mögötte. Előtte, a falon lógó tükörben minden tisztán és világosan látszott. Minden, kivéve a Félembert. A Myrddraal csupán elmosódott foltnak tűnt. De még ez a nem éppen megnyugtató látvány is jobb volt, mintha szembe kellett volna fordulnia vele. Carridin hangjába visszatért valamennyi erő.

– Én a Sötét... – elhallgatott, hiszen ebben a pillanatban rájött, hogy hol is vannak. A Fény Erődjének szívében. Ha csak valaki hírét veszi annak, amit éppen kimondani készült, az már elég lett volna ahhoz, hogy azonnal a hóhérok kezére adják. A Fény legalacsonyabb rangú gyermeke is habozás nélkül végezne vele, ha meghallaná ezeket a szavakat. Egyedül volt a Myrddraallal, és talán Sharbon... hol van ez az átkozott? Jó lenne, ha még egy ember állna mellette, hogy ne csak rá süssön a Félember pillantása, jó lenne, még akkor is, ha utána el kéne tennie láb alól segítőjét. Ennek ellenére halkabban folytatta:

– Én a Sötétség Legfőbb Urát szolgálom, akárcsak te.

– Ha te ezt így gondolod... – a Myrddraal elnevette magát, és szavait hallva csontja velejéig maró remegés lett úrrá Carridinen. – Bárhogy is van, tudni akarom, mit keresel itt, miért nem vagy az Almoth-alföldön!

– Én... a főúrkapitány parancsára.

– A főúrkapitányotok szavai fabatkát sem érnek! – hördült fel a Myrddraal. – Az volt a parancsod, hogy keresd meg a Rand al'Thor nevű embert, és végezz vele. Ez minden másnál fontosabb! Minden másnál! Miért nem engedelmeskedsz?

Carridin mély lélegzetet vett. Úgy érezte, hogy a hátát égető pillantás pengeként szántja végig gerincét.

– A helyzet... megváltozott. Akadnak dolgok, amelyeket már nem tudok olyan jót irányítani, mint korábban – egy kaparó hangot hallva hirtelen megpördült.

A Myrddraal egyik kezét végighúzta az asztal lapján, s körme alól vékony füstcsíkok emelkedtek a magasba.

– Semmi sem változott meg, halandó! Megszegted a Fénynek tett esküdet, és új fogadalmat tettél. Ezt a szavadat pedig be fogod tartani!

Carridin az asztal fényes lapját elcsúfító karmolásra meredt, és nagyot nyelt.

– Nem értem. Hirtelen miért lett olyan fontos, hogy megöljük? Azt hittem, a Sötét Nagyúr fel akarja használni.

– Kétségbe vonod a szavaimat? Ki kéne tépnem a nyelvedet! Nem te vagy az, aki kérdéseket tehet fel. Nem kell megértened a dolgokat. A te dolgod az, hogy engedelmeskedj. Engedelmeskedj, mint az ebek! Ezt ugye felfogod? Lábhoz, kutya! Engedelmeskedj gazdádnak!

A düh elsöpörte félelmét, és Carridin oldalához kapott, de kardját hiába kereste. A fegyver a szomszédos kamrában hevert, ahová akkor tette, amikor Pedron Niall színe elé hívatta.

A Myrddraal gyorsabban mozgott, mint a támadó vipera. Carridin kinyitotta száját, hogy üvöltsön, amikor egy lecsapó kéz acélkemény szorítással csuklójára kulcsolódott. Csontjai reccsenve törtek, és karján pokoli fájdalom futott keresztül. Ám az üvöltés nem hagyhatta el torkát, mert a Félember másik keze megragadta az állát, és összenyomta állkapcsát. Az inkvizítor sarka a magasba emelkedett, majd lábujjai is elszakadtak a talajtól. Nyögve és hörögve lógott a Félember markában.

– Figyelj jól rám, halandó! Megtalálod a fiút, és amilyen gyorsan csak lehet, végzel vele! Ne hidd, hogy félre tudsz vezetni! A Gyermekeid között mások is akadnak, akik megmondják nekem, ha nem törődsz a feladatoddal. A magam módján én is ösztönözni foglak. Ha Rand al'Thor nem hal meg egy hónapon belül, akkor megölök valakit a véredből: egy fiadat, egy lányodat, egy nővéredet, egy nagybátyádat. Nem fogod tudni, hogy kicsodát, míg a kiválasztott kínok közt ki nem szenved. Ha még egy hónapig életben marad, akkor ismét végzek valakivel. Aztán megint, és újra. Ha már mindenki meghalt a véredből, és a fiú még él, akkor pedig elviszlek Shayol Ghulba – gonoszul nevetett. – Évekig is eltart, míg ott meghalsz, halandó. Most már értjük egymást?

Carridin nyüszítő hangot adott ki magából – részben nyögést, részben vinnyogást. Úgy érezte, a nyaka nyomban eltörik.

A Myrddraal egy mozdulattal keresztülhajította a termen. Carridin nekicsapódott a szemben lévő falnak, és kábultan a szőnyegre zuhant. Arccal a föld felé megpróbált levegőt venni.

– Értjük egymást, halandó?

– Én... értettem, és végrehajtom – nyöszörögte Carridin a szőnyegre szorított arccal. Nem hallott választ.

Megfordult, és felnyögött, mert rettentően sajgott a nyaka. Rajta kívül senki sem volt a szobában. A legendák szerint a Félemberek úgy vágtatnak az árnyékon, mint mások a lovon. Ha pedig oldalt fordulnak, akkor egyszerűen eltűnnek. Nincsen fal, ami visszatartaná őket. Carridin legszívesebben sírva fakadt volna. Nagy nehezen talpra állt, miközben a csuklóját mardosó fájdalom miatt káromkodott.

Az ajtó kinyílt, és Sharbon sietett be. A testes férfi egy kosarat tartott karjában. Megdermedt, és meglepett pillantást vetett Carridinre.

– Nagyuram, jól van? Bocsásson meg, hogy nem jöttem korábban, de kimentem, hogy gyümölcsöt vegyek...

Carridin sértetlen kezével kiverte a kosarat Sharbon kezéből. Ráncos almák gördültek szanaszét a szőnyegen. Az inkvizítor kézháttal pofon csapta a férfit.

– Bocsásson meg, uram! – suttogta Sharbon.

– Hozz nekem papírt és tintát! – förmedt rá Carridin. – Igyekezz, te bolond! Parancsokat kell küldenem! – De milyeneket? Kinek a parancsait? Miközben Sharbon sietett, hogy teljesítse utasításait, Carridin az asztallapot elcsúfító karmolásnyomokra nézett, és egész testében remegett.

Első fejezet

A várakozás

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak, melyek lassan legendákká halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is régen elfelejtik, mielőtt a kor, melyből eredt, visszatérne. Az egyik korszakban, amelyet egyesek Harmadik Kornak neveznek, egy korban, amely még nem jött el, egy korban, amely rég elmúlt már, szél támadt a Ködhegységben. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, ez egyfajta kezdetet jelentett.

A szél végigsöpört a hosszú völgyek mélyén, a reggeli ködtől kék völgyeken. Némelyikben örökzöld erdők virítottak, mások, ahol fű és vadvirágok hajtanak ki nemsokára, még csupaszak voltak. Félig leégett romokon és lerombolt emlékműveken süvített keresztül, mindet elfeledték már, akárcsak azokat, akik építették őket. Hágókon és zord, soha el nem olvadó hóval fedett csúcsok közötti szakadékokon üvöltött a szél, ahol a vastag felhők takarták a hegycsúcsokat, ott, ahol a hó és a felhők fehér taraja egybe olvadt.

Az alacsonyan fekvő vidékeken a tél már véget ért, vagy a végéhez közeledett, itt, a hegyekben azonban még tartott egy darabig, hatalmas, fehér foltokkal pettyezve a hegyoldalakat. Egyedül az örökzöldek tartották meg leveleiket, a többi fa csupaszon meredezett, barnán, vagy szürkén a sziklákon és a puszta talajon. A táj várakozni látszott. Arra várt, hogy valami kitörjön...

Perrin Aybara egy örökzöld bozótoson át lovagolt. Szőrmével szegélyezett köpenyét vacogva húzta magán olyan szorosra, amilyenre csak tudta. Egyik kezében íjat szorongatott, övébe tűzve pedig félhold alakú pengéjű fejszét viselt. Remek acélból készült a fejsze, maga Perrin kezelte a fújtatókat azon a napon, amikor Luhhan mester a fegyvert kovácsolta. A szél meglebegtette köpenyét, hátrafújva bozontos fürtjeiről a csuklyát; a fiú fázósan mozgatta lábujjait a csizmájában, és magas támlás nyergében kényelmetlenül fészkelődött, figyelmét azonban nem a hideg kötötte le. Öt társát figyelve azon gondolkodott, vajon ők is érzik-e. Nem a várakozást, amiért odaküldték őket, hanem annál többet.

Lova, Fürge, megmozdult, és felemelte fejét. A fiú sötétpej lovát gyorsasága miatt hívta így, és most Fürge megérezte gazdája nyugtalanságát és türelmetlenségét. Elegem van már ebből az egész üldögélésből, miközben Moiraine olyan rövid pórázon tart bennünket, mint a kutyákat. A Fény égesse meg az aes sedai-okat! Mikor lesz már vége?

Öntudatlanul beleszagolt a szélbe. A lovak szaga volt a legerősebb, meg persze az embereké és az izzadságé. Nemrég egy nyúl rohant keresztül azok alatt a fák alatt, félelemtől sebesen, de az őt üldöző rókának nem sikerült elkapnia. Perrin hirtelen rájött, mit művel, és rögtön abba hagyta. Azt hiszem, tele van az orrom ezzel a széllel. Majdnem azt kívánta, bárcsak így lenne. És nem hagyom, hogy Moiraine befolyásoljon.

Agyának egy zugában valami bizsergést érzett, ám nem volt hajlandó tudomást venni róla. A többieknek sem említette érzését.

Társai, az öt másik férfi, nyergeikben ültek, szorosra fogott zablával, készenlétben, tekintetükkel az eget és a fákkal ritkásan benőtt lejtőket kutatták. Láthatóan nem zavarta őket, hogy szélfutta köpenyük zászlóként lobog mögöttük. Borotvált fejük láttán, amelynek tetején csupán egyetlen hajtincs maradt, Perrin még jobban fázni kezdett. Ezeknek a férfiaknak a mostani időjárás már szinte tavaszt jelentett. Minden gyengédséget kikalapáltak belőlük egy olyan kemény kovácsműhelyben, amilyet Perrin sohasem ismert. Shienariak voltak a Határvidékről, fentről, a Nagy Fertő pereméről, ahol bármelyik éjszaka trallok támadásokra lehetett számítani, és ahol még egy kereskedőnek vagy egy parasztnak is tanácsos volt kardot vagy íjat viselnie. Ezek a férfiak pedig nem parasztok voltak, hanem katonák, mégpedig majdnem születésüktől fogva.

Perrin néha csodálkozott azon, ahogy ezek a katonák alkalmazkodtak hozzá, és követték az utasításait. Úgy tűnt, mintha azt gondolnák, valamilyen különleges, előlük rejtett képességgel rendelkezik, ami felhatalmazza a vezetésre. De az is lehet, hogy a barátaim a ludasok, gondolta szárazon. Alacsonyabbak voltak nála, és Perrin testtömege is felülmúlta az övékét – a kovácsinasként eltöltött évek alatt olyan karokat és vállakat fejlesztett, amelyek két férfinak is javára váltak volna –, mégis, elkezdett naponta borotválkozni, hogy felhagyjanak a tréfálkozással fiatal kora miatt. Csak barátilag ugratták, de azért mégiscsak őt figurázták ki. Most pedig nem akarta, hogy újra kezdjék a csipkelődést, csak azért, mert neki újabb megérzése támadt.

Perrin most emlékeztette magát, hogy neki is figyelnie kellene. Ellenőrizve az íjára fektetett nyílvesszőt, végignézett a nyugat felé húzódó völgyön; a völgy a távolban kiszélesedett, a talajt a télből visszamaradt, nagy hófoltok tarkították. Az elszórt fák többsége még mindig száraz, téli ágakkal meredt az ég felé, de azért elég örökzöld – tű- és bőrlevelűek, fenyő és hegyi magyal, de még néhány óriásfenyő liget is – nőtt a lankán és a völgyben, hogy fedezéket adjon bárkinek, aki tudta, hogyan használja ki a terepviszonyokat. De senki sem lenne ott anélkül, hogy valamilyen különleges célja lenne. A bányák mind a messzi délen voltak vagy még távolabb, északra, a legtöbb ember pedig úgy tartotta, szerencsétlenséget hoz bemerészkedni a Ködhegységbe, ezért ha elkerülhették, meg is tették. Perrin szeme arany színben ragyogott fel.

A bizsergés viszketéssé változott. Ne!

A viszketést elhessegethette magától, de így sem múlt el az az érzése, hogy mindjárt történik valami. Mintha a szakadék szélén imbolygott volna. Minden forgott körülötte. Kíváncsi volt, vajon jár-e valami ellenséges dolog körülöttük, a hegyekben. Talán akad egy módja, hogy megtudja. Az ilyen helyeken, ahol ritkán járt ember, majdnem mindig éltek farkasok. Elfojtotta a gondolatot, mielőtt még megerősödhetett volna benne. Jobb nem tudni biztosan. Annál még ez is jobb. Nem voltak sokan, de felderítőik a környéken cirkáltak. Ha ott kint bármi is járt, ők megtalálják. Ez az én kovácsműhelyem; gondoskodom róla, ők pedig törődjenek a magukéval.

Messzebbre látott, mint a többiek, ezért ő vette észre legelőször a Tarabon irányából érkező lovast. De még ő is csak egy színes foltnak látta a lóháton ülő alakot, aki a távolban utat tört a fák között, időnként eltakarta a növényzet, időnként előbukkant. Egy tarkánfoltos ló, gondolta. És nem idő előtt! Már nyitotta a száját, hogy szóljon a többieknek a nőről – mert nő volt az illető; eddig még valamennyi lovas az volt –, amikor Masema hirtelen felmordult, mintha káromkodna:

– Holló!

Perrin felkapta a fejét. Egy hatalmas, fekete madár körözött a fák fölött, nem egészen száz lépésnyire onnan. Biztosan egy dögre vagy egy kisállatra akart lecsapni a hóban, Perrin azonban nem kockáztathatott. Úgy tűnt, nem vette őket észre, a közeledő lovas azonban hamarosan elő fog tűnni. Abban a pillanatban, ahogy a fiú észrevette a hollót, már fel is emelte íját, megfeszítette a húrt, és arca, füle előtt meghúzva, eleresztette, mindezt egyetlen, elegáns mozdulattal. Csupán homályosan érzékelte a mellette megpendülő íjhúrok hangját, minden figyelmét a fekete madárra összpontosította.

A holló éjfekete tollzuhatag közepette hirtelen megperdült, ahogy nyilával eltalálta, majd lezuhant a levegőből, miközben két másik nyíl süvített át azon a helyen, ahol még az előbb repült. A többi shienari félig megfeszített íjjal figyelte, nincsenek-e társai a madárnak.

– Vajon jelentést kellett tennie – mormogta Perrin halkan –, vagy... ő is látja, amit a madár lát?

Nem akarta, hogy más is meghallja töprengését, de Ragan, a legifjabb, nála csupán nem egészen tíz esztendővel idősebb shienari meghallotta mondatát, és miközben íjára egy újabb nyílvesszőt illesztett, így felelt:

– Jelentenie kell. Általában egy Félembernek – a Határvidéken vérdíj volt a hollók fején, ott soha, senki sem merte azt feltételezni, hogy a holló csupán egy madár. – A Fényre, ha a Szívrontó látta, amit a hollók láttak, már mind meghaltunk volna, mielőtt elértük volna a hegyeket. – Ragan hangjában nem rezdült semmiféle érzelem; az efféle dolgok mindennaposnak számítottak egy shienari katonának.

Perrin megborzongott, de nem a hidegtől, tarkójában pedig valami felmordult, hogy kihívja a halált. A Szívrontó. A különböző vidékeken különbözőképpen nevezték – Lélekrontónak és Szívagyarnak, a Sír Urának és az Éjszaka Pásztorának – de mindenhol ismerték a Hazugságok Atyja és a Sötét Úr neveket, ezen elnevezések pedig mind arra szolgáltak, hogy elkerülhessék valódi nevének kimondását, amellyel az ember magára vonhatta a gonosz figyelmét. A Sötét Úr gyakran használt hollókat és varjakat, a városokban pedig patkányokat. Perrin újabb, széles fejű nyílvesszőt vett elő csípőjén függő tegezéből, amely a másik oldalán fityegő fejszét ellensúlyozta.

– Lehet, hogy akkora, mint egy bunkósbot – jegyezte meg Ragan elismerően Perrin íjára pillantva –, de tud lőni, azt biztos. El sem akarom képzelni, mit tud csinálni egy páncélos emberrel.

A shienariak most csupán könnyű vértet viseltek egyszerű zubbonyuk alatt, máskor azonban lovaikkal együtt talpig páncélban indultak küzdelembe.

– Túl hosszú egy lovas katonának – fitymálta Masema. A sötét arcán húzódó, háromszög alakú sebhely még jobban elferdítette egyébként is gúnyos vigyorát. – Egy jó mellvért még egy egészen erős nyilat is megállíthat, hacsak nem egészen közelről lőtted ki, ha pedig az elsőt elvéted, az ellenség, akire lövöldözöl, elkap, mielőtt észbe kapnál.

– Pontosan így van, Masema – erősítette meg Ragan valamivel nyugodtabban, miután az égen semmi újabb gyanús dolog nem tűnt fel. A holló valószínűleg egyedül repült. – De azt lefogadom, hogy ezzel a folyóközi íjjal nem is kell annyira közel menned az ellenfeledhez.

Masema kinyitotta a száját.

– Hagyjátok abba az ostoba fecsegést! – szólt rájuk Uno. A félszemű férfi – arcának bal oldalán lévő hosszú forradással – még egy shienarihoz képest is szokatlanul zordnak tűnt. Őszi útjuk folyamán, a hegyekben szerzett egy színes szemtakarót, mintája egy tűzvörös, mérges tekintetű szemet ábrázolt, ami csak még félelmetesebbé tette a katona arcát. – Ha nem figyeltek az átkozott feladatotokra, majd gondoskodom róla, hogy egy jó kis külön őrszolgálat visszapofozzon benneteket a munkához. – Ragan és Masema megsemmisülve álltak felettesük előtt, aki még egy utolsó, haragos pillantást vetett rájuk, majd jóval nyájasabb arccal Perrinhez fordult: – Láttál valamit? – kérdezte egy fokkal nyersebb hangon, mint ahogy egy, a shienari király vagy Fal Dara-i nagyúr által kinevezett parancsnokhoz szólt volna, de azért érződött belőle, hogy követné Perrin javaslatait.

A shienariak tudták, milyen messzire ellát, és úgy tűnt, e képességét természetesnek veszik, csakúgy, mint szemének színét. Nem tudtak róla mindent, még a felét sem az igazságnak, de olyannak fogadták el, amilyen volt. Legalábbis amilyennek gondolták. Úgy tűnt, mindent és bármit elfogadnak. Azt mondogatták, a világ változik. Hiszen minden együtt forog a sors és a változás kerekével. Ha egy férfi szemszíne olyan, amilyet eddig emberen nem láttak, mit számít az?

– Közeledik – mondta Perrin. – Mindjárt látni fogod te is. Ott – kinyújtotta ujját, Uno pedig egyetlen, valódi szemét meresztve előrehajolt, majd végül kétkedően bólintott.

– Valami francos dolog tényleg mozog ott, lent.

Néhányan a többiek közül is bólintottak és helyeslően mormogtak. Uno csak egy pillantást vetett feléjük, mire a katonák azonnal visszatértek feladatukhoz, és újra az eget figyelték.

Perrin hirtelen rájött, mit is jelentenek a távoli lovas harsány színei. Egy élénkzöld szoknya látszott elő a piros köpönyeg alól.

– A nő az utazónéphez tartozik – mondta meglepetten. Senki más, akiről valaha is hallott, nem viselt ilyen ragyogó színeket, ennyire furcsa összeállításban, még véletlenül sem.

Mindenféle asszonyok vezették már őket mélyen a hegyekbe: egy rongyokba öltözött koldusasszony, aki gyalog próbálta átverekedni magát a hóviharon; egy magányos kereskedőnő, áruval megrakott teherhordó lovakkal; egy selyembe és finom bundába öltözött hölgy, piros bojtos zablával, aranyozott nyeregben. A koldust egy erszény ezüsttel engedték tovább – több volt benne, mint amennyit Perrin szerint adhattak volna, de a gazdag hölgy otthagyott egy még vastagabb, arannyal teli erszényt. Mindenféle életkorú asszonyok, és mind egyedül, Tarabonból, Ghealdanból, de még Amadiciából is. Egy tuatha'anra azonban nem számított.

– Egy nyavalyás kolompár? – fakadt ki Uno. A többiek csatlakoztak meglepetéséhez.

Ragan copfja ide-oda lengett, ahogy a fejét ingatta.

– Egy kolompár nem keveredne bele ebbe. A nő vagy nem kolompár, vagy nem az, akire számítunk.

– Kolompárok – mormogta Masema. – Gyáva nyomorultak.

Uno szeme résnyire szűkült, másik, festett szemével együtt ez gonosz külsőt kölcsönzött neki.

– Gyávák, Masema? – kérdezte halkan. – Ha te asszony volnál, lenne merszed idelovagolni, egyetlen átkozott fegyver nélkül? – az kétségtelen volt, hogy amennyiben a nő tuatha'an, akkor nem visel fegyvert.

Masema nem felelt, csak az arcán lévő forradás sápadt el.

– A Fény égessen meg, ha én meg merném tenni – mondta Ragan. – És akkor is, ha te meg mernéd tenni, Masema.

Masema megrántotta köpönyegét, és az eget kezdte tanulmányozni.

– A Fény adja, hogy egyedül repült erre az az átkozott dögevő – mormogta Uno.

A barna-fehér, bozontos kanca lassan közelebb poroszkált a nagy hóbuckák közötti, tiszta ösvényen. Az élénk ruhákba öltözött nő ekkor megállt, és valamit figyelt a földön, majd szorosabbra húzta köpenyének csuklyáját a fején, és lassú poroszkálásra sarkantyúzta hátasát. A holló, gondolta Perrin. Ne nézd tovább azt a madarat, asszony, inkább gyere tovább! Lehet, hogy te hozod a hírt, amitől elmehetünk innen végre. Ha Moiraine egyáltalán úgy gondolja, hogy tavasz előtt elhagyhatjuk ezt a helyet, hogy a Fény égesse meg! Egy pillanatig nem is tudta, kinek szánta inkább az utolsó átkot, az aes sedai-nak, vagy a kolompár asszonynak, aki szemmel láthatóan nem siet sehová.

Ha a nő továbbra is arra megy, akkor jó harminc lépéssel odébb éri el majd a bozótos szélét onnan, ahol álltak. Fejét lehajtva arra nézett, ahová tarka lova lépett, nem mutatta jelét, hogy meglátta volna a katonákat a fák között.

Perrin megsarkantyúzta saját csődörét, a pej ló pedig, patájával felverve a havat, előreugrott. Mögötte Uno csendesen kiadta a parancsot:

– Előre!

Fürge félúton járt az asszony felé közeledve, amikor az észrevette őket. A nő megrántva a zablát, megállította lovát. Csak nézte, ahogy a férfiak körbe állták. Rikító kék színű, teari kukoricát ábrázoló hímzés díszítette amúgy is feltűnő, piros köpönyegét. Nem volt már fiatal – a csuklya alól kikandikáló haja erősen őszült –, arca azonban csak kevéssé volt ráncos, bár rosszalló szemöldökráncolással tekintett a katonák fegyvereire. Ha meg is ijesztette az a tény, hogy felfegyverzett férfiakkal találkozik ezen a vad helyen, a félelemnek semmi jelét nem mutatta. Kezét továbbra is megviselt, de jól karbantartott nyergének peremén nyugtatta. És az illatán sem érződött a félelem.

Hagyd ezt abba! – figyelmeztette magát Perrin. Halkan szólalt meg, nehogy megijessze az asszonyt.

– A nevem Perrin, jó úrnőm. Ha segítségre van szüksége, rám számíthat. Ha nincs, akkor a Fény segítse útján. Bár, hacsak nem változtatták meg a tuatha'anok útvonalukat, ön most messze jár a karavánjuktól.

A nő egy pillanatig a fiút tanulmányozta, mielőtt megszólalt. Szemében gyengédség tükröződött, ami nem volt szokatlan az utazónépnél.

– Én egy... asszonyt keresek.

Csupán egy pillanatig habozott, de az érezhető volt. Nem akármilyen asszonyt keresett, hanem egy aes sedai-t.

– Neve is van ennek az asszonynak, jó úrnőm? – kérdezte Perrin. Ezt a párbeszédet az utóbbi hónapokban már néhányszor eljátszotta, így előre tudta a választ, de azért most sem hagyhatta ki.

– Úgy hívják, hogy... néha Moiraine-nek hívják. Az én nevem pedig Leya.

Perrin bólintott.

– Hozzá vezetjük, Leya úrnő. A tábortűznél felmelegedhetünk, és némi szerencsével főtt ételt is ehetünk – folytatta a fiú, de azért még nem emelte fel a zablát. – Hogyan talált ránk? – ezt a kérdést is feltette már néhányszor, minden alkalommal, amikor Moiraine kiküldte valahová, hogy ott várakozzon egy nőre, aki majd oda fog menni. A válasz most is a szokásos lesz, mégis meg kellett kérdeznie.

Leya megvonta a vállát, és habozva válaszolt:

– Csak... tudtam, ha ezen az úton jövök, valaki elém jön majd, és hozzá vezet. Egyszerűen csak... tudtam. Híreim vannak a számára.

Perrin nem kérdezte meg, miféle hírek. Az eddigi nők is egyedül Moiraine-nek árulták el.

Az aes sedai pedig annyit mond el nekünk, amennyit jónak lát, gondolta. Az aes sedai-ok sosem hazudnak, ám úgy hírlett, az aes sedai-ok szájából hallott igazság nem mindig az, aminek gondolja az ember. De most már túl késő az aggályoskodáshoz, nem igaz?

– Erre, Leya úrnő – mutatott a hegyek felé.

A shienariak, élükön Unóval, követték Perrint és Leyát, ahogy felkapaszkodtak a hegyre. A határvidékiek még mindig éppolyan gondosan figyelték az eget, mint a földet, és különösen ügyeltek az ösvény maguk mögött hagyott szakaszára.

Egy darabig csendben lovagoltak, csak a lovaik patái alól hallatszott néha egy-egy régi hókupac roppanása, máskor köveken dobbantak a paták, amikor hó nélküli talajon gázoltak át. Leya állandóan Perrinre, annak íjára, baltájára és az arcára pillantgatott, de nem szólt hozzá. A fiú kényelmetlenül fészkelődött a nő közelségétől, és megpróbált nem nézni felé. Furcsa tekintetét mindig megpróbálta elrejteni az idegenek elől, amennyire ez lehetséges volt.

Végül mégis megszólalt:

– Meglepődtem, amikor az utazónép egy tagjával találkoztam itt, figyelembe véve a szokásaikat.

– Erőszak nélkül is szembe lehet szállni a gonosszal – felelte a nő olyan természetesen, mintha nyilvánvaló igazságot állítana.

Perrin keserűen felmordult, de szinte azonnal bocsánatot is kért.

– Bárcsak úgy volna, ahogy maga mondja, Leya úrnő!

– Az erőszak legalább annyi kárt tesz az erőszaktevőben, mint áldozatában – jelentette ki Leya csendesen. – Ezért mi inkább elmenekülünk azelől, aki bántani próbál minket, legalább annyira azért, hogy őket megvédjük maguktól, mint saját biztonságunk érdekében. Ha erőszakkal próbálunk a gonosz ellen harcolni, hamarosan már nem sokban fogunk különbözni tőle. Mi a hitünk erejével küzdünk az Árnyék ellen.

Perrin önkéntelenül is felmordult.

– Úrnőm, remélem, sosem kell trallokokkal szembenéznie pusztán a hite erejével. Ők a kardjuk erejével helyben levágják önöket, azon nyomban.

– Jobb meghalni, mint... – kezdte, a fiú azonban haragosan közbevágott. Haragját – amelyet azért érzett, amiért a nő valóban inkább meghalna, mintsem bárkit is bántalmazna, függetlenül attól, mennyire gonosz az illető – az asszony nem vette észre.

– Ha menekülnek, a nyomukba erednek, megölik magukat, és megeszik a holttestüket. De lehet, hogy még azt sem várják meg, hogy meghaljanak. Mindenképpen meghalnának, és akkor a gonosz győz. És éppolyan kegyetlen emberek is léteznek. Árnybarátok és egyebek. Többen vannak, mint azt még egy évvel ezelőtt is hittem! Elég, ha a fehérköpenyek úgy határoznak, hogy maguk, kolompárok nem a Fény útján járnak, és akkor meglátjuk, melyiküket képes életben tartani az erős hite.

A nő fürkésző pillantást vetett a fiúra.

– Mégsem vagy boldog a fegyvereddel.

Honnan jött rá? Perrin nyugtalanul megrázta bozontos fejét.

– A Teremtő hozta létre a világot – mormogta –, nem pedig én. Nekem a lehető legjobban kell cselekednem ezen a világon, ez a feladatom.

– Milyen szomorú vagy fiatal korodhoz képest! – jegyezte meg a nő halkan. – Miért vagy ennyire szomorú?

– Figyelnem kell, nem beszélgetnem – mondta Perrin nyersen. – Maga sem örülne, ha eltévednénk – tette hozzá, és megsarkantyúzta Fürgét, hogy a ló eléggé előre kerüljön és ne kelljen ezt a párbeszédet folytatnia. A nő pillantását azonban továbbra is magán érezte. Szomorú? Nem vagyok szomorú, csak... Fény, nem is tudom! Csak kell lennie egy jobb útnak, ez minden! A viszkető bizsergés visszatért a tarkójába, de nem vett róla tudomást, ahogy Leya hátába fúródó pillantásáról sem.

Keresztüllovagoltak a hegyen, majd lefelé haladva egy erdős völgyhöz érkeztek, amelynek alján hideg vizű, a lovaknak térdig érő patak hömpölygött szélesen. A távoli hegyoldalba faragva két, hatalmas alak tornyosult. Perrin egy férfit és egy nőt vélt bennük felfedezni, bár a szél és az eső gondoskodott róla, hogy az alakok megkopjanak. Még Moiraine is azt állította, hogy nem tudja biztosan, kit ábrázolnak a gránitfaragások, vagy hogy mikor alkották meg őket.

Tüskés pikók és kis pisztrángok iramodtak el ezüstös villanással a lovak patái alól, ahogy a hátasok lépkedtek a tiszta vízben. Egy legelésző szarvas emelte fel a fejét, egy pillanatig habozott, ahogy a csapat előjött a patakból, majd a fák közé menekült. Egy szürke csíkos, a hátán fekete pettyes, hatalmas hegyi macskát is láttak, mintha a földből nőtt volna ki, idegesen lépdelt. Egy pillanatig a lovakra meredt, majd hatalmas farokcsapással a szarvas után iramodott. A hegyekben ettől eltekintve még nemigen látszott más életjel. Csupán néhány madár ült az ágakon vagy kapirgált a földön, ahol a hó már elolvadt. Néhány hét múlva több is vissza fog térni a hegyekbe, ahogy enyhül az idő. Hollót sem láttak többé.

Késő délutánra járt az idő, mire Perrin két, meredek hegy közé vezette őket. A felhőbe burkolózó, hófödte csúcsok között egy kisebb patak csordogált a szürke kövek között, parányi vízesésekben csobogva. A fák között egy madár hívta a párját, mire a másik rögtön visszacsicsergett.

Perrin elmosolyodott. A kékpintyőke szólt. Egy határvidéki madár. Senki sem lovagolhatott itt át anélkül, hogy ne vették volna észre. A fiú megdörzsölte az orrát, és nem nézett abba az irányba, ahonnan az első „madár” szólt.

Az út előttük összeszűkült, ahol csenevész bőrlevelűek és néhány göcsörtös hegyi tölgy között vezetett át. A patak mellett vezető út épp csak olyan széles maradt, hogy egy lovas átfért rajta, és a vízfolyást is átléphette volna egy magasabb férfi.

Perrin hallotta, amint mögötte Leya magában mormog valamit. Amikor a válla fölött hátranézett, látta, amint a nő aggodalmas pillantásokat vet a két oldalon meredeken emelkedő hegyek felé. Az elszórtan álló fák ingatagon hajoltak föléjük, úgy tűnt, mindjárt rájuk fognak dőlni. A shienariak azonban nyugodtan lovagoltak, feszültségük végre felengedni látszott.

Hirtelen egy mély, ovális teknő tárult fel előttük, amely meredek, bár a szűk ösvény oldalánál azért lankásabb falakkal illeszkedett a hegyek közé. Túlsó végén fakadt a forrás, amelyből a kis ér eredt. Perrin éles szeme egyből észrevette a shienari copfot viselő férfit, balra, az egyik tölgy ágai között. Ha a kékpintyőke helyett a vörösszárnyú szajkó hangja szólalt volna meg, akkor hamar társaságot kaptak volna, és a befelé vezető út közel sem lett volna ilyen könnyű. Egy maroknyi ember is képes lenne megvédeni ezt az átjárót egy egész hadsereg ellen. Igaz, ha hadsereg jönne ellenük, nem is lenne egy maroknyinál több katonájuk.

A teknőben a fák között megbújva, fából épült kunyhók álltak, olyan jól elrejtve, hogy a középen égő tábortűz körül gyülekező emberekről első látásra azt lehetett gondolni, hogy nincs semmiféle szállásuk. Perrin egy tucatnyi férfit látott, és tudta, hogy ennyinél összesen sincsenek sokkal többen. Többségük felkapta fejét a lovak érkezésének hangjára, néhányan integettek. A teknőt emberek és lovak illata töltötte meg, na meg a vacsoráé és az égő fáé. Magas póznán egy hosszúkás, fehér zászló csüngött ernyedten. Az egyik fatörzsön olyan magas valaki ült, aki legalább fél testnyivel tornyosult még a legnagyobb termetű férfi fölé is a táborban. Hatalmas kezében egy kis könyvet tartott; abban merült el. Figyelmét semmi sem terelte el, még az sem, amikor a másik, copfot nem viselő alak elkiáltotta magát:

– Szóval megtaláltátok? Azt hittem, ezúttal rámegy az éjszakátok is! – egy fiatal nő hangja szólt, bár tulajdonosa férfikabátot és térdnadrágot hordott, és rövidre vágott hajával is inkább fiatal fiúnak látszott.

A teknőben felkerekedő szél belekapott a köpönyegekbe, és a zászlót is teljes szélességében meglendítette. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha a zászlóra festett lény meglovagolná a szelet. Arany és vörös pikkelyes, négylábú kígyó tűnt fel rajta, melyet arany sörény díszített, és karmai is aranyból voltak kirajzolva. A legendák zászlaja. A zászló, amelyet a legtöbb ember fel sem ismerne, ha látná, ám félelem töltené el, ha megtudná a nevét.

Perrin szélesen körbemutatott, ahogy leértek a teknőbe, majd így szólt:

– Üdvözlöm az Újjászületett Sárkány táborában, Leya!

Második fejezet

Saidin

A tuatha'an asszony kifejezéstelen arccal bámulta a zászlót, amelyik hamarosan ismét ernyedten csüngött a zászlórúdon, aztán pedig azok felé fordította figyelmét, akik a tűz körül ültek. Különösen az a bizonyos valaki keltette fel a figyelmét, aki ott olvasott, és legalább másfélszer olyan magas és testes volt, mint Perrin.

– Egy ogier is van közöttetek! Hát ezt nem hittem volna... – az asszony megrázta a fejét. – Hol van Moiraine sedai?

Úgy tűnt, mintha a sárkányos zászló nem is létezett volna a számára.

Perrin a legtávolabb álló kunyhóra mutatott, fent, a mélyedés túlsó végében. A falakat és a nyeregtetőt gyalulatlan fatörzsekből ácsolták össze, és ez volt a legnagyobb kunyhó, bár még így sem túlzottan tágas.

– Az az övé. Az övé és Lané. Lan az őrzője. Ha szeretne valami forrót inni...

– Nem. Moiraine-nel kell beszélnem!

Perrin nem lepődött meg. Azok a nők, akik valahogy elkeveredtek idáig, kivétel nélkül azonnal négyszemközt akartak Moiraine-nel beszélni. Az újdonságok, amelyeket Moiraine később elmesélt a többieknek, nem tűntek mindig túlzottan fontosnak, de az asszonyok mind egy szálig olyan vadászra hasonlítottak, aki a világ utolsó nyulára vadászik, hogy valami ennivalót tudjon adni éhező családjának. A félig megfagyott koldusasszony elutasította a pokrócokat és a tányér forró ételt is, és ehelyett mezítláb, a még mindig szakadó hóesés közepette elvánszorgott Moiraine kunyhójáig.

Leya leszállt a nyeregből, és a kantárt átadta Perrinnek.

– Ügyelsz rá, hogy kapjon enni? – megsimogatta tarka lova orrát. – Nem szokott hozzá ahhoz, hogy ilyen járhatatlan utakon hordjon a hátán.

– Nincs túl sok takarmányunk – felelte Perrin –, de adunk neki, amennyit csak adhatunk.

Leya bólintott, és szótlanul felsietett a lejtőn. Összefogta vakítóan zöld szoknyáját, és mögötte csak úgy lobogott kék hímzéses piros köpönyege.

Perrin lelendült a nyeregből, és néhány szót váltott a tűz mellől felálló férfiakkal, akik elvezették a lovakat. Íját annak a katonának adta oda, aki Fürgét vitte magával. Nem, egy hollón kívül semmi feltűnőt nem láttak – csak a hegyeket és a tuatha'an asszonyt. Igen, a holló elpusztult. Nem, az asszony nem mesélt semmit a hegyvidéken túli eseményekről. Nem, fogalma sincs róla, hogy mikor fognak felkerekedni innen.

Már ha egyáltalán útra kelünk, tette hozzá magában. Moiraine arra kényszerítette őket, hogy egész télen át itt lapuljanak. A shienariak bizonyára nem hitték, hogy a nő itt a parancsnok, de Perrin tudta, hogy az aes sedai-ok valahogy mindig elérik azt, amit akarnak. Ez pedig duplán igaz volt Moiraine-re.

Mihelyt a lovakat bevezették az istállóul szolgáló kunyhókba, a lovasok a tűzhöz léptek, hogy megmelegedjenek. Perrin hátára dobta köpenyét, és boldogan nyújtotta kezét a lángok fölé. A hatalmas üstben, melyet, amennyire a kinézete alapján meg lehetett ítélni, Baerlonban készítettek, olyan finom étel rotyogott, hogy azonnal összefutott a szájában a nyál. A jelekből ítélve vadászat közben ma valamelyikük társául szegődött a szerencse, és a másik tűz mellett vaskos gyökerek feküdtek, melyek íze leginkább a répáéra hasonlított, ha megpirították őket. Beleszagolt a levegőbe, aztán teljes figyelmét a ragu felé fordította. Mindenekelőtt a húsba akart végre beleharapni.

A férfiruhát viselő nő Leya után bámult, aki éppen ekkor tűnt el Moiraine kunyhójában.

– Mit látsz körülötte, Min? – kérdezte Perrin.

A lány a férfi mellé lépett, és sötét szemével aggódva nézett rá. Perrin nem értette, miért akart Min mindenáron nadrágot hordani, és miért utasította el a szoknyát. Na jó, lehet, hogy már túlzottan is jól ismerte ahhoz, hogy el tudja képzelni, valaki esetleg rendkívül csinos, serdülő fiúnak nézhetné, és nem fedezné fel benne azt a vonzó, ifjú nőt, aki Min valójában volt.

– Az üstfoltozó asszony meg fog halni – mondta a lány halkan. Gyors pillantást vetett a többiekre. Senki sem volt elég közel ahhoz, hogy hallja suttogását.

Perrin nyugodt maradt, és felidézte Leya kedves arcát. Ó, a Fényre! A kolompárok sosem bántanak senkit sem! A tűz melege ellenére hideg borzongás futott át rajta. A Fény égessen meg, nem kellett volna megkérdeznem! Még azok az aes sedai-ok is csak a sötétben tapogatóztak, akik tudtak arról, hogy mire is képes Min. Néha megpillantotta az embereket körülvevő képeket és aurákat, és ritka alkalmakkor még azt is megértette, amit e jelek mondani akartak.

Msuto lépett oda melléjük, és egy hosszú fakanállal megkavarta a ragut. A shienari gyors pillantást vetett rájuk, aztán ujjával jelentőségteljesen megdörzsölte hosszú orrát, és vigyorogva arrébb ment.

– Vér és hamu! – hördült fel Min. – Bizonyára a tűz mellett turbékoló szerelmespárnak tart minket.

– Nem tévedsz? – kérdezte Perrin. A lány magasba húzta szemöldökét, mire a fiú gyorsan hozzáfűzte: – Abban, amit Leyáról mondtál.

– Így hívják? Jobban örülnék, ha nem tudnék semmit. Csak rosszabbá teszi a dolgokat, ha tudsz valamit, de nem vagy képes ellene... Perrin, láttam az arcát, ahogy a válla fölött lebegett, kidülledő szemekkel, vértől ragacsosan. Ennél egyértelműbb már nem is lehetne – megrázkódott, és összedörzsölte tenyerét. – A Fényre, bár csak a szép dolgokat látnám! Úgy tűnik, hogy semmi szép nem maradt már meg.

Perrin kinyitotta a száját, és azt akarta javasolni, hogy szóljanak Leyának, de aztán ismét becsukta. Kétség sem férhetett ahhoz, amit Min látott, legyen az akár jó, akár rossz. Ha a lány biztos volt valamiben, akkor az úgy is történt.

– Véres arccal – mormogta magában. – Ez azt jelentené, hogy erőszakos halált fog halni? – összerezzent, amikor rájött, hogy milyen szavakat is mondott ki az előbb könnyelműen. De hát mit tehetnék? Ha szólok Leyának, és ő hajlandó hinni nekem, akkor élete hátralévő napjait rettegésben tölti, és ezzel mégsem változtat meg semmit.

Min bólintott.

Ha az asszonyt megölik, az azt is jelentheti, hogy meg fogják támadni a táborunkat. A járőrök éjjel-nappal kint jártak, és a nap minden órájában őrök ügyeltek a táborra. Moiraine ezen kívül védőkörrel vette körbe otthonukat, és azt mondta, hogy a Sötét Úr egyetlen teremtménye sem láthatja meg abban őket, kivéve, ha egyenesen beléjük botlik. Perrin a farkasokra gondolt. Nem! A járőrök mindent és mindenkit észrevesznek, aki a táborhoz közeledik. Hosszú út áll előtte, míg vissza nem tér a népéhez – mondta magában. – A kolompárok legfeljebb a hegyek lábáig jönnek el a szekereikkel, innentől odáig bármi megtörténhet.

Min szomorúan bólintott.

– Annyi emberünk nincs, hogy akárcsak egyet is mellérendeljünk kísérőnek. Nem mintha az bármit is használna.

A lány mesélt Perrinnek a múltjáról. Hat- vagy hétéves lehetett, amikor először értette meg, hogy nem mindenki látja azt, amit ő lát. Persze megpróbálta az embereket figyelmeztetni a fenyegető katasztrófákra. Erről nem beszélt bővebben, de Perrinnek az volt az érzése, hogy Min közbelépése csak rontott a helyzeten. Már ha egyáltalán hittek neki. Komoly elszántság kellett ahhoz, hogy valaki elhiggye a jóslatokat, egészen addig persze, míg azok valóra nem váltak.

– Mikor? – kérdezte. A szó jéghidegen és keményen csengett a fülében, mintha acélpengére csaptak volna. Leyáért nem tehetek semmit, de talán kitalálhatom, mikor fognak megtámadni minket.

Alig zárta be a száját, a lány máris elutasítóan felemelte a kezét. Ám ennek ellenére Min halkan tovább beszélt:

– Ez így nem működik. Sosem tudtam megjósolni, hogy mikor történik meg valami. Csak annyit tudok, hogy meg fog történni, ha egyáltalán tudom, mit is jelent az, amit láttam. Ezt nem értheted meg. A képek nem akkor jönnek, amikor én azt úgy akarom, és megérteni sem lehet parancsszóra őket. Egyszerűen megtörténik, és néha képes vagyok megérteni. Egy részét. Egy kicsikét. Olyankor egyszerűen meglelem az értelmet – Perrin megpróbált valami megnyugtatót mondani, de nem tudta megakadályozni a rázúduló szóáradatot. – Egyik nap látok valamit egy ember jövőjéből, a következő nap meg semmit. Vagy éppen fordítva. Az aes sedai-okat persze mindig képek veszik körül, akárcsak az őrzőiket, de az ő esetükben még nehezebb kiolvasni a jelentést, mint a többi ember esetében – leeresztett szempillái alól kutató pillantást vetett Perrinre. – Akadnak persze mások is, akiknél ugyanez a helyzet.

– Nehogy megmondd, mit látsz, ha rám nézel! – förmedt rá hevesen Perrin, de azután megvonta a vállát. Már gyermekként is magasabb termetű volt, mint a legtöbb kortársa, és gyorsan megtanulta, milyen könnyen meg lehet az embereket sérteni, sebesíteni, minden gonosz szándék nélkül is, ha valaki erősebb, mint ők. Ez a felismerés óvatossá és tapintatossá tette. Ezenkívül mindig megbánta, ha hagyta érzelmeit, dühét szabadon kitörni. – Sajnálom, Min. Nem lett volna szabad rád förmednem. Nem akartalak megbántani.

A lány meglepett pillantást vetett rá.

– Nem bántottál meg. Szerencsére csak nagyon kevés ember akarja tudni, mit láttam. A Fény a megmondhatója, hogy én sem szeretném tudni, ha valaki más látná a jövőmet.

Még az aes sedai-ok sem hallottak olyan személyről, aki ugyanilyen képességgel rendelkezett volna. Az ő szemükben ez „adománynak” tűnt, Minében viszont távolról sem.

– Csak arról van szó, hogy szeretnék valamit tenni Leyáért. Én nem vagyok képes úgy elviselni, mint te, hogy tudok valamit, és nem tehetek semmit sem ellene.

– Furcsa – felelte Min halkan –, mennyire megráznak téged a tuatha'anok. Ők annyira békés emberek, viszont körülötted csak...

Perrin félrekapta a fejét, mire a lány azonnal elhallgatott.

– Tuatha'anok? – kérdezte egy mennydörgő hang, amelyik kissé egy óriási dongóéra emlékeztette őket. – Mi van a tuatha'anokkal?

Az ogier odajött melléjük a tűzhöz. Egyik vaskos ujját a könyvben tartotta, hogy megjegyezhesse az oldalt, amit éppen olvasott. A másik kezében tartott pipából illatos füst vékony csíkja szállt az ég felé. Sötétbarna gyapjúkabátját nyakig begombolta. A kabát egészen a térdéig ért, ahol előbukkant lehajtott szárú csizmája. Még Perrin is csak a melléig ért.

Loial arcát megpillantva nem egy ember rezzent össze ijedten. Az orra olyan vaskos volt, hogy akár ormánynak is hívhatták volna, és a szája is hihetetlenül szélesnek tűnt. Szeme nagy volt, akár egy csészealj, sűrű szemöldökének vége lecsüngő bajuszhoz hasonlóan majdnem az orcájába lógott. Hosszú, finom szőrrel borított, hegyes fülei előbukkantak haja alól. Néhányan azok közül, akik még sosem láttak ogiert, tralloknak tartották, jóllehet a legtöbb ember számára a trallokok ugyanolyan mesebeli lénynek számítottak, mint az ogierek.

Loial széles mosolya hirtelen bizonytalanságnak adta át a helyét, és az óriás idegesen pislogott, amikor rájött, hogy valamiben félbeszakította kettőjüket. Perrin azon töprengett, vajon akad-e valaki, aki hosszú időn keresztül képes lenne tényleg félni az ogiertől. Pedig némelyik legendában vad és kérlelhetetlen ellenségnek ábrázolták őket. Ezt nem akarta elhinni. Az ogierek senkinek sem voltak az ellenségei.

Min beszámolt Loialnak Leya érkezéséről, de arról egy szót sem szólt, hogy mit látott körülötte. Kifejezetten szűkszavú volt, ha látomásaira terelődött a szó, különösen, ha azok fenyegetőnek bizonyultak. Magyarázat helyett csak ennyit tett még hozzá:

– Tudnod kellene, hogyan érzem magamat, Loial, hiszen egyik pillanatról a másikra az aes sedai-ok és ráadásul még a folyóközi emberek foglya lettem.

Loial egy semmitmondó hanggal válaszolt, amit Min valószínűleg az egyetértés jelének tartott, mert folytatta:

– Igen – jelentette ki nyomatékosan –, én csak úgy voltam, békésen éltem Baerlonban, aztán hirtelen galléron ragadtak, és elcipeltek, a Fény tudja, hová. Na jó, úgy kellett nekem! Többé már nem irányítom a saját sorsomat. Azóta, hogy Moiraine-nel találkoztam. És persze ezekkel a paraszt suhancokkal a Folyóközből – szemét forgatva Perrin irányába bökött, s közben csibészesen elmosolyodott. – Csak élni szerettem volna, úgy, ahogy tetszik, hogy aztán beleszerethessek abba a férfibe, aki majd megtetszik... – arca hirtelen elpirult, mire krákogva folytatta: – vagyis csak azt akartam mondani, mi baj van abban, ha valaki a saját életét akarja élni, és lemondana erről az óriási felfordulásról?

– Ta'veren – emelkedett szólásra Loial. Perrin intett neki, hogy ne folytassa, de az ogiert csak nehezen lehetett lefékezni, vagy egyáltalán lebeszélni valamiről, ami kiváltotta lelkesedését. Loial kifejezetten kelekótyának számított az ogierek között. Könyvét kabátja egyik zsebébe csúsztatta, és pipájával hadonászva folytatta beszédét: – Mindannyian, kivétel nélkül egész életünk során befolyásoljuk a többiek életét, Min. Úgy, miként az Idő Kereke belesző minket a Mintába, úgy kapcsolódik össze életünk fonala a körülöttünk lévő emberek életfonalával. Ugyanez a helyzet a ta'verenekkel, csak sokkal-sokkal erősebben. Ők az egész Mintát képesek befolyásolni, legalábbis egy ideig. Kényszerítik, hogy hozzájuk idomuljon. Minél közelebb állsz hozzájuk, személy szerint annál erősebben ér téged a dolog. Azt mondják, ha Sasszárny Arturral egy szobában lennél, akkor valósággal éreznéd, ahogy körülöttetek új formát ölt a Minta. Nem tudom, hogy ez mennyire felel meg a valóságnak, de így olvastam. És ez ráadásul még nem minden. A ta'verenek maguk sokkal erősebb szálon lógnak, mint mi, és sokkal csekélyebb a mozgási szabadságuk.

Perrin elhúzta a száját. Átkozottul csekély, mindenekelőtt a fontos kérdésekben.

Min dacosan rázta a fejét.

– Bárcsak ne lennének egész idő alatt annyira... annyira átkozottul ta'verenek! Az egyik oldalról a ta'verenek húznak, a másik oldalról meg az aes sedai-ok avatkoznak a dologba. Mit tehet ilyenkor egy szegény lány?

– Azt hiszem, nagyon keveset – felelte Loial vállat vonva. – Mindaddig, míg egy ta'veren közelében van.

– Mintha lenne más választásom – morogta Min.

– Számodra az volt a szerencse – vagy a balszerencse, ha annak akarod látni –, hogy nem csupán egyetlen, hanem egyből három ta'verenhez csatlakoztál. Ott volt neked Rand, Mat és Perrin. Én úgy gondolom, hogy számomra ez nagy szerencse volt, és akkor is ez lenne a véleményem, ha nem lennének a barátaim. Azt hiszem, még egy... – az ogier hirtelen zavarba jött, füle remegni kezdett. – Megígéritek, hogy nem nevettek ki? Azt hiszem, szívesen írnék egy könyvet minderről. Már hozzá is láttam a jegyzeteléshez.

Min elnevette magát. Barátságos nevetését hallva, Loial füle ismét felemelkedett.

– Hát ez csodálatos! – mondta a lány neki. – Sajnos közülünk néhányan úgy érzik, mintha bábuk lennének, és a mozgató zsinórok a ta'verenek kezében futnának össze.

– Én aztán nem kértem belőle! – robbant ki Perrinből. – Álmomban sem jutott volna eszemben, hogy ilyesmi akarjak lenni!

A lány nem is nézett rá.

– Veled is ez történt, Loial? Ezért kíséred Moiraine-t? Tudom, hogy ti, ogierek szinte sosem hagyjátok ott a steddingjeiteket. Téged is az egyik ta'veren rántott magával?

Loial gyanús érdeklődéssel kezdte tanulmányozni pipáját.

– Csupán azokat a ligeteket akartam látni, melyeket valamikor az ogierek ültettek – morogta. – Csak a ligeteket akartam megnézni.

Segítséget kérőn Perrinre pillantott, de az csak vigyorgott.

Lássuk, hogy mászol ki a kutyaszorítóból! Nem ismerte a részleteket, de abban biztos volt, hogy Loial egyszerűen megszökött otthonról. Már betöltötte a kilencvenedik évét, de az ogierek között még túl fiatalnak számított ahhoz, hogy a vének engedélye nélkül elhagyhassa a steddinget – hogy szétnézzen Kívül, ahogy ők ezt nevezték. Emberi mértékkel nézve az ogierek hihetetlenül sokáig élnek. Loial egyszer megemlítette, hogy a vének nem lennének túlzottan boldogok, ha most a kezük közé kaphatnák. Úgy tűnt, a lehető legtovább szeretné halogatni a viszontlátást.

A shienariak mozgolódni kezdtek, és felálltak. Rand jött ki Moiraine kunyhójából.

Perrin még innen, távolról is pontosan látta: egy vörös hajú, szürke szemű fiatalember. Olyan idős volt, mint Perrin, de egy fél fejjel magasabb nála, ha egymás mellé állítanák őket. Rand karcsúbb volt, de szintén széles vállú. Piros zubbonyának ujjait hímzett aranytövisek díszítették, és sötét köpenyének mellrészén ugyanaz a lény látszott, mint a zászlón: a négylábú, aranysörényű kígyó. Rand és Perrin barátként nőttek fel. Még mindig barátok vagyunk? Egyáltalán megmaradhatunk barátnak? Mindezek után?

A shienariak meghajoltak. Arcukat felemelték, de tenyerük térdükön nyugodott.

– Sárkány úr – kiáltotta Uno. – Készen állunk! Dicsőség, hogy téged szolgálhatunk!

Uno, aki egyébként még egy mondatot sem tudott volna végigmondani káromkodás nélkül, most a legmélyebb tisztelet hangján szólt. A többiek követték példáját.

– Dicsőség téged szolgálnunk!

Masema, a vén bajkeverő, akinek szemében sohasem csillogott az odaadás; meg Ragan, meg a többiek, mind ott álltak, és várták a parancsokat, mintha Randnek semmi más sem járt volna az eszében.

Fentről Rand egy pillanatig csak bámulta őket, aztán megfordult, és eltűnt az erdőben.

– Már megint Moiraine-nel veszekedett – mondta Min nyugodtan. – Egész nap.

Perrint nem lepték meg a hallottak, de ennek ellenére enyhén megborzongott. Veszekedni egy aes sedai-jal! Túlzottan is jól emlékezett gyermekkorának meséire. Aes sedai-ok, akik országokat és trónokat mozgatnak láthatatlan zsinórokon. Aes sedai-ok, akik csak úgy adtak ajándékot, hogy abban valami horog rejtőzött. Akiknek a fizetsége kivétel nélkül kisebb volt annál, ahogy azt az ember kezdetben gondolta volna, ám a végén mégis sokkal nagyobb, mint ahogy azt bárki is el tudta volna képzelni. Aes sedai-ok, akiknek a dühe feltépte a földet, és az égből lehozta a villámokat. Ma már tudta, hogy némelyik történet csak a képzelet szüleménye. Ennek ellenére, a mesék a valóságnak még csak a felét sem árulták el.

– Jobb, ha utána megyek! – jelentette ki. – Egy ilyen veszekedés után szüksége van valakire, akivel beszélhet.

Moiraine-en és Lanon kívül csupán hárman voltak – Min, Loial és ő maga –, akik nem úgy néztek Randre, mintha ő lenne a királyok királya. Közülük is azonban Perrin volt az egyetlen, aki gyerekkora óta ismerte. Elindult felfelé, de útközben egy pillanatra megállt, hogy egy pillantást vethessen Moiraine kunyhójának zárt ajtajára. Leya most bent volt, és persze Lan is. Az őrző ritkán járt másfelé, mint az aes sedai. Szinte sosem mozdult el mellőle.

Rand jóval kisebb kunyhója valamivel lejjebb állt, távol a többiektől, jól elrejtve a fák közé. Először még megpróbált a többi férfival együtt lakni, de nem bírta elviselni rajongásuk állandó megnyilvánulásait. Manapság már ideje nagy részét egyedül töltötte. Perrin ízléséhez képest túlzottan is visszahúzódóvá vált. Az egykori kovácslegény biztos volt abban, hogy Rand ebben a pillanatban nem a kunyhójában van.

Perrin tovább sietett a tál formájú mélyedés oldala felé, amelyik szinte függőleges sziklafalként zárta le a horpadást. A fal ötven lépés magas volt, és szinte teljesen sima, eltekintve az itt-ott megkapaszkodó néhány bokortól. Pontosan tudta, hol nyílik a szürke sziklafalban egy hasadék, egy nyílás, amelyik alig szélesebb a vállánál. Belépve ide csupán egy keskeny sávot látott a késő délutáni égboltból. Olyannak tűnt, mintha csak egy alagútba került volna.

A hasadék fél mérföldön át húzódott, majd váratlanul egy sokkal kisebb völgybe torkollott. Az alig egy mérföld hosszú völgy fenekét kövek és szikladarabok borították. Itt még a meredek oldalfalakon is sűrű erdő nőtt. Megéltek errefelé a bőrlevelűek, a boróka és a lucfenyő is. A nap a hegy csúcsa mögött járt. Hosszúra nyúltak az árnyékok. A szűk völgy falán nem nyílott más rés, és a bevágás azt juttatta az eszébe, hogy talán egy óriás vágta itt fejszéjét a hegyek húsába. Ezt a helyet alig néhány katonával még a másik völgynél is könnyebben meg lehetett volna védeni, de itt nem volt sem forrás, sem patak. Általában senki sem járt ide. Kivéve persze Randet, olyankor, ha Moiraine-nel veszekedett.

Rand a bejárattól nem messze, egy bőrlevelű fa érdes törzsének támaszkodva állt, és két tenyerét bámulta. Perrin tudta, hogy mindkettőn egy-egy húsba égetett gém látszik. Rand nem mozdult, amikor Perrin csizmája megcsikordult a köves talajon.

A magas fiú hirtelen, halkan egy verset kezdett idézni, anélkül, hogy felpillantott volna tenyeréről.

Kétszer és még kétszer kerül rá a jel, kétszer az életnek és kétszer a halálnak.
Egyszer kap egy gémet, hogy útját mutassa,
Majd megint egyet, hogy igaz nevét kimondja.
Egyszer kap egy Sárkányt, ki hoz eltűnt emléket,
Másodszor az árért jön, mit kénytelen, hát megfizet.

Rand megborzongott, és hóna alá dugta a tenyerét.

– Még nincsenek sárkányaim – durván felnevetett. – Még nincsenek.

Perrin egy pillanatig csak nézte. Egy férfi, aki képes az Egyetlen Hatalmat irányítani. Egy férfi, aki arra kárhoztatott, hogy őrületbe kergesse a beszennyezett saidin. Saidin – az Igazi Forrás hímnemű fele. Az ilyen férfi őrületében mindent megsemmisít maga körül. Minden gyerek tudja az ilyen emberről – az ilyen teremtményről –, hogy megvetést érdemel, és hogy félni kell tőle. Csak hát... nehezére esett, hogy ne azt a fiút lássa benne, akivel együtt nőtt fel. Lehetséges, hogy egyik pillanatról a másikra véget érhet egy barátság? Perrin kiválasztott egy kisebb, sima felszínű szikladarabot, és várakozva letelepedett. Kis idő elteltével Rand felé fordult, és megkérdezte:

– Gondolod, hogy Mat jól van? Súlyos betegnek tűnt, amikor utoljára láttam.

– Bizonyára már jobban van. – Mostanra már biztosan elértek Tar Valonba. Ott majd meggyógyítják. És Nynaeve meg Egwene gondoskodnak majd arról, hogy többé ne keveredhessen bajba. Egwene és Nynaeve, Rand, Mat és Perrin, öt fiatal Emondmezőről, a Folyóközből. A külvilágból csak a legritkább esetben érkeztek idegenek a Folyóközbe, időnként házalók és évente egyszer a gazdag kalmárok, hogy felvásárolják a gyapjút és a dohányt. Szinte sosem fordult elő, hogy valaki felkerekedett volna a Folyóközből, hogy bejárja a kinti világot. Aztán a Kerék kiválasztotta a ta'vereneket. Ekkor már nem maradhatott ott az öt vidéki fiatal, ahová tulajdonképpen tartoztak, és minden megváltozott körülöttük, önmagukat is beleértve.

Rand némán bólintott.

– Mostanában – állapította meg Perrin – egyre inkább azt kívánom, hogy ismét egyszerű kovács lehessek. Hogy vagy ezzel... Te is szeretnél megint birkákra vigyázni?

– Kötelességek – morogta Rand. – A halál könnyebb, mint egy tollpihe, a kötelesség nehezebb, mint egy hegy. Így mondják a shienariak. „A Sötét Úr mozgolódik. Nemsokára itt az Utolsó Csata ideje. Az Újjászületett Sárkánynak kötelessége szembeszállni az Utolsó Csatában a Sötét Úrral, különben mindent beborít az Árnyék. Még az Idő Kereke is darabokra törne. A Sötét Úr minden korszakot a saját kénye szerint teremtene újjá.” És én egyedül vagyok – keserűen felnevetett, válla megremegett közben. – Rám hárul ez a kötelesség, hiszen nincsen senki más, aki mindezt véghezvihetné, vagy talán van?

Perrin nyugtalanul mocorgott. Rand nevetésétől borsódzott a háta.

– Hallottam, hogy megint veszekedtél Moiraine-nel. Ugyanaz az ok?

Rand vett egy mély lélegzetet.

– Hát nem mindig ugyanarról veszekszünk? Az emberek lent vannak az Almoth-alföldön, és csak a Fény tudja még, hogy hol. Százával, ezrével esküdtek fel az Újjászületett Sárkányra, mert magasra emeltem ezt a zászlót. Mert megengedtem, hogy Sárkánynak nevezzenek. Mert nincsen más választásom. Ők meg meghalnak. Harcolnak, keresnek, és imádkoznak azért az emberért, akinek tulajdonképpen vezetnie kellene őket. Én pedig egész télen át itt ülök fent, biztonságban a hegyek között. Tartozom... nekik... valamivel.

– Azt hiszed, nekem tetszik mindez? – Perrin dühösen megrázta a fejét.

– Te is azonnal ugrasz, ha parancsol valamit – mérgelődött Rand. – Ha vele állsz szemben, sosem mersz a sarkadra állni.

– Azzal viszont nem értél el semmit, hogy annyit vitatkoztál vele. Az egész télen át mérgelődhettél miatta, és mégis, még mindig itt vagy!

– Mert neki van igaza – Rand ismét keserűen felnevetett. – A Fény égessen meg, hát igaza van! A Sárkány követői kis csoportokban harcolnak, és szétszóródtak az egész alföldön, Tarabontól egész Arad Domanig. Bármelyik ilyen csapathoz csatlakoznék, akkor a következő pillanatban már a nyakukban lihegnének a fehérköpenyek meg a domaniak, és a taraboniak hadserege.

Perrin zavarában majdnem maga is felnevetett.

– Ha igazat adsz neki, akkor, a Fény szerelmére, miért kell mindig vitatkozni vele?

– Mert valamit egyszerűen tennem kell! Különben... különben szétloccsanok, mint egy túlérett dinnye!

– De hát mit tehetnél? Ha rá hallgatsz...

Rand nem hagyott neki időt arra, hogy elmondja, akkor bizony mindörökre itt maradnának.

– Moiraine ezt mondja, Moiraine azt mondja! – hirtelen kihúzta magát, és tenyerébe temette arcát. – Moiraine mindenhez hozzászól. Mindenről van mit mondania. Moiraine azt mondja, nem mehetek le azokhoz az emberekhez, akik meghalnak a nevemben. Moiraine azt állítja, hogy rájövök majd magamtól, mi a következő lépésem, mert a Minta majd ennek megfelelően fog befolyásolni. Moiraine azt is mondja... Azt viszont nem mondja meg nekem, hogyan fogom megtudni a dolgot. Ó, nem! Azt ő maga sem tudja! – Rand leengedte a kezét, és féloldalra hajtott fejjel, összeszűkült szemmel Perrin felé fordult:

– Néha az az érzésem, hogy Moiraine úgy idomít engem, mint egy iskolaköreit futó teari csődört. Te nem érzed ezt?

Perrin ujjaival beletúrt göndör hajába.

– Én... bármi legyen is, ami ide-oda dobál minket, szóval én tudom, hogy ki az ellenségünk, Rand.

– Ba'alzamon – felelte Rand halkan. A Sötét Úr ősi neve. A trallokok nyelvén annyit jelent, hogy a Sötétség Szíve. – Szembe kell szállnom vele, Perrin, – Becsukta szemét, és fájdalmasan elmosolyodott. – Fény, segíts meg, néha már azt kívánom, hogy legyünk túl rajta, történjen már meg, máskor viszont... Még hányszor fogok... Fény, hát szétszakadok! Mi lesz, ha egyszer nem sikerül... ha én... – a talaj megremegett alattuk.

– Rand? – kérdezte Perrin aggódva.

Rand megrázkódott. A hűvös ellenére izzadság csillogott arcán. A szemét még mindig szorosan zárva tartotta.

– Ó, a Fényre! Olyan nagy erővel vonz magához!

Hirtelen megmozdult a talaj Perrin lába alatt, és a völgyön végigdübörgött egy távoli morajlás visszhangja. Olyan volt, mintha kirántották volna a földet a lába alól. Elzuhant – vagy a talaj rohant ilyen gyorsan az arca felé? A völgy megremegett, mintha az égből egy óriási kéz nyúlt volna utána, hogy kiszakítsa a földből. Perrin megpróbált megkapaszkodni, miközben úgy érezte, hogy a talaj a magasba akarja dobni, mintha csak egy labda volna. A szeme előtt táncot jártak a kavicsok, és porhullámok emelkedtek a magasba.

– Rand! – kiáltása elveszett a morajban.

Rand hátrahajtott fejjel és még mindig csukott szemmel állt ott. Mintha nem is érezte volna a talaj vad rángásait. Előbb az egyik oldal felé dőlt, aztán a másik irányba, de mindig megtartotta egyensúlyát, akkor is, amikor elérte a rázkódás. Perrin nem volt egészen biztos ebben, mivel maga is vadul rázkódott, de úgy vélte, hogy Rand arcán egy szomorú mosolyt fedezett fel. A fák imbolyogni kezdtek, a bőrlevelű fa hirtelen kettéhasadt, és a nagyobbik darabja óriási csattanással, alig három lépésnyire Randtől zuhant a talajra. Rand ezt ugyanúgy nem vette észre, mint a rengéseket.

Perrin alig kapott levegőt.

– Rand! A Fény szerelmére, Rand! Hagyd már abba!

Aztán, olyan váratlanul, ahogy az egész elkezdődött, minden végetért. Egy megroggyant tölgyfáról hangos reccsenéssel még lezuhant egy letört ág. Perrin lassan, köhögve feltápászkodott. Por szitált a levegőben. A lenyugvó nap sugaraiban csillogó porszemek táncoltak.

Rand a semmibe révedt, de melle olyan hevesen süllyedt és emelkedett, mintha az előbb tíz mérföldet szaladt volna. Ilyesmi még sohasem történt vele – még csak hasonló dolog sem.

– Rand – kérdezte Perrin óvatosan –, mi...?

Úgy tűnt, Rand még mindig a felfoghatatlan messzeségbe bámul.

– Még mindig itt van. Szól hozzám. Magához vonz. Saidin. Az Igazi Forrás hímnemű fele. Néha nem tudom visszatartani magamat, és egyszerűen ki kell nyúlnom utána – olyan mozdulatot tett, mintha megfogna valamit a levegőben, de aztán csak bámulta ökölbe szorított kezét. – Már akkor érzem a romlottságot, mielőtt megérinteném. A Sötét Úr rontását. Olyan, mint a rosszindulat vékony rétege, amelyik megpróbálja elrejteni az alatta ragyogó fényt. Felfordul tőle a gyomrom, de nem tudok védekezni ellene. Nem érzek ellenállást. De néha utánanyúlok, és csak a levegőbe markolok – kinyitotta üres kezét, és keserűen felnevetett. – Mi történik, ha ilyesmi éppen az Utolsó Csata idején történik velem? Ha kinyúlok utána, és semmit sem találok?

– Most viszont sikerült valamit találnod – mondta Perrin nyersen. – Mi a fenét csináltál?

Rand felpillantott, mintha most látná először, mi is történt: a kidőlt bőrlevelű fát és a letépett ágakat. Perrin meglepődve vette észre, hogy milyen kevés kárt okozott a jelenség. Azt hitte, hogy hatalmas szakadékok tátonganak a földben. A fák sora szinte érintetlennek tűnt.

– Nem akartam! Olyan volt, mintha ki akarnám nyitni egy söröshordó csapját, de ehelyett kitéptem az egészet a hordóból. A tartalma... valósággal elöntött. Le kellett vezetnem, hogy ne égessen el, de én... nem akartam semmi ilyesmit tenni.

Perrin a fejét csóválta. Mire megyek vele, ha azt mondom, hogy ne csináljon többé ilyet? Alig sejt többet a dologról, mint én. Ezért inkább csak annyit mondott:

– Jó páran vannak, akik holtan szeretnének látni téged, meg mindannyiunkat. Legalább ne te akard elvégezni a piszkos munkát helyettük!

Úgy tűnt, Rand nem is figyel rá.

– Jobb, ha visszamegyünk a táborba. Nemsokára sötétedik, és nem tudom, hogy te hogy vagy vele, de én bizony megéheztem!

– Tessék? Menjél csak előre, Perrin! Én is jövök majd. Szeretnék még egy kicsit egyedül maradni.

Perrin habozott, majd kelletlenül a sziklafalban tátongó hasadék felé fordult. Megtorpant, amikor Rand ismét megszólalt:

– Neked is vannak álmaid, amikor alszol? Szép álmaid?

– Néha – felelte Perrin bizalmatlanul. – Csak ritkán emlékszem az álmaimra – már megtanulta titokban tartani álmait.

– Még mindig jönnek ezek az álmok – mondta Rand olyan halkan, hogy Perrin alig hallotta. – Talán mondani akarnak valamit? Igazságokat? – elhallgatott, és tovább töprengett.

– Vár a vacsora – mordult fel Perrin, de Rand egészen elmerült gondolataiban.

A kovácslegény végül elfordult, és otthagyta magában.

Harmadik fejezet

Hírek a síkságról

A repedés egy részét sötétség árnyékolta, mivel egy helyen, szemben, a magasban a rengések ledöntötték a fal egy darabját. Perrin óvatosan felnézett a feketeségre, mielőtt alásietett volna, de úgy tűnt, a kőlap biztosan áll a helyén. A viszketés a tarkójában visszatért, és erősebb volt, mint valaha. Ne, a Fény égessen meg! Ne! Ettől elmúlt.

Amikor a tábor fölött előbukkant, a teknőt furcsa árnyak töltötték meg a lemenő nap fényeiben. Moiraine a kunyhója előtt állt, és felfelé nézett, a repedésre. Perrin kis időre megállt. A sötét hajú, kis termetű nő még a válla fölé sem ért. Arca szép volt, és az aes sedai-okra jellemzően kortalan, mint azoké, akik egy ideig az Egyetlen Hatalommal élnek. Életkorát nem lehetett megmondani, hiszen arca túl sima volt ahhoz, hogy idős legyen, sötét tekintete azonban túl bölcs ahhoz, hogy fiatalnak lehessen mondani. Sötétkék selyemruhája most gyűrötten és mocskosan lógott rajta, máskor jólfésült hajához pedig szalmadarabok tapadtak. Arcán piszokfolt éktelenkedett.

A fiú lesütötte a szemét. Moiraine tudta róla – itt a táborban egyedül ő és Lan tudta –, Perrin pedig rosszul érezte magát attól, amit az aes sedai arcán látott, valahányszor a nő a szemébe nézett. Sárga szemek. Egyszer talán ráveszi magát, hogy megkérdezze a nőt, mi is az, amit tud. Egy aes sedai bizonyára többet tud az egészről, mint ő. De ennek még nem jött el az ideje. Úgy tűnt, soha nincs itt az ideje.

– Ő... nem akarta... Baleset volt.

– Baleset – visszhangozta a nő érzelemmentes hangon, majd megrázta a fejét, és eltűnt a kunyhóban. Az ajtót kissé hangosan csukta be maga mögött.

Perrin mélyet sóhajtott, és folytatta útját lefelé, a tábortűz irányába. Reggel vagy talán még ma este újabb veszekedés lesz Rand és az aes sedai között.

A teknőbe vezető lankákon féltucat kidőlt fa feküdt, gyökerestül kitépve a földből. Feltúrt föld és kis árkok ösvénye vezetett le a patak partjára, egy szikladarabhoz, amely korábban nem állt ott. A lejtővel szemben az egyik kunyhó összedőlt a rengés alatt, és most a shienariak többsége körülötte tüsténkedett, hogy helyreállítsák. Loial is segített nekik. Az ogier egymaga is elbírt egy akkora fatörzset, amivel egyébként négy férfinek kellett volna megküzdenie. Időnként Uno káromkodása hallatszott.

Min a tűz mellett állt, és durcás arckifejezéssel kevergette az ételt. Arcán halvány horzsolás éktelenkedett, a levegőben pedig megégett ragu enyhe illata terjengett.

– Utálok főzni – jelentette ki, és kétkedve a kondérba pillantott. – Ha valamit elrontok, hát nem az én hibám lesz! Rand a felét a tűzbe öntötte, amikor... Egyáltalán, milyen jogon dobál itt minket, mint a lisztes zsákokat? – fenekén megdörzsölte a nadrágját, mire fájdalmasan megrándult az arca. – Ha elkapom, úgy orrba vágom, hogy megemlegeti – mondta, és Perrin felé lendítette a fakanalat, mintha vele akarná kezdeni az orrbavágást.

– Megsérült valaki?

– Csak horzsolások – felelte Min morcosan. – Először persze mindenki nagyon megijedt. Azután meglátták, amint Moiraine Rand búvóhelyét figyeli, és ebből rájöttek, hogy az ő műve volt. Ha a Sárkány ránk akarja dönteni a hegyet, akkor bizonyára jó oka van rá. Ezek még abba is beletörődnének, ha azt kívánná tőlük, vessék le a bőrüket és táncoljanak a csontjaikon! – a lány felhorkant, és a fakanalat a kondér szélére tette.

Perrin visszafordult Moiraine kunyhója felé. Ha Leya megsérült, ha az asszony halott lenne – az aes sedai biztosan nem ment volna csak úgy vissza. A várakozás érzése még mindig fogva tartotta. Bármi is legyen, még nem történt meg.

– Min, talán jobb, ha elmész. Rögtön napkeltekor. Van egy kis ezüstöm, amit neked adhatok, és biztos vagyok benne, hogy Moiraine eleget adna ahhoz, hogy csatlakozhass egy kereskedőkaravánhoz Ghealdanban. Rövid idő alatt visszatérhetnél Baerlonba.

A lány olyan sokáig nézte, hogy Perrin már azon kezdett gondolkodni, mi rosszat mondhatott. Végül Min így felelt:

– Ez nagyon aranyos tőled, Perrin, de a válaszom: nem.

– Azt hittem, el akarsz menni. Mindig zsörtölődsz, amiért itt kell lenned.

– Egyszer ismertem egy idős illiani asszonyt – mondta Min lassan. – Fiatal korában az anyja szerzett neki egy férjet, akivel ő még sosem találkozott. Ezt Illianban néha így szokták. Az asszony úgy mesélte, az első öt évet férje elleni gyűlölködéssel töltötte, a következő öt évben áskálódásaival pokollá tette a férfi életét, anélkül hogy az tudta volna, bajainak a felesége az oka. Csak évekkel később, amikor a férje már meghalt, jött rá, hogy valójában ő volt élete szerelme.

– Nem értem, mit akarsz ezzel mondani.

A lány tekintetén látszott, hogy szerinte a fiú csak nem akarja érteni, és valamivel türelmetlenebb hangon folytatta:

– Csak mert valamit a sors választott ki a számodra ahelyett, hogy magad választottad volna, az még nem jelenti, hogy az a dolog feltétlenül rossz. Még akkor sem, ha biztos vagy benne, hogy magadtól sosem választottad volna. „Jobb tíz napnyi szerelem, mint tíz évnyi bánkódás” – idézte a verset.

– Most még kevésbé értem – felelte Perrin. – Nem kell maradnod, ha nem akarsz.

Min a kanalat egy földbe szúrt, villás ágú botra fektette, majd azzal lepte meg a fiút, hogy lábujjhegyre emelkedve megcsókolta az arcát.

– Te egy nagyon kedves fiú vagy, Perrin Aybara. Még akkor is, ha semmit sem értesz.

Perrin bizonytalanul pislogott a lányra. Azt kívánta, Rand bárcsak ép eszénél lenne, vagy ott lenne Mat. Ő sosem tudta, hogy kell bánni a lányokkal, Rand viszont igen. Mat ugyancsak; otthon, az emondmezei lányok többsége azért sírt, hogy Mat sosem fog felnőni, barátja mégis megtalálta velük valahogy a hangot.

– És te, Perrin? Te sosem akarsz már többé hazamenni?

– De igen, állandóan – felelte a fiú hevesen. – De... nem hiszem, hogy képes leszek rá. Még nem – lenézett, Rand völgyének irányába. Úgy tűnik, egymáshoz vagyunk láncolva, nem igaz, Rand? – Talán soha nem is fogok – azt hitte, ez utóbbit túl halkan tette hozzá, és a lány úgysem érti, ám Min pillantása tele volt együttérzéssel. És egyetértéssel.

Halk lábdobogást hallott maga mögött, ezért hátrafordult, Moiraine kunyhója felé. Két alak jött lefelé az egyre sötétebbé váló alkonyatban, egyikük egy vékony, még a lejtőn is kecsesen mozgó nő. A társánál magasabb és szélesebb vállú férfi arra fordult, ahol a shienariak dolgoztak.

Alakját még Perrin szeme is alig tudta kivenni, időnként teljesen eltűnt, majd újra előbukkant, nagy része beleolvadt a homályba, majd ismét láthatóvá vált a szélfúvásban. Egyedül egy őrző színjátszó köpenye képes ilyesmire, amiből Perrin azonnal rájött, hogy a magasabb alak csak Lan lehet, ahogy a másik bizonyára Moiraine.

Jóval mögöttük egy másik, sokkal homályosabb figura lopakodott a fák között. Rand, gondolta Perrin, visszamegy a kunyhójába. Ma este sem fog enni, csak mert nem állhatja, ahogy mindenki néz rá.

– Biztosan hátul is szemed van – jegyezte meg Min, közben szemöldökét ráncolva a közeledő nőt figyelte. – De mindenképpen a tiéd a legélesebb hallás, amiről tudok. Moiraine az?

A nemtörődömség. Úgy megszokta már, hogy a shienariak tudják, milyen jól lát – legalábbis nappal, mert az éjszakai látásáról nem tudtak ők sem –, hogy hajlamos volt más dolgok fölött figyelmetlenné válni. A nemtörődömség azonban egyszer még a halálomat okozhatja.

– Jól van a tuatha'an asszony? – kérdezte Min a tűzhöz érkező Moiraine-t.

– Pihennie kell – felelte az aes sedai szokásos, dallamos alt hangján, mintha félig énekelne. Frizurája és öltözéke is újra tökéletesen rendezett volt. Kezét a tűz fölé tartotta. Balján aranygyűrűt viselt, az ékszer egy saját farkába harapó kígyót ábrázolt. A Nagy Kígyó, az örökkévalóságnak még az Idő Kerekénél is régebbi jelképe. A Tar Valonban képzett nők mindegyike ilyen gyűrűt hordott.

Moiraine tekintete egy pillanatig Perrinen pihent, mélyen a fiú szemébe fúródva.

– Elesett és felhasította a fejbőrét, amikor Rand... – szája elvékonyodott, a következő pillanatban azonban arca már újra nyugodt volt. – Meggyógyítottam, most alszik. Még a legártalmatlanabb fejsérüléseknél is mindig sok vér folyik, de ettől még nem súlyos. Láttál valamit vele kapcsolatban, Min?

Min bizonytalannak látszott.

– Láttam... azt hittem, halva látom. Csupa vér volt az arca. Biztos voltam benne, hogy tudom, mit jelent, de ha csak felhasította a fejbőrét... Biztos vagy benne, hogy jól van?

Abból, hogy ezt megkérdezte, jól látszott a bizonytalansága. Egy aes sedai semmit sem hagy meggyógyítatlanul, amit meg lehet gyógyítani. Moiraine képességei pedig különösen erősek voltak e területen.

Min olyan zavartnak látszott, hogy Perrin egy pillanatra elcsodálkozott. Majd magában bólintott. A lány nem igazán szerette, amit tesz, mégis része volt a dolognak; azt hitte, tudja, hogyan működik, vagy legalábbis részben érti. Ha tévedne, az majdnem olyan lenne, mintha valaki felfedezné, hogy nem tudja, hogyan kell használni a kezét. Moiraine egy pillanatig komolyan és szenvtelenül figyelte Mint.

– Még sosem tévedtél, amikor nekem olvastál ki valamit, legalábbis nem tudok ilyesmiről. Lehet, hogy ez az első alkalom.

– Amikor tudok valamit, egyszerűen tudom – suttogta Min makacsul. – Fény segíts, biztos, hogy így van!

– Vagy a végzete még csak ezután éri utol. Még nagyon hosszú utat kell megtennie, hogy visszatérhessen a karavánjához, és barátságtalan vidékeken kell keresztül lovagolnia.

Az aes sedai szenvtelen, hideg, éneklő hangon beszélt. Perrin torkából önkéntelenül morgás tört elő. A Fényre, lehet, hogy én is ilyen hűvös voltam. Az nem lehet, hogy ilyen hidegen hagyjon egy ember halála!

Mintha csak hangosan beszélt volna, Moiraine rápillantott.

– A Kerék sző, a Minta jő, Perrin. Már rég megmondtam neked, hogy háború van. Nem hagyhatjuk abba csak azért, mert valamelyikünk meghalhat. Bármelyikünk meghalhat, mielőtt vége. Leya talán nem ugyanazt a fegyvert használja, amelyiket te, de ismerte a veszélyeket, amikor szerepet vállalt benne.

Perrin lesütötte a szemét. Lehet, hogy így van, aes sedai, de én sosem fogom úgy elfogadni, ahogy te.

Lan közeledett hozzájuk a tűz másik oldaláról, Unóval és Loiallal. A lángok imbolygó árnyakat festettek az őrző arcára, amely még markánsabbá tette, mint egyébként, mintha kőből faragták volna ki, csupa sarok és él. Köpenyét sem lett könnyebb kivenni a lobogó tűzben. Időnként egyszerű, sötétszürke vagy fekete köpenynek tűnt, de ha valaki alaposabban megnézte, akkor a szürkék és feketék állandóan tekeregtek és változtak, redők és árnyékok váltakoztak benne, szinte beleivódott a sötétbe. Máskor úgy tűnt, mintha Lan lyukat vájt volna valahogy az éjszakába, és a sötétséget kanyarította volna a válla köré. A köpenyt nem igazán lehetett megfigyelni, de a férfit sem, aki viselte.

Lan magas volt, keménykötésű, széles vállú. Szeme kék, mint a fagyos hegyi tavak, és olyan halálos kecsességgel mozgott, hogy az oldalán lógó kard szinte már a részének tűnt. Nem egyszerűen arról volt szó, hogy képes az erőszakra és halált okozni; ez a férfi engedelmességre kényszerítette az erőszakot és a halált, és magával hordta őket, hogy egy szempillantás alatt, bármikor elengedje vagy visszafogja ezeket az erőket, amikor Moiraine azt parancsolja. Lan mellett még Uno sem tűnt annyira veszélyesnek. Az őrző bőrpánttal övezett, hosszú hajába ősz tincsek vegyültek, az ifjabbak mégsem mertek vele összetűzésbe kerülni, ha egy csepp eszük is maradt.

– Leya úrnő a szokásos híreket hozta az Almoth-alföldről – jelentette ki Moiraine. – Mindenki mindenki ellen harcol. A falvakat felégették. A nép minden irányba menekül. És vadászok bukkantak fel az alföldön, akik Valere kürtjét keresik.

Perrin fészkelődni kezdett – a Kürt olyan helyen volt, hogy egyetlen vadász sem találná meg az Almoth-alföldön; remélte, hogy soha, egyetlen vadász sem találja meg –, Moiraine pedig hűvös pillantást küldött felé, mielőtt folytatta volna. Nem szerette, ha a Kürtről beszélnek, kivéve persze, ha ezt ő tette.

– De új híreket is hozott. A fehérköpenyek mintegy ötezer embert dobtak át az Almoth-alföldre.

Uno felmordult:

– Hogy az a fészkes... öö... bocsánat, aes sedai. Ez legalább a fél haderejük. Még sosem vontak össze ennyi katonát egyetlen helyre.

– Akkor szerintem mindenki, aki hűséget fogadott Randnek, már halott vagy menekül – mormogta Perrin. – És nemsokára halott lesz. Igaza volt, Moiraine – borsózott a háta a fehérköpenyekre gondolva. Ki nem állhatta a Fény Gyermekeit.

– Épp ez a furcsa – vélekedett Moiraine. – Legalábbis az első része. A Gyermekek kihirdették, hogy a céljuk békét hozni, ami tőlük nem szokatlan kijelentés. Ami viszont furcsa, az az, hogy mialatt a taraboniakat és a domaniakat próbálják visszaszorítani a határaik mögé, addig senkit sem küldtek azok ellen, akik felesküdtek a Sárkányra.

Min csodálkozva felkiáltott:

– Biztos ebben Leya? Ez nem vall a fehérköpenyekre, legalábbis róluk nem hallottam még ilyet!

– Nem maradhatott túl sok átk... öö... túl sok kolompár az alföldön – mondta Uno. Hangja csikorgott az erőfeszítéstől, hogy az aes sedai jelenlétében ügyeljen a nyelvére. Valódi szeme most ugyanolyan mérgesen nézett, mint a festett. – Nem szeretnek ott lenni, ahol bármilyen zűr van, különösen akkor, ha az harc. Nem lehetnek annyian, hogy mindent lássanak.

– Épp elegen vannak a céljaimhoz – jelentette ki Moiraine határozottan. – A legtöbben elmentek, de páran ott maradtak, mert én megkértem rá őket. Leya pedig biztos az állításaiban. Egyébként a Gyermekek levágták a Sárkány néhány hívét is, ott, ahol csupán kevesen gyülekeztek. De annak ellenére, hogy azt hirdetik, legyőzik ezt a hamis Sárkányt, annak ellenére, hogy ezer emberük van, akiknek egyedül az a dolguk, hogy levadásszák őt, mégis inkább elkerülik a harcot, még akkor is, ha csak ötven sárkánykövetővel akadna dolguk. Nem nyíltan, ha értitek, miről beszélek, de mindig halogatják az összecsapást, amíg az üldözöttjük elmenekülhet valahogy.

– Akkor Rand lemehet hozzájuk, ahogy akarja – pislogott Loial bizonytalanul az aes sedai felé. Már az egész tábor tudott a veszekedésükről. – A Kerék utat sző a számára.

Uno és Lan egyszerre nyitották szóra a szájukat, ám a shienari apró bólintással elsőbbséget adott az őrzőnek.

– Szerintem inkább – szólalt meg Lan – ez az egész valami fehérköpenyes csapda, bár a Fény égessen meg, ha tudom, micsoda. Mindenesetre, ha a fehérköpenyek ajándékot adnának nekem, én először megnézném, nincs-e benne mérgezett tű – erre Uno zordan rábólintott. – Mellesleg pedig – tette hozzá az őrző – a domaniak és a taraboniak ugyanolyan hévvel próbálják megölni a Sárkány követőit, mint egymást.

– Van még más is – mondta Moiraine. – A falvakban, amelyek mellett Leya úrnő karavánja elhaladt, három fiatalember meghalt – Perrin észrevette Lan szemének villanását; ez a mozdulat az őrzőnél legalább olyan csodálkozást jelentett, mint mástól egy kiáltás. Látszott, az őrző fülének új, amit az aes sedai mondott. Moiraine folytatta: – Az egyiküket megmérgezték, a másik kettőt leszúrták. Mindhárom gyilkosság olyan körülmények között esett meg, amikor senki sem tudott észrevétlenül a közelükbe menni, mégis megtörtént – kifakadva tette hozzá: – Mindhárom fiú magasabb volt az átlagnál, és világos volt a szemük. A világos szem nem gyakori az Almoth-alföldön, ám azt hiszem, ott mostanában szerencsétlenséget hoz, ha valaki magas fiatalember, világos szemekkel.

– De hogyan? – kérdezte Perrin. – Hogyan ölhették meg őket, ha senki sem juthatott a közelükbe?

– A Sötét Úrnak vannak bérgyilkosai, akiket csak akkor veszel észre, amikor már túl késő – felelte Lan halkan. Uno megborzongott.

– A Lélektelenek. A Határvidéktől délre még sosem hallottam róluk.

– Elég ebből a beszédből! – mondta Moiraine határozottan.

Perrin tele volt kérdésekkel. A Fényre! Kik azok a lélektelenek? Olyanok, mint a trallokok, vagy az Enyészek? Kíváncsisága azonban kielégítetlen maradt, hiszen ha Moiraine úgy döntött, valamiről eleget beszéltek, akkor az annyiban is maradt. Ha pedig a nő egyszer becsukta a száját, akkor Lanét sem lehetett volna kinyitni, még egy emelőrúddal sem. A shienari is engedelmeskedett. Senki sem akart feldühíteni egy aes sedai-t.

– A Fényre! – mormogta Min, és viszolyogva figyelte körülöttük a sötétséget. – Nem lehet észrevenni őket? A Fényre!

– Szóval semmi sem változott – jegyezte meg Perrin morózusan.

– Legalábbis nem igazán. Nem mehetünk le az alföldre, a Sötét Úr pedig a halálunkat akarja.

– Minden változik – felelte Moiraine nyugodtan –, a Minta pedig minden változást magába sző. Nekünk a Mintában kell haladnunk, nem pedig a pillanatnyi változásokban – sorban végigpillantott mindegykőjükön, majd folytatta: – Uno, biztos vagy benne, hogy felderítőid nem siklottak el semmi gyanús fölött? Még a legkisebb dolog fölött sem?

– A Sárkány Nagyúr újjászületése meglazította a biztonság szálait, Moiraine sedai, és az ember sosem lehet biztos semmiben, ha egy Myrddraal ellen küzd, de arra a fejemet tenném, hogy a felderítők legalább olyan jó munkát végeznek, mint bármelyik őrző – eddig ez volt a leghosszabb mondat, amelyet Perrin Uno szájából hallott, anélkül, hogy a shienari káromkodással tarkította volna mondandóját. A férfi homlokán izzadság gyöngyözött az erőfeszítéstől.

– Talán mindannyian a fejünket tesszük rá – jegyezte meg Moiraine.

– Amit Rand csinált, az fáklyaként vonzhatja ide bármelyik Myrddraalt, ha tíz mérföldnél közelebb jár.

– Talán... – kezdte Min habozva. – Talán védőrúnákat kellene elhelyezned, amelyek kívül tartják őket.

Lan rosszalló pillantást vetett rá. Néha maga is megkérdőjelezte Moiraine döntéseit, bár sosem akkor, ha más is hallhatta, másoktól azonban nem tűrte el a hasonló viselkedést. Min azonban ugyanolyan zordan nézett vissza rá.

– A Myrddraalok és a trallokok elég rosszak, de legalább látom őket. Egyáltalán nem tetszik, hogy ezek... ezek a Lélektelenek esetleg itt szaglásznak, és elvágják a torkomat, mielőtt egyáltalán észrevenném őket.

– A rúnák, amelyeket elhelyeztem, elrejtenek minket a Lélektelenek elől legalább annyira, mint bármely más árnyfattya elől – felelte Moiraine. – Ha olyan gyenge vagy, amilyenek most mi vagyunk, sokszor a legjobb védekezés a rejtőzködés. Ha mégis lenne egy Félember, elég közel ahhoz, hogy... Nem vagyok képes olyan rúnát elhelyezni, amely megölné őket, ha megpróbálnának bejutni a táborunkba, és még ha tudnék is ilyet, azzal csak bezárnám magunkat ide. És mivel kétfajta rúnát egyszerre nem lehet alkalmazni, ezért a felderítőkre és az őrökre – meg Lanra – bízom a védelmünket, miközben azt az egyedüli védőrúnát használom, amely hasznos lehet a számunkra.

– Elmehetek egy felderítőútra a tábor körül – ajánlotta Lan. – Ha bármi is akad, amit a felderítők figyelmen kívül hagytak, én biztosan megtalálom – egyáltalán nem dicsekedett, csupán tényt közölt. Még Uno is egyetértően bólintott.

Moiraine megrázta a fejét.

– Ha ma éjjel szükségem lesz rád, az ezen a helyen lesz – tekintetével a sötét hegyeket pásztázta körülöttük. – Valami van a levegőben.

– Valami várakozás – a szó akaratlanul hagyta el Perrin száját, mielőtt visszatarthatta volna. Ahogy Moiraine ránézett – belenézett –, azt kívánta, bárcsak hallgatott volna.

– Igen – helyeselt az aes sedai. – Várakozás. Gondoskodj róla, hogy az embereid legyenek ma különösen éberek, Uno! – Arra nem volt szükség, hogy figyelmeztesse a katonát, emberei fegyverrel a kezükben aludjanak; a shienariaknál ez megszokott dolog volt. – Aludjatok jól! – tette még hozzá az aes sedai mindannyiuk felé fordulva, mintha bármi esélyük is lett volna erre, majd visszaindult a kunyhója felé. Lan csak addig maradt, amíg megevett három kanál ragut, majd a nő után sietett, alakját gyorsan elnyelte a sötétség.

Perrin szeme arany színben tündökölt, ahogy pillantásával követte az őrzőt az éjszakába.

– Aludjatok jól – mormogta. A főtt hús szagától hirtelen émelyegni kezdett. – Én őrködöm harmadszorra, Uno? – A shienari bólintott. – Akkor megpróbálom követni Moiraine tanácsát.

Miközben felment a lejtőn, a tűzhöz érkező többi katona beszélgetésének moraja zsongott a fülében.

Volt egy saját kunyhója, apró, fából tákolt építmény, még ahhoz sem elég magas, hogy felegyenesedjen benne. A réseket agyaggal tömték be. Egy hevenyészett fekvőhely állt benne, fenyőágakból ácsolták, rajta takaró, ez foglalta el a kunyhó felét. A katona, aki lenyergelte a lovát, az íját bent, az ajtó mellé támasztotta. Egy szögre akasztotta övét a fejszével és a tegezzel, majd dideregve alsóruhára vetkőzött. Az éjszakák még mindig dermesztőek voltak, ez azonban azt is megakadályozta, hogy túl mélyen elaludjon. Mély álmaiban ugyanis olyan látomások jöttek, amelyekből nem tudott felébredni.

Egy ideig egyetlen takaróval feküdt, és vacogva bámulta a famennyezetet. Azután elaludt, és ekkor megjöttek az álmok.

Negyedik fejezet

Szunnyadó árnyak

A fogadó egyszerű termét a magas, kőkandallóban lobogó tűz ellenére is hideg töltötte be. Perrin a tűz fölé tartotta a kezét, mégsem tudott megmelegedni. A hidegben volt valami kellemetlen keménység, mintha valami pajzs lenne. De hogy mi ellen, azt el sem tudta képzelni. Elméjének hátsó felében valami mormogott, egy alig hallható, halk hang küzdött azért, hogy betörjön agyába.

– Szóval feladod. A legjobb, amit tehetsz. Gyere! Ülj le, beszélgessünk!

Perrin megfordult, hogy a beszéd forrására nézhessen. A teremben szétszórt, kerek asztalok üresek voltak, csak egyetlen, magányos alak üldögélt az egyik árnyékos sarokban. A helyiség többi része valahogy ködösnek tűnt, mintha csupán a képzelet szüleménye volna, nem valós hely, főleg azok a tárgyak halványultak el, amelyekre nem nézett közvetlenül. Visszapillantott a tűz felé; most téglakandallóban égett. Valahogy mégsem zavarták most ezek a furcsaságok. Pedig kellene. De azt nem tudta megmondani, miért.

A férfi intett, Perrin pedig közelebb lépett az asztalához. A négyszögletes asztalhoz. Most négyzet alakúak voltak az asztalok. Szemöldökét ráncolva előrenyújtotta kezét, hogy megfogja az asztalt, de azután vissza is húzta. A teremnek abban a sarkában nem világítottak lámpások, és annak ellenére, hogy a helyiség többi részét jól megvilágították, az alak és asztala szinte rejtve maradt, mintha összeolvadna a sötétséggel.

Perrinnek az az érzése támadt, hogy ismeri ezt a férfit, ez azonban éppolyan homályosnak tűnt, mint az, ahogy a szeme sarkából látta a tárgyakat. Középkorú férfi volt, jóképű és egy vidéki fogadóhoz képest túlságosan jólöltözött. Sötét, majdnem fekete ruhákat viselt, bársonyból, fehér paszománnyal a gallérján és a kézelőin. Mereven ült, kezét néha a mellére szorította, mintha fájna neki a mozgás. Sötét tekintetét Perrin arcára szegezte; szemei fénylő pontoknak tűntek az árnyékban.

– Mit adok fel? – kérdezte Perrin.

– Hát azt, természetesen – a férfi fejével a Perrin oldalán lógó harci fejsze felé intett. Meglepettnek látszott, mintha olyan beszélgetés lenne ez, amelyet már korábban elkezdtek, egy régi vita, amely most újból napirendre került.

Perrin nem vette észre, hogy a fejsze is ott van, nem érezte a súlyát, ahogy húzza az övét. Végigfuttatta kezét félhold alakú fején és a vaskos tüskén, ami ezt ellensúlyozta. Az acél tömörnek tűnt. Tömörebbnek, mint bármi más a helyiségben. Talán még nála is tömörebb. Otthagyta a kezét, hogy valami valóságosat is érezhessen.

– Gondolkodtam már rajta – felelte –, de nem hiszem, hogy fel tudnám adni. Még nem.

Még nem? A fogadó megremegett, elméjében pedig újra felhangzott a mormogás. Ne! Erre a mormogás eltűnt.

– Nem? – mosolygott hidegen a férfi. – Kovács vagy, fiam. Nem is rossz, ahogy hallottam. A kezed kalapácshoz való, nem fejszéhez. Hogy tárgyakat alkoss, nem arra, hogy gyilkolj vele. Térj vissza a hivatásodhoz, mielőtt még túl késő lesz!

Perrin azon kapta magát, hogy bólint.

– Igen. De ta'veren is vagyok – ezt még sosem mondta ki hangosan. De hiszen ő már úgyis tudja. Ebben biztos volt, bár azt nem tudta megmondani, miért.

A férfi mosolya egy pillanatig vicsorgássá torzult, hogy azután még szélesebbre húzódjon. Hideg mosoly.

– Meg lehet változtatni a dolgokat, fiam. Még a sorsot is el lehet kerülni. Ülj le, és elmondom neked – úgy tűnt, mintha az árnyék megmozdulna és összesűrűsödne, hogy kinyúlhasson érte.

Perrin hátralépett egyet, hogy a fényben maradhasson.

– Én nem hiszem – felelte.

– Legalább igyál egyet velem! Az elmúlt és az elkövetkezendő évekre. Gyere, utána sokkal világosabban fogod látni a dolgokat! – A kupa, amit a férfi keresztültolt az asztalon, egy pillanattal azelőtt még nem volt ott. Ezüstösen ragyogott, és sötét, vérszínű bor töltötte meg a pereméig.

Perrin figyelte a férfi arcát. Az árnyak még az ő éles szeme előtt is úgy táncoltak a másik vendég alakján, mint egy őrző köpenyén. A sötétség körülvette a férfit, mintha dédelgetné. Volt valami a szemében, amiről azt gondolta, eszébe jutna valami, ha erősen gondolkozna. A mormogás visszatért.

– Ne! – felelte. Ezt a fejében zsongó, halk hangnak mondta, ám amikor a férfi szája egy pillanatra dühösen elvékonyodott, majd rögtön el is nyomta feltörő haragját, Perrin úgy döntött, tiltakozása jó válasz lesz a kínálásra is. – Nem vagyok szomjas.

Elfordult, és az ajtó felé indult. A kandalló most kerek folyami kövekből épült és néhány, padokkal szegélyezett, hosszú asztal töltötte meg a termet. Hirtelen ki akart innen kerülni, bárhová, el ettől az embertől.

– Nincs sok választásod – mondta mögötte a férfi kemény hangon. – Három szál fonódik egybe, osztoznak egymás végzetében. Ha az egyiket elvágják, mind elszakad. A végzet megölhet, ha nem tesz még rosszabbat veled.

Perrin hirtelen meleget érzett a hátán, de éppolyan gyorsan el is múlt, mintha egy olvasztókohó ajtaját nyitották volna rá, azután becsukták volna. Döbbenten a terem felé fordult. Üresen állt.

Csak egy álom, gondolta, reszketve a hidegtől, és ekkor minden megváltozott.

Most egy tükörbe nézett, és egyik része nem értette, amit látott, másik része viszont elfogadta. Fején aranyozott, oroszlánfejet mintázó sisak ült, mintha ott lenne a helye. Díszesen kovácsolt mellvértjét arany levelek borították, és a karját s lábit takaró vasakat is aranyozás ékesítette. Egyedül az oldalán lógó fejsze maradt egyszerű. Egy hang – a saját hangja – azt suttogta elméjében, hogy ezt minden más fegyvernél többre tartja, már ezerszer megsegítette, száz és száz csatában. Nem! Meg akart szabadulni tőle, el akarta dobni! Nem lehet! Fejében most mormogásnál hangosabban szólt a hang, már majdnem olyan hangosan, hogy megérthesse.

– Egy dicsőségre született férfi.

Megpördült, és a leggyönyörűbb nővel találta magát szemben, akivel valaha is találkozott. A helyiségből semmi mást nem vett észre, semmi mással nem törődött, csak a nővel. Szeme éjfekete tó volt, bőre selymesen fehér és puhább, lágyabb, mint a bársony. Amikor a nő elindult felé, Perrinnek kiszáradt a szája. Úgy érezte, minden más asszony, akivel életében találkozott, esetlen és csúnya hozzá képest. Megremegett, és elcsodálkozott azon, miért fázik.

– Egy férfinak két kézzel kell megragadnia azt, amire született – mondta a nő mosolyogva. Ez a mosoly majdnem elegendő volt ahhoz, hogy a fiút felmelegítse. Az ismeretlen szépség magas volt, csak egy fél fejjel alacsonyabb annál, hogy egyenesen a szemébe pillanthasson. Holló szárnyánál is feketébb haját ezüstfésűk tartották össze. Darázsderekát, amelyet két tenyerével át tudott volna fogni, széles ezüstöv fonta körül.

– Igen – suttogta. A bensőjében a csodálkozás harcolt az egyetértéssel. Hiszen semmi szüksége a dicsőségre. Amikor azonban a nő mondta ezt, úgy érezte, semmi mást nem akar. – Úgy értem... – a mormogó hang a tarkójában zakatolt. – Nem! – A hang eltűnt, és egy pillanatra az egyetértés is. Majdnem. Kezét a fejére tette, megérintette az arany sisakot, majd levette. – Én... ezt nem akarom. Nem az enyém.

– Nem akarod? – nevetett a nő. – Hát melyik igazi férfi ne akarná a dicsőséget? Annyi dicsőséget, mintha Valere Kürtjét fújtad volna meg.

– Én nem akarom – felelte, bár egy darabkája azt kiáltotta, hogy ez hazugság. Valere Kürtje. A Kürt felharsant, mire a vad hajsza elkezdődött. Halál vágtatott mellette, és mégis, a nő is ott várt rá a célnál. A szerelme. A halála. – Nem! Kovács vagyok.

A nő sajnálkozva elmosolyodott.

– Milyen csekély dolgot kívánsz! Nem kellene azokra hallgatnod, akik el akarnak fordítani a rendeltetésedtől. Azok leértékelnek, alábecsülnek téged. Megölnek. A sorsunk elleni harc csupán fájdalmat hoz. Miért választanád a fájdalmat, amikor ott a dicsőség? Amikor a neved a hősök emlékével együtt vonulhat be a legendák közé?

– Nem vagyok hős.

– Félig sem tudod, mi is vagy! Hogy mivé lehetsz. Gyere, igyál velem egyet a sorsra és a dicsőségre! – A nő kezében, ragyogó ezüstkupát tartott, amelyet vérvörös bor töltött meg. – Igyál!

Homlokráncolva bámult a kupára. Volt valami... ismerős benne. A mormogás felzsongott az agyában.

– Nem! – küzdött, hogy ne kelljen odafigyelnie. – Nem!

A nő feléje nyújtotta az aranykupát.

– Igyál!

Arany? Azt hittem, a kupa... az előbb még... nem tudta folytatni gondolatmenetét. Zavartságában azonban újból rátört a hang, a belsejében gyötörte, követelte, hogy meghallgassa.

– Nem! – mondta, majd még egyszer. – Nem! – a kezében tartott aranysisakra pillantott, és messzire hajította. – Kovács vagyok. Én... – fejében a hanggal küzdött, az pedig azért, hogy meghallgassa végre. Kezével betakarta a fejét, hogy így hallgattassa el, de csak tovább zakatolt benne. – Én... férfi... vagyok! – kiáltotta.

Beburkolta a sötétség, a nő suttogó hangja azonban ide is követte.

– Az éjszaka mindig eljön, és az álmok is megtalálnak minden férfit. Különösen téged, kis vadócom. Én pedig mindig ott leszek az álmaidban.

Csend.

Leengedte a karját. Újra saját, erős, jó minőségű, bár egyszerű zubbonyát és nadrágját viselte. Egy kovácshoz vagy más falusi legényhez illőt. De most nem a ruhájára figyelt.

Alacsony korlátú kőhídon állt, amely az egyik, lapos tetejű pillértől a másikig ívelt, a pillérek alapja olyan mélyre nyúlt, hogy még az ő szeme sem tudta kivenni. A fény más szemek számára halvány lett volna, és ő sem tudta megállapítani, honnan jön. Egyszerűen csak jött. Bárhová nézett, balra vagy jobbra, fel vagy le, újabb és újabb hidakat és pilléreket meg korlát nélküli rámpákat pillantott meg. Nem lehetett megszámolni őket, és semmilyen mintát nem mutattak. Ami még rosszabb volt, némelyik rámpa olyan pillérekre vezetett, amelyek pontosan azok fölött álltak, ahonnan kiindultak. Loccsanó víz hangja hallatszott, úgy tűnt, a zaj minden irányból egyszerre jön. Fázósan megborzongott.

Hirtelen, szemének sarkából mozgást érzékelt, mire gondolkodás nélkül beugrott egy kőkorlát mögé. Veszélyes lehetett, ha meglátják. Azt nem tudta, miért, csak annyit, hogy így van. Egyszerűen tudta.

Óvatosan kikémlelt a korlát fölött, kereste a mozgás forrását. Az egyik távoli rámpán fehér villanást látott. Biztos volt benne, hogy egy nő az, bár alakját nem tudta kivenni. Egy fehér ruhás nő, aki siet valahová.

Egy nem sokkal alatta ívelő hídon, sokkal közelebb, mint a rámpa, amelyen a nő futott, most egy férfi bukkant elő. Magas volt, karcsú és fekete, a hajában húzódó ezüstcsíkok különlegessé tették megjelenését, sötétzöld kabátját aranylevél hímzések díszítették gazdagon. Övét és erszényét arany berakások ékesítették, tőrének tokján pedig drágakövek csillogtak. Csizmájának hajtókája arany színben pompázott. Honnan jöhetett?

Egy másik férfi is elindult a híd túlsó oldaláról, éppolyan hirtelen bukkant fel, mint az első. Piros zekéjének buggyos ujjain fekete csíkok futottak, gallérját és mandzsettáját vastag, fehér szegély díszítette. Csizmáját annyira beborította az ezüstberakás, hogy alig látszott alatta a bőr. Alacsonyabb és köpcösebb termetű volt, mint az, aki felé indult, gallérszegélyéhez hasonlóan fehér haját rövidre nyírva hordta. Életkora ellenére mégsem látszott gyengének. Ugyanolyan erőszakos határozottsággal tört előre, mint a másik.

Mindketten gyanakodva közeledtek egymáshoz. Mint két lókupec, akik tudják egymásról, hogy a másiknak beteg az eladó lova, gondolta Perrin.

A férfiak beszélgetni kezdtek. Perrin hiába hegyezte a fölét, a víz loccsanásainak visszhangjában beszédjükből csupán mormogást hallott, többet nem. Szemöldöküket ráncolták, ellenségesen méregették egymást, majd hevesen gesztikuláltak, mintha mindjárt összeverekednének. Látszott, hogy nem bíznak egymásban. Perrin úgy gondolta, talán gyűlölik is a másikat.

Felnézett, hogy megkeresse a nőt is, de az már eltűnt. Mire visszapillantott a férfiak felé, már egy harmadik is csatlakozott az első kettőhöz. És Perrin valahogy, valahonnan tudta, egy homályos, régi emlékből, hogy ismeri a harmadikat. Jóképű, középkorú férfi, fehér szegélyes, majdnem fekete bársonyban. Egy fogadó, gondolta Perrin. És előtte is valami. Valami... Valami, ami úgy rémlett, nagyon régen történt. Nem tudott visszaemlékezni rá, hogy micsoda.

Az első két férfi most egymás mellett állt, kelletlen szövetséget alkotva az újonnan érkezettel szemben. Az rájuk kiáltott, megrázta öklét, mire azok idegesen mocorogtak, és nem néztek a szemébe. Ha azok ketten gyűlölték is egymást, a harmadiktól jobban féltek.

A szeme, gondolta Perrin. Mi olyan furcsa a szemében?

A magas, fekete férfi most vitatkozni kezdett vele, először lassan, azután egyre hevesebben. Az ősz ember követte példáját, mire ideiglenes szövetségük hirtelen megszűnt. Egyszerre üvöltöztek mind a hárman, egymással is és a harmadikkal is. A sötét bársonyruhás ekkor szélesre tárta karját, mintha véget akarna vetni a veszekedésnek. Növekvő tűzgömb burkolta be őket, elrejtve alakjukat, csak terjedt tovább.

Perrin a feje köré fonta karjait, és a kőkorlát mögé vetette magát, ott összekuporodott, miközben a szél támadta, tépte a ruháját. Olyan forró szél, mint a tűz. Szél, amely maga volt a tűz. Még csukott szemével is látta, ahogy mindent lángok burkolnak be, lángok fújnak mindenfelé. A tüzes szél rajta is átsüvöltött; érezte, ahogy égeti, rángatja, megpróbálja felégetni és szétszórni a hamvait. Felnyögött, megpróbált saját magába kapaszkodni, tudván, hogy ez kevés lesz.

Azután két szívdobbanás alatt vége lett. Minden átmenet nélkül. Az egyik pillanatban még tűzvihar ostromolta, a másikban pedig halálos nyugalom vette át a helyét. Csupán a hullámok csapódásának hangja törte meg a csendet.

Perrin lassan felült, és megvizsgálta magát. Ruháján semmi sem látszott, sem folt, sem szakadás. Bőre sem égett meg. Csak a hőség emléke hitette el vele, hogy tényleg létezett. Csak elméje őrizte az emléket, a teste nem.

Óvatosan kinézett a korlát felett. A hídból, amelyen a három férfi állt, csupán a félig olvadt pillérek maradtak meg. Nekik nyomuk veszett.

Lúdbőröző tarkója arra kényszerítette, hogy felnézzen. Jobbra, fölötte az egyik rámpán egy bozontos, szürke farkas állt, őt nézve.

– Ne! – kiáltotta, majd feltápászkodott, és futásnak eredt. – Ez csak egy álom! Rémálom! Fel akarok ébredni! – Rohant tovább, mire látása elhomályosodott. A homály remegni kezdett, zsongás töltötte be a fülét, majd elhalványult, és ahogy elmúlt, a szeme előtti homály is kitisztult.

Reszketett a hidegtől, és most biztosan és szilárdan tudta, hogy elejétől fogva csak álmodott. Csupán homályosan emlékezett néhány elmosódott részletre az előző álmaiból, ezt az egyet azonban ismerte. Már járt ezen a helyen, korábbi éjszakákon, és ha nem is értett belőle semmit, azt mégis tudta, hogy álom. Ez a tudás azonban semmin sem változtatott.

Hatalmas, sima, vöröskő oszlopok vették körül a nyílt teret, ahol állt, egy ötven lépésnyi vagy még magasabban emelkedő, kupolás mennyezet alatt. Az oszlopokat egy másik, éppolyan széles termetű férfival ketten sem bírták volna körbeölelni. A padlót hatalmas, fakószürke kőlapokkal burkolták, az erős köveket már elkoptatta a rajtuk járó, számtalan nemzedék lába.

A kupola alatt, középen helyezkedett el az a dolog, ami annyi lábat csalt ebbe a terembe. Egy kard függött a levegőben, markolatával lefelé, láthatóan minden támaszték nélkül, úgy tűnt, bárki érte nyúlhat és elveheti onnan. Lassan forgott, mintha enyhe szellő érné. Mégsem volt igazán kard. Mintha üvegből vagy inkább kristályból készült volna, pengéje, markolata és kereszttüskéje egyaránt, magába fogadva, majd ezernyi szikrában és ragyogásban szórva szét a fényt.

Felé indult, és kinyújtotta a kezét, ahogy azt már korábban is számtalan alkalommal megtette. Határozottan emlékezett rá. A markolat ott lebegett előtte, elérhető távolságban. Egy lábnyira a ragyogó kardtól, keze az üres térnek ütközött, mintha követ érintene. Ahogy azt előre tudta. Még erősebben nyúlt érte, de akárha falat döngetett volna.

A kard megfordult és felragyogott, csupán egy lábnyira tőle, mégis olyan elérhetetlen távolságban, mintha az óceán túlsó oldalán lenne.

Callandor. Nem tudta biztosan, hogy a suttogás a fejéből jön vagy kintről, úgy tűnt, valamennyi oszlop ezt visszhangozza, lágyan, mint a szél, de határozottan, mindenütt. Callandor. Aki engem tart, az a végzetet tartja. Fogj, és indulj a végső útra!

Hirtelen ijedten hátralépett. Ezt a suttogást még sosem hallotta. Már négyszer látta ugyanezt az álmot – még most is emlékezett rá, négy éjjel, egymás után –, és ez volt az első alkalom, hogy valami másképp történt.

Jönnek az Elferdültek.

Ez most egy másik suttogás volt, és tudta, honnan jön. Felugrott, mintha egy Myrddraal érintette volna. Az oszlopok között egy farkas állt, egy hegyi farkas, majdnem a derekáig ért, bozontos fehér-szürke szőrrel. Merőn nézte őt, éppoly sárga tekintettel, mint a sajátja.

Jönnek az Elferdültek.

– Nem! – tiltakozott Perrin. – Nem! Nem engedlek be! Nem... engedlek!

Kényszerítette magát, hogy felébredjen. A kunyhójában ült fel, reszketve a félelemtől, a hidegtől és a dühtől.

– Nem engedlek be! – suttogta rekedten.

Jönnek az Elferdültek.

A gondolat tisztán szólalt meg elméjében, pedig tudta, hogy nem a sajátja. Jönnek az Elferdültek, testvér.

Ötödik fejezet

Lopakodó rémálmok

Perrin kiugrott az ágyból, megragadta baltáját, és nem törődve a hideggel, mezítláb, alsóneműben kirohant. A felhők fehér színben fürödtek a holdvilágban. Ennyi fény bőven elég volt a fiúnak, hogy lássa a fák között mindenfelől lopakodó árnyakat, akkora árnyalakokat, mint Loial, ám ezeknek az arcát állati pofák és csőrök torzították el, félig emberi fejüket szarvak és tollas bóbiták éktelenítették, surranó lábuk pedig éppoly gyakran végződött patában vagy karmokban, mint csizmában.

Már nyitotta a száját, hogy figyelmeztetően elkiáltsa magát, amikor hirtelen kivágódott Moiraine kunyhójának az ajtaja, és Lan rontott ki rajta, karddal kezében, kiabálva:

– Trallokok! Ébredjetek, ha élni akartok! Trallokok!

Körös-körül kiáltások feleltek a szavára, ahogy a katonák, úgy ahogy csak voltak, kirohantak kunyhóikból. Ez a legtöbbjüknél nem sok ruhát jelentett, egyedül kardjaikat tartották mindig készenlétben. A trallokok állati üvöltéssel rontottak rájuk, és ők pengéik hegyével és „Shienar!” meg „Újjászületett Sárkány!” csatakiáltásokkal várták a támadókat.

Lan, teljesen felöltözve – Perrin meg mert volna esküdni rá, hogy az őrző egyáltalán nem aludt –, a trallokok közé vetette magát, mintha gyapjúruházata legalábbis páncél lenne. Szinte táncolva haladt egyiktől a másikig, ember és kardja hullámzott, mint a víz vagy a szél, és amerre az őrző eltáncolt, a trallokok üvöltöttek és hullottak.

Moiraine is kint járt, hogy saját táncát járja a trallokok között. Egyetlen fegyvere egy pálca volt, ám valahányszor egy trallokra suhintott vele, fénycsík szaladt végig a húsán. Másik kezével a semmiből formált tűzlabdákat dobált, a trallokok üvöltve vetették magukat a földre, amikor a lángok elérték őket.

Egy egész fa lángra is kapott, a gyökerétől a koronájáig, majd újabb és megint újabb. A trallokok felvisítottak a hirtelen fény hatására, de azért egy pillanatig sem hagyták abba a küzdelmet tüskés fejszéikkel és kaszaként görbülő kardjaikkal.

Perrin most meglátta, amint Moiraine kunyhójából, a mélyedés másik oldalán, Leya lép ki habozva, és ez minden egyéb gondolatot elűzött a fiú agyából. A tuatha'an asszony háttal a kunyhó fából készült falához dőlt, egyik kezét a torkára szorította. A lángoló fák fényében Perrin meglátta a nő arcán a fájdalmat és a rettenetet, az undort, ahogy a vérengzést figyelte.

– Bújjon el! – kiáltotta felé Perrin. – Vissza a kunyhóba! Rejtőzzön el! – a csata és a haldoklók egyre növekvő zaja azonban elnyomta szavait. Rohanni kezdett az asszony felé. – Bújjon el, Leya! A Fény szerelmére, bújjon el!

Egy trallok tornyosult a fiú fölé, kegyetlen, horgas csőr éktelenítette el ott, ahol a szájának és az orrának kellett volna lennie. Testét vállától a térdéig fekete, tüskés páncél takarta, vércsekarmokhoz hasonló lábakon járt, és meglengette jellegzetesen hajlított kardját. A teremtmény izzadságtól, kosztól és vértől bűzlött.

Perrin elhajolt a csapás elől, és hangtalan üvöltéssel ütött vissza fejszéjével. Tudta, hogy félnie kellene, a kényszer azonban elnyomta félelmét. Most csak az számított, hogy elérje Leyát, és biztonságba vigye az asszonyt, a trallok pedig akadályozta ebben.

A lény üvöltve, rángatózó lábbal esett el. Perrin nem tudta, hol találta el, és azt sem, hogy haldoklik vagy csupán megsebesült. Átugrott a fekvő fenevad fölött, és rohanni kezdett, fel az emelkedőn.

Az égő fák narancsos árnyakkal festették meg a kis völgyet. A Moiraine kunyhója mellett feltűnt árny hirtelen egy kecske pofájú, szarvakat viselő trallok alakját öltötte magára. A két kezével tüskés fejszét lengető szörnyeteg már éppen azon volt, hogy lerohanjon a csata zűrzavarába, amikor pillantása Leyára esett.

– Ne! – üvöltötte Perrin. – Fény, ne! – meztelen talpát kövek sértették fel, de ő nem érzett semmit. A trallok fejszéje felemelkedett. – Leyaaaaaa!

A szörnyeteg az utolsó pillanatban megpördült, fegyverét Perrinre emelte. A fiú a földre vetette magát és felüvöltött, amikor a fém eltalálta a hátát. Kétségbeesetten kinyúlt kezével, és elkapta az egyik kecskepatát, majd minden erejével megrántotta. A trallok alól kiszaladt a lába, és hatalmas csattanással a földre zuhant. Ahogy azonban gurulni kezdett a lejtőn, Perrinénél kétszer szélesebb mancsával megragadta a fiút és magával ragadta. Bűze – kecskeszag és emberi izzadság keveréke – megtöltötte a fiú orrát. A mellkasa köré kulcsolódó, vastag karok kipréselték tüdejéből a levegőt, bordái már-már eltörtek. Esés közben a trallok kiejtette kezéből a fejszét, most éles kecskefogával mart Perrin vállába, erős állkapcsát összezárva rajta. A fiú felüvöltött, amikor bal karjába fájdalom nyilallt. Tüdeje levegőért küzdött, és már majdnem hatalmába kerítette a sötétség, de halványan belévillant, hogy a másik keze szabad, és hogy fejszéjét még mindig szorongatja benne. Tüskéjével előrefordítva megfogta a tövénél, mint egy kalapácsot, és utolsó lélegzetével felüvöltve belevágta a trallok halántékába. A fenevad hangtalanul megrángott, majd karját szélesre tárva elengedte Perrint. A fiú ösztönösen szorosabbra fogta fejszéjét, majd lazábbra engedte, amikor látta, hogy a trallok rángatózva tovább csúszik a lejtőn.

Perrin egy pillanatig csak feküdt ott, levegőért kapkodva. Hátán égett a vágás, és érezte, hogy lucskos az inge a vértől. Válla tiltakozott, ahogy felnyomta magát a földről.

– Leya?

A nő még mindig ott volt, a kunyhó előtt kuporogva, csupán tíz lépésnyire fent, a lejtőn. Olyan tekintettel nézett le Perrinre, hogy a fiú alig mert a szemébe nézni.

– Ne sajnáljon engem! – morgott az asszonyra. – Maga csak ne...!

Az Enyész álomszerű lassúsággal ugrott le a kunyhó tetejéről, halálfekete köpenye a lassú ugrás alatt meg sem rebbent, mintha a Félember már a levegőben is szilárdan állt volna. A lény szem nélküli tekintetét Perrinre szegezte. Bűzlött, mint a halál.

Perrin karját és lábát dermedtség kerítette a hatalmába, ahogy a Myrddraal ránézett. Mellkasa szinte jéggé fagyott.

– Leya – suttogta. Csak ez tartotta vissza attól, hogy futásnak eredjen. – Leya, kérem, rejtőzzön el! Kérem!

A Félember lassan felé indult, biztos tudatában annak, hogy a félelem fogva tartja a fiút. Mozgása kígyóéhoz hasonlított, ahogy kivonta éjfekete kardját, amelyet csak az égő fák tettek láthatóvá.

– Vágd le a háromlábú szék egyik lábát és az egész összeomlik – mondta a lény halkan, elszáradt levél recsegéséhez hasonlító hangon.

Leya hirtelen megmozdult, előrevetette magát, karjait megpróbálta a Myrddraal lába köré fonni. A lény most kardjával hátrasuhintott, mintegy mellékesen, oda sem pillantva, mire az asszony összeesett.

Perrin szemében könnyek gyűltek. Segítenem kellett volna rajta... meg kellett volna mentenem. Valamit... tennem kellett volna! Amíg azonban a Myrddraal pillantása fogva tartotta, addig a gondolkodás is nehezére esett.

Jövünk, testvér. Jövünk, Ifjú Bika.

Agyában megkondult a hang, mint egy harang, visszhangja átjárta az egész testét. A szavakkal együtt a farkasok is jöttek, rengetegen áramlottak az elméjébe, és a fiú tudta, hogy elárasztják a teknő alakú völgyet. Az éjszakából hegyi farkasok rontottak elő, mind fehér-szürke, olyan magasak, hogy egy ember derekáig értek. Tudatában voltak a kétlábúak meglepetésének, amikor beözönlöttek, hogy Elferdülteket ölhessenek. Perrin elméjét megtöltötték a farkasok, olyannyira, hogy már alig emlékezett arra, hogy ember. Szemével összegyűjtötte a fényt, és most aranysárgán ragyogott. A Félember megállt, mintha hirtelen elbizonytalanodott volna.

– Enyész – mondta Perrin reszelős hangon, de ekkor egy másik név jutott eszébe – a farkasok emlékeztették rá. A trallokok, az Elferdültek, akiket emberek és állatok összeolvasztásával hoztak létre az Árnyék Háborúja idején, épp elég rosszak voltak, de a Myrddraal...

– Sosem Született! – mordult fel Ifjú Bika. Ajka vicsorgásra húzódott, és rávetette magát a Myrddraalra.

Az úgy mozgott, mint a vipera, halálos tekergéssel, fekete kardja gyorsan vágott, mint a villám, a fiú azonban most Ifjú Bika volt. A farkasok adták neki ezt a nevet. Ifjú Bika, fémszarvakkal, amelyeket a kezében hord. Eggyé vált a farkasokkal. Közülük való volt, és bármelyik farkas százszor meghal azért, hogy egy Sosem Született halálát láthassa. Az Enyész hátrálni kezdett, pengéjével Perrin ütéseit próbálta kivédeni.

A farkasok a térdínt, majd a torkot támadják, így ölnek. Ifjú Bika hirtelen oldalra vetette magát, az Enyész egyik térdéhez, és fejszéjével a Félember térdinára csapott. A lény felüvöltött – csontig hatoló hangjától máskor felállt volna Perrin hátán a szőr –, és elesett, csupán fél kezével támasztva magát. Az Enyész – a Sosem Született – még mindig erősen fogta kardját, de mielőtt összeszedhette volna magát, Ifjú Bika fejszéje ismét lecsapott. A Myrddraal félig levágott feje hátracsuklott a hátára; a Sosem Született mégis vadul csapkodott a kardjával. A Sosem Születettek mindig sokáig haldokolnak.

Ifjú Bika a saját és a farkasok szemével is látta, hogy néhány trallok sikoltozva a földre zuhan anélkül, hogy bárki, akár farkas, akár ember megérintette volna. Ezek biztosan a Myrddraalhoz voltak kötve, és meghalnak, amikor az kimúlik, már ha előtte nem öli meg őket más.

Perrinben ott izzott a sürgető érzés, hogy lemenjen a lejtőn, és csatlakozzon testvéreihez, hogy Elferdülteket ölhessen, vagy levadássza a maradék Sosem Születetteket, ám egy eltemetett részecske, amely továbbra is emberi maradt, azt súgta neki: Leya.

Eldobta fejszéjét, és gyengéden a nőhöz hajolt. Az asszony arcát vér borította, üres, halálbénította szemével a fiúra meredt.

– Megpróbáltam – mondta neki Perrin. – Megpróbáltalak megmenteni – Leya tekintete ugyanolyan maradt. – Mi más tehettem volna? Megölt volna, ha nem én ölöm meg!

Gyere, Ifjú Bika! Gyere, öljünk Elferdülteket!

A farkasok elárasztották az elméjét. Ott hagyva Leyát, Perrin felkapta a fejszéjét, amelynek pengéje vértől csillogott. Szeme felragyogott, ahogy lerohant a köves lejtőn. Most Ifjú Bika volt.

A teknő-völgyben szétszórtan növő fák fáklyaként égtek. Épp egy magas fenyő lobbant lángra, amikor Ifjú Bika a csatába ért. Az éjjeli égbolt sötétkéken ragyogott, mint az ívfény, amikor Lan egy újabb Myrddraallal szállt szembe; ősi, aes sedai készítette penge csapott össze a Thakan'darban, Shayol Ghul árnyékában kovácsolt fekete acéllal.

Loial örvényként forgott, kezében egy embernél jóval hosszabb vívóbottal. Nem jöhetett a közelébe egyetlen trallok sem, mert lekaszálta őket a lábukról. A katonák elkeseredetten küzdöttek a táncoló árnyékok között, Ifjú Bika – Perrin – azonban valamilyen módon tudta, hogy túl sok shienari kétlábú esett el.

A fivérek és nővérek hármas vagy négyes csapatokban küzdöttek, kitérve a kasza alakú kardok és tüskés fejszék csapásai elől. Fogaikkal a térdinakba martak, hogy amikor áldozatuk elesik, rájuk ugorva elharapják a torkukat. Harcmodorukban nem szerepelt a büszkeség, a dicsőség vagy a kegyelem. Nem csatába, hanem ölni jöttek. Ifjú Bika beállt az egyik kis csapatba, fog helyett fejszéje pengéjét használta.

Többé már nem gondolt a csata távolabbi értelmére. Csak a trallokok és a farkasok – a testvérei – álltak egymással szemben, ellenségeiket előbb elszigetelték a többiektől, majd megölték őket. Újabbakat, újabbakat és újabbakat, míg egy sem maradt. Sem itt, sem másutt. Késztetést érzett, hogy eldobja fejszéjét, és a fogait használja helyette, hogy négy lábon szaladjon, ahogy fivérei tették. Hogy a hágók között rohanjon, marig érő hóban szarvasokat üldözzön, miközben hideg szél borzolja a szőrét. Fivéreivel együtt vicsorgott, a trallokok pedig vonyítottak félelmükben, amikor meglátták sárga szemét. Sokkal jobban féltek tőle, mint a többi farkastól.

Hirtelen rájött, hogy egy szálig elfogytak a trallokok a teknőben, bár érezte, ahogy egyes testvérei tovább üldözik az elmenekülőket. Egy hétfőnyi csoport más préda után vetette magát, valahol kint, a sötétben. Az egyik Sosem Született keménypatájú négylábúján próbált elmenekülni – a lován, súgta egy távoli hang az elméjében –, testvérei azonban követték, orrukat megtöltötte a lény szaga, a halál kivonata. Gondolatban velük tartott, az ő szemükkel látott mindent. Amikor bekerítették, a Sosem Született szitkozódva megfordult, fekete kardja és köpenye szinte része volt az éjszakának. Csakhogy a farkasfivérei és nővérei is éjszaka vadásztak.

Ifjú Bika elvicsorodott, amikor első fivére elpusztult, haláltusája őt is hatalmába kerítette, a többiek azonban felzárkóztak, és bár egyre több fivér és nővér halt meg, erős állkapcsukkal a földre rántották a Sosem Születettet. A lény most fogával védekezett, torkokat hasított fel, és körmeivel felmetszette a farkasok bőrét és húsát, olyan mélyen, mint a kemény karmok, amiket a kétlábúak hordtak maguknál, a testvérek azonban még haldokolva is visszaharaptak. A végén egy magányos nővér verekedte magát elő a rángatózó holttestek közül, és arrébb tántorgott. Reggeli Köd, így hívták, de neve, akár a többieké, ennél jóval többet jelentett: deres reggel, a hamarosan megérkező hó csípős illatával a levegőben, a völgyben sűrűn gomolygó köd, jeges fuvallat, amelynek illata a jó vadászat ígéretét hozza magával. Reggeli Köd felemelte a fejét, és a felhőtakarta holdra vonyítva saját halálát siratta.

Ifjú Bika hátravetette fejét, és vele üvöltött, gyászolt a nővérével együtt.

Amikor fejét leengedte, Min bámult rá.

– Jól vagy Perrin? – kérdezte a lány habozva. Arcán zúzódás éktelenkedett, egyik ruhaujja leszakadt. Egyik kezében botot, a másikban tőrt tartott, mindkettőt vér és szőrszálak borították.

Perrin látta, hogy mindenki őt nézi, aki még eszméleténél van. A kimerülten vívóbotjára hajoló Loial. A shienariak, akik odacipelték sebesültjeiket, ahol Moiraine guggolt néhányuk mellett, oldalán Lannal. Még az aes sedai is őt nézte. Az égő fák hatalmas fáklyákként, imbolygó fényt vetettek rá. Mindenfelé halott trallokok feküdtek. Shienariból is több hevert, mint állt, közöttük pedig testvéreinek élettelen testei pihentek. Nagyon sokan...

Perrin rájött, hogy újból vonyítani akar. Hatalmas erőfeszítéssel elszigetelte magát a farkasok gondolataitól. Képek és érzelmek söpörtek rajta végig, ahogy próbálta kizárni őket. Végül azután már nem érezte fivéreit, a fájdalmukat, haragjukat vagy vágyukat, hogy megölhessék az Elferdülteket, vagy hogy rohanjanak... Perrin megrázta magát. Hátán égett a seb, vállát pedig mintha üllőn kalapálták volna meg. Csupasz lába fájdalmasan lüktetett, tele volt karcolásokkal és zúzódásokkal. És mindenütt a vér szaga. Trallokok és a halál szaga.

– Én... jól vagyok, Min.

– Derekasan küzdöttél, kovács – mondta Lan. Az őrző feje fölé emelte véres kardját. – Tai'shar Manetheren! Tai'shar Andor! Manetheren tiszta vére! Andor tiszta vére!

– Ta'veren – bólintott Loial.

Perrin zavartan lesütötte a szemét. Lan, ahelyett, hogy kínos kérdéseket tett volna fel neki, olyan tisztességgel tüntette ki, amelyet nem érdemelt meg. A többiek nem értették. Kíváncsi volt, mit mondanának, ha tudnák az igazat. Min közelebb lépett, Perrin pedig ezt dünnyögte:

– Leya meghalt. Nem tudtam... majdnem időben odaértem.

– Semmit sem számított volna – felelte a lány halkan. – Te is tudod – lehajolt, hogy megnézze a fiú hátát, és összerándult. – Moiraine majd gondoskodik a sebeidről. Mindenkit meggyógyít, akit lehet.

Perrin bólintott. Hátát a derekáig alvadó vér borította, de fájdalmát alig vette észre. Fény, ez alkalommal majdnem velük maradtam! Többé nem engedhetem meg, hogy ez történjen! Nem fogom megengedni! Soha többé!

Mégis, amikor a farkasokkal volt, minden olyan másnak tűnt. Nem kellett aggódnia attól, hogy az idegenek félnek tőle, csak mert nagy termetű. Senki sem gondolta, hogy lassú, csak mert megpróbált óvatos lenni. A farkasok akkor is ismerték egymást, ha még sosem találkoztak, és köztük ő is csak egy farkas volt.

Nem! Marka szorosabbra zárult a fejsze nyelén. Nem! Megriadt, amikor Masema hirtelen megszólalt:

– Ez Jelenés volt – mondta a shienari körbefordulva, mindenkinek. Karjait és mellét vér borította – harc közben csupán alsónadrágját viselte –, sántítva járt, szemében azonban éppolyan tűz égett, mint addig. Talán még hevesebb. – Jel, hogy megerősítse hitünket. Még a farkasok is eljöttek, hogy az Újjászületett Sárkány oldalán harcoljanak. Az Utolsó Csatában a Sárkány Nagyúr az erdei vadakat is az oldalára állítja, hogy velünk küzdjenek. Ez jeladás volt, hogy induljunk előre. Ezután csak az árnybarátok nem fognak csatlakozni hozzánk!

Két shienari bólintott.

– Fogd be azt a lepcses pofádat, Masema! – dörrent rá Uno. A félszeműn nem látszott sebesülés. Igaz, hogy Uno már jóval Perrin születése előtt is trallokok ellen harcolt. Azért ő is fáradtságtól görnyedten állt, egyedül a szemtakarójára festett szem látszott frissnek. – A fészkes fenébe is, majd akkor indulunk tovább, ha azt a Sárkány Nagyúr maga mondja nekünk, előbb nem! Ti pedig, birkaagyú parasztok, jobb, ha a kecskefingnyi eszetekben tartjátok ezt! – Uno a Moiraine előtt kanyargó, egyre hosszabb sor felé pillantott – még azután is kevesen tudtak egyáltalán felülni, hogy az aes sedai kezelte őket –, és megrázta a fejét. – Legalább átkozottul sok farkasirhánk lesz, hogy betakarjuk velük a sebesülteket.

– Nem! – a shienariak meglepettnek látszottak Perrin szenvedélyes tiltakozása hallatán. – Értünk küzdöttek, saját halottainkkal együtt temetjük őket el!

Uno szemöldöke összeszaladt, és kinyitotta a száját, mintha ellentmondani készülne, Perrin azonban mereven, sárgán égő tekintettel nézett a szemébe. A shienari végül lesütötte a szemét, és bólintott.

Perrin zavartan köszörülte a torkát, miközben Uno megparancsolta a járni tudó shienariaknak, hogy szedjék össze az elhullt farkastetemeket. Min úgy nézett rá, mint olyankor, amikor dolgokat lát.

– Hol van Rand? – kérdezte a fiú.

– Kint, a sötétben – felelte a lány, fejével felfelé mutatva, miközben szemét nem vette le Perrinről. – Senkivel sem fog beszélni. Csak ül, és elzavar mindenkit, aki a közelébe megy.

– Velem majd beszél – erősködött Perrin.

A lány követte, közben egész úton arról győzködte a fiút, hogy várnia kellene, míg Moiraine ellátja a sebeit. Fény, mit láthat, amikor rám néz? Nem akarom tudni!

Rand a földön ült, az égő fák fénye fölött, hátát egy satnya tölgy törzsének támasztotta. Karját összekulcsolva, kezét piros kabátja alá dugva, mintha fázna, csak bámult a semmibe. Nem mutatta jelét, hogy észrevenné a közeledőket. Min melléült, de még ekkor sem mozdult meg, sem akkor, amikor a lány a karjára tette a kezét. Perrin még itt is érezte a vér szagát, és nem csak a sajátját.

– Rand – kezdte, barátja azonban közbevágott.

– Tudod, mit csináltam a harc alatt? – még mindig a semmibe bámulva, Rand megfelelt saját kérdésére: – Semmit! Semmi hasznosat! Először, amikor kinyúltam az Igazi Forrás felé, nem tudtam megérinteni, megragadni. Mindig arrébb csúszott. Aztán, amikor végre a kezembe kerítettem, fel akartam égetni mindannyiukat, mind, a trallokokat és az Enyészeket. De csak néhány fát sikerült felgyújtanom – hangtalan nevetés rázta meg, majd fájdalmas grimasszal abbahagyta. – A saidin megtöltött, míg már úgy éreztem, felrobbanok, mint egy bomba. Valahol le kellett vezetnem, meg kellett szabadulnom tőle, mielőtt felgyulladok tőle, és akkor arra gondoltam, hogy a völgyre borítom a hegyet, hogy alátemessem a trallokokat. Majdnem meg is próbáltam. Ez volt az én harcom. Nem a trallokokkal harcoltam, hanem magammal. Hogy ne temessem mindannyiunkat a hegy alá.

Min fájdalmasan Perrinre pillantott, mintha segítséget kérne.

– Mi... leszámoltunk velük, Rand – mondta Perrin. Megremegett, amikor a sebesültekre gondolt, ott, lent. És a halottakra. Még mindig jobb, mintha ránk borult volna a hegy. – Nem kellettél hozzá.

Rand szemét lehunyva a fának támasztotta a fejét.

– Éreztem, amikor jöttek – mondta, majdnem suttogva. – Akkor még nem tudtam, mi az. Olyan érzés, mintha bemocskolnák a saidint. Mert a saidin mindig itt van, hív engem, énekel nekem. Mire észrevettem, hogy megváltozott valami, Lan már figyelmeztetett benneteket. Ha legalább ellenőrizni tudnám, szólhattam volna nektek, mielőtt közel jöttek. De már jóval előbb, hogy egyáltalán megérinteném a saidint, egyáltalán nem tudom, mit csinálok. Csak úgy magával sodor. Mégis, legalább figyelmeztethettelek volna.

Perrin kényelmetlenül mozgatta összekarcolt lábát.

– Kaptunk elég figyelmeztetést – tudta, ez úgy hangzik, mintha magát is meg akarná győzni. Én is riaszthattam volna a többieket, ha beszéltem volna a farkasokkal. Ők tudták, hogy trallokok és Enyészek járnak a hegyekben. És megpróbáltak szólni nekem. Csakhogy nem tudta: ha nem zárja ki elméjéből a farkasokat, vajon mostanra nem tartana-e már velük? Élt egy férfi, Elyas Machera, aki szintén tudott beszélni a farkasokkal. Elyas a farkasokkal járt, mégis képes volt észben tartani, hogy valójában ember. Sosem mondta el azonban Perrinnek, hogyan csinálta, ő pedig azóta nem találkozott vele.

Léptek zaja jelezte, hogy két ember közeledik, a szél Perrin orrába csapta a szagukat. Óvakodott azonban attól, hogy kimondja nevüket, mielőtt Lan és Moiraine elég közel értek, hogy szabad szemmel is ki lehessen venni őket.

Az őrző egyik kezét az aes sedai karja alatt tartotta, mintha támogatni akarná, anélkül, hogy a nő tudna róla. Moiraine elgyötört tekintettel nézett, kezében kicsi, az időtől megfeketedett, női alakot ábrázoló faragást tartott. Perrin tudta, hogy az angreal az, egy a Legendák Korából maradt ereklye, amely lehetővé tette az aes sedai-oknak, hogy kockázat nélkül több Hatalmat fókuszáljanak, mint amire nélküle képesek lettek volna. A nő fáradtsága mutatta, hogy a szobrocskát használta gyógyításra.

Min felállt, hogy segítsen Moiraine-nek, az aes sedai azonban elhessegette magától.

– Mindenkit elláttam – mondta a lánynak. – Ha itt is végeztem, majd pihenek. – Lan kezét is lerázta magáról, és arcán látszott, hogy összpontosít, ahogy hűvös kezét Perrin vérző vállára, majd a hátán húzódó sebre tette. Az érintéstől bizseregni kezdett a fiú bőre. – Nem túl komoly – folytatta a nő. – A vállsebed mély, de a vágások csak felületesek. Most vigyázz! Nem fog fájni, de...

Perrin számára sosem volt könnyű olyan valaki közelében lenni, aki képes volt fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még kevésbé, ha ez őt is érintette. Eddig csupán egyszer-kétszer fordult elő ilyesmi, és azt hitte, hogy van valami fogalma arról, mit jelent a fókuszálás, azok viszont csak kisebb gyógyítások voltak, például Moiraine eloszlatta a kimerültségét, amikor nem engedhette meg, hogy fáradt legyen. A mostanihoz hasonló élményben azonban még nem volt része.

Az aes sedai tekintete most belefúrt, mintha belülről látná a testét. A fiú felszisszent, majdnem eldobta a fejszéjét. Érezte, ahogy bőre megmozdul, izmai gyűrődni kezdenek, miközben a sebesülés összeforrt. Válla vadul remegett, és minden elhomályosult. A hideg a csontjáig, majd még mélyebbre hatolt. Úgy érezte, mintha futna, zuhanna, repülne; fogalma sem volt, hogy melyik a három közül, csak azt tudta, hogy – valahová, valahogyan – iszonyú sebességgel a végtelenségig közeledik. Egy örökkévalóságnak tűnő idő után a világ ismét összeállt a szeme előtt. Moiraine félig tántorogva hátralépett, mire Lan elkapta a karját.

Perrin tátott szájjal bámulta a vállát. A vágások és zúzódások eltűntek; még egy karcolás sem maradt. Óvatosan megmozdította a karját, de a fájdalom is eltűnt a hátából. És a lába sem fájt többé; oda sem kellett néznie, hogy tudja, a vágások és zúzódások onnan is hiányoznak. Gyomra hangosan korgott. – Minél előbb enned kell valamit – mondta neki Moiraine. – Ez most jókora erőt szívott ki belőled, amit valahogy pótolnod kell.

Az éhség – és az étel gondolata – járt Perrin fejében is. Véres marhahús és szarvas és birkahús, és... Nagy nehezen leküzdötte, hogy húsra gondoljon. Majd talál néhány gyökeret, amelyek a paszternákra hasonlítanak, ha megsütik őket. Gyomra tiltakozva korgott.

– Karcolás is alig maradt rajtad, kovács – jelentette ki a mögötte álló Lan.

– A sebesült farkasok többsége visszafutott az erdőbe – mondta Moiraine, közben kiegyenesítette a hátát, és nyújtózkodott –, de akiket megtaláltam, meggyógyítottam. – Perrin élesen rápillantott, úgy tűnt azonban, az aes sedai megjegyzésének nem volt semmi célja. – Biztosan megvolt rá az okuk, hogy idejöttek, ha azonban ők nincsenek, valószínűleg valamennyien halottak lennénk mostanra.

Perrin nyugtalanul megmozdult, és lesütötte a szemét.

Az aes sedai most a Min arcán éktelenkedő zúzódás felé nyújtotta a kezét, a lány azonban hátralépett.

– Nincs komoly sérülésem, te pedig fáradt vagy. Voltam már rosszabbul is, és mégis kibírtam.

Moiraine elmosolyodott, kezét leengedte. Lan megragadta a karját, a nő pedig az őrzőre dőlt.

– Hát jó. És veled mi van, Rand? Te nem sebesültél meg? Még egy karcolás is halálos lehet, ha az egy Myrddraal pengéjétől ered, némelyik trallok kardja pedig éppolyan veszélyes.

Perrin most vett észre valamit, ami addig elkerülte a figyelmét.

– Rand, nedves a kabátod!

Rand előhúzta jobbját a kabátja alól, és látták, hogy keze csupa vér.

– Nem Myrddraal volt – mondta merengve, kezét bámulva. – Még csak nem is trallok. Az a seb nyílt újra szét, amit Falméban szereztem.

Moiraine felszisszent, és kiszabadította magát Lan kezéből, majd féltérdre rogyott Rand mellett. A fiú kabátját félrehajtva, tanulmányozni kezdte a sebet. Perrin semmit sem látott a fejétől, annyit azonban érzett, hogy a vérszag most erősebbé vált. Moiraine keze megmozdult, Rand pedig fájdalmasan elfintorodott.

– „Az Újjászületett Sárkány vére Shayol Ghul hegyén megszabadítja majd az emberiséget az Árnyéktól” – idézte. – Nem ezt mondják a Sárkányról szóló próféciák?

– Ezt ki mondta neked? – kérdezte Moiraine élesen.

– Ha most el tudnál vinni Shayol Ghulba – folytatta Rand álmosan – egy Átjárókapu vagy Kapukő segítségével, véget vethetnénk mindennek. Nem lenne több halál. Nem lennének álmok. Soha többé.

– Ha ilyen egyszerű volna – felelte Moiraine zordan –, akkor meg is tenném, egyik vagy másik módon. Csakhogy a Karaethon-ciklusnak nem minden mondatát lehet szó szerint venni. Minden egyenesen megfogalmazott dologra tíz jut, amit százféleképpen lehet magyarázni. Ne gondold, hogy bármiről is tudod, mit kell jelentenie, még ha valaki a teljes próféciákat el is mondta neked – megállt, mintha erőt akarna gyűjteni. Keze szorosabbra zárult az angrealon, üres kezével pedig végigsimított Rand oldalán, mintha nem is borítaná vér. – Most vigyázz!

Rand szeme hirtelen tágra nyílt, majd kiguvadt szemekkel, levegő után kapkodva és remegve kiegyenesedett. Amikor őt gyógyította az aes sedai, Perrinnek úgy tűnt, mintha egy örökkévalóságig tartott volna, most azonban látta, hogy a nő pár pillanat múlva visszaengedte Randet a tölgyfa törzséhez.

– Annyit... segítettem, amennyire képes voltam – mondta gyengén. – Amennyire csak képes voltam. Óvatosnak kell lenned. Máskor is szétnyílhat, ha... – nem tudta befejezni mondatát, mert összeesett.

Rand elkapta, Lan azonban már ott is volt, hogy átvegye tőle. Eközben az őrző arcán érzelem suhant át: olyan közel volt ez a gyengédséghez, amilyet Perrin sosem várt volna tőle.

– Kimerült – közölte Lan. – Mindenkiről gondoskodott, az ő fáradtságát azonban senki sem képes enyhíteni. Elviszem pihenni.

– Ott van Rand – mondta Min óvatosan, az őrző azonban megrázta a fejét.

– Nem mintha az én fejemben nem fordult volna meg, hogy megpróbálhatnád, birkapásztor – mondta –, de még olyan keveset tudsz, hogy azzal az erővel, amivel meggyógyítod, meg is ölhetnéd.

– Igazad van – mondta Rand keserűen. – Bennem nem lehet bízni. Rokonirtó Lews Therin is megölt mindenkit, aki közel állt hozzá. Lehet, hogy én is megteszem, mielőtt végem lesz.

– Szedd össze magad, birkapásztor! – szólt rá Lan keményen. – Az egész világ gondja a te válladon nyugszik. Ne feledd, férfi vagy, és meg kell tenned, amit szükséges.

Rand felnézett az őrzőre, és csodálatos módon úgy tűnt, keserűsége elszállt.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondta. – Csak mert nincs más, és szükség van rá, és mert az én kötelességem. Harcolni fogok, de azért még nem kell szeretnem azt, amivé váltam. – Lehunyta szemét, mintha aludni akarna. – Harcolni fogok. Az álmokkal...

Lan egy pillanatig még figyelte, majd bólintott. Fejét felemelve, Moiraine fölött Perrinre és Minre nézett.

– Fektessétek le, azután ti is aludjatok egyet! Végre kell hajtanunk a terveinket, és csak a Fény tudja, mit hoz holnap.

Hatodik fejezet

Kezdődik a hajsza

Perrin azt hitte, nem tud majd aludni, ám hideg pörkölttel teli hasa – elhatározása a gyökerekkel kapcsolatban addig tartott, míg meg nem érezte a vacsora maradványainak illatát –, és fáradt csontjai hamar ágyba csalogatták. Ha álmodott is, nem emlékezett rá. Arra ébredt, hogy Lan rázza a vállát. A nyitott ajtón beáramló hajnali fények dicsfénnyel övezett, sötét árnyékká tették az őrző alakját.

– Rand eltűnt – ennyit mondott csak Lan, majd futólépésben el is tűnt, de Perrinnek ez is elég volt.

Ásítozva kiverekedte magát az ágyból, és gyorsan öltözködni kezdett a hajnali hidegben. Kint csak néhány shienarit lehetett látni, amint lovaik segítségével az erdőbe vonszolják a trallokok holttesteit. Legtöbbjük úgy mozgott, mintha betegágyból keltek volna fel. Testüknek még vissza kellett nyerni azt az energiát, amit a Gyógyítás elvett tőlük.

Perrin gyomra figyelmeztetően megkordult, orrával a szellőt kutatta, abban a reményben, hogy valaki már elkezdett főzni. Most még azokat a paszternákszerű gyökereket is megette volna, ha nincs más. A levegőben azonban csupán a megölt Myrddraal és a halott trallokok szaga terjengett, ezenkívül élő és halott embereké, a lovaké és a fáké. És persze a halott farkasoké.

Úgy tűnt, Moiraine magasan, a mélyedés oldalában fekvő kunyhója most a legforgalmasabb. Először Min sietett be, majd pár pillanattal később Masema, utána pedig Uno jött elő az építményből. A félszemű futólépésben eltűnt a fák között, a kunyhó mögötti, meredek kőfal mögött, míg a másik shienari a lejtőn sietett le.

Perrin a kunyhó felé indult. Amikor a sekély éren gázolt keresztül, összefutott Masemával. Az aszott arcú shienari képén feltűnő vágás húzódott, szeme most még mélyebben ült, mint egyébként. A patak közepén hirtelen felemelte fejét, és elkapta Perrin zubbonyának ujját.

– Te az ő falujába való vagy – mondta reszelős hangon. – Neked tudnod kell. Miért hagyott minket itt a Sárkány Nagyúr? Miféle bűnt követtünk el?

– Bűnt? Miről beszélsz? Bármiért is ment el Rand, nem azért van, mert ti tettetek vagy nem tettetek valamit. – Masemán nem látszott, hogy elégedett lenne a válasszal, továbbra is Perrin ruhaujját fogta, és az arcára meredt, mintha ott találná a választ. – Masema – folytatta a fiú óvatosan. – Bármit is tett a Sárkány Nagyúr, az szerepelt a tervei között. A Sárkány Nagyúr sosem hagyna bennünket el – vagy mégis? Ha én lennék a helyében, vajon megtenném?

A shienari lassan bólintott.

– Igen. Igen, most már értem. Azért ment el egyedül, hogy elterjessze jövetelének hírét. Nekünk is ezt kell tennünk. Igen – átugrotta a patakot, közben magában mormogott.

Perrin cuppogó léptekkel felment Moiraine kunyhójához, és bekopogott. Választ nem kapott. Egy pillanatig habozott, majd belépett.

A külső helyiséget, ahol Lan aludt, spártai egyszerűséggel rendezték be, akárcsak Perrin saját kunyhóját: kemény ágy állt az egyik falnál, néhány fakampó, amelyen az őrző holmijai lógtak, és egyetlen polc. A nyitott ablakon nem sok fényt kapott a szoba, világító eszközként pedig mindössze néhány kőbe ékelt, olajos zsírfa darabka állt a polcon, kezdetleges lámpásként. Mindegyikből vékony füstcsík tört elő, amelyek füstréteget alkottak a tető alatt. Perrin összeráncolta orrát a szagától.

Fejével majdnem elérte az alacsony tetőt. Loial feje bele is ütközött, még úgy is, hogy ült. Az ogier Lan ágyának egyik végén foglalt helyet, térdét összehúzta, hogy minél kisebbre tudjon összekuporodni. Szőrös fülét kelletlenül mozgatta. Min keresztbetett lábbal ült a koszos földön, a Moiraine szobájába vezető ajtó mellett, míg az aes sedai gondterhelten fel-alá járkált. Mindössze három lépést tudott megtenni egy irányban, de azt igen fürgén tette, az arcán ülő nyugalmat meghazudtolta gyors mozgása.

– Azt hiszem, Masema kezd megbolondulni – jelentette ki Perrin. Min szippantott egyet.

– Szerinted ez változást jelent nála?

Moiraine ráemelte tekintetét, szája egészen elvékonyodott. Halkan szólalt meg. Túl halkan.

– Talán Masema a legnagyobb gondod most, Perrin Aybara?

– Nem. Szeretném tudni, mikor ment el Rand, és hogy miért. Látta őt valaki elmenni? Tudja valaki, hová indult? – éppolyan nyugodtan és határozottan nézett vissza a nőre, ahogy az őrá. Ami nem volt könnyű. Hiába magasodott Moiraine fölé, az mégiscsak aes sedai volt. – A maga műve, Moiraine? Addig rángatta zsinóron, míg olyan türelmetlenné nem vált, hogy bárhová elmenne vagy bármit megtenne, csak hogy ne kelljen csendben ülnie?

Loial füle megmerevedett, majd egyik vastag ujját intőn felemelte. Moiraine oldalra biccentett fejjel figyelte Perrint, aki alig tudta megállni, hogy le ne süsse a szemét.

– Semmi közöm hozzá – jelentette ki a nő. – Valamikor éjszaka ment el. Hogy mikor és hogyan, vagy miért, azt én is szeretném tudni.

Loial megkönnyebbülten kiengedte a levegőt. Ez az ogiertől halknak számító nesz úgy hangzott, mint a gőz sistergése, amit az izzó vas enged, ha hideg vizet öntenek rá.

– Sose mérgesíts fel egy aes sedai-t – suttogta magában, bár minden jelenlévő hallotta. – Inkább nézz a napba, mint hogy feldühíts egy aes sedai-t.

Min átnyújtott Perrinnek egy összehajtogatott papírdarabot.

– Loial meglátogatta még, miután mi lefeküdtünk, ő pedig tollat, papírt és tintát kért tőle.

Az ogier füle megremegett, és aggodalmasan összeráncolta homlokát, hosszú szemöldökszőrei csaknem az arcába lógtak.

– Nem tudtam, mit tervez. Nem tudtam.

– Tudjuk – nyugtatta meg Min. – Senki sem vádol semmivel, Loial.

Moiraine a papírra pillantott, de nem próbálta megakadályozni Perrint az olvasásban. A szöveg Rand kézírásával íródott.

„Amit teszek, azért történik, mert nincs más lehetőség. Ő újból rám vadászik, és ez alkalommal, azt hiszem, egyikünknek meg kell halnia. Nem akarom, hogy azok is elpusztuljanak, akik velem vannak. Már eddig is túl sokan vesztek oda értem. Én sem szeretnék meghalni, és nem is fogok, ha lehetséges lesz. Az álmokban és a halálban hazugságok szólnak, de az álmokban az igazság is benne van.”

Ez volt minden, aláírás nélkül. Perrinnek nem kellett eltűnődnie azon, kit értett Rand „ő” alatt. Rand és mindannyiuk számára ez csak egyvalaki lehetett. Ba'alzamon.

– Elment, és ezt az ajtó alatt hagyta – mondta Min keményen. – Elvitt néhány régi ruhát, amit a shienariak kiteregettek száradni, ezenkívül a furulyáját és egy lovat. Mást nem, legfeljebb egy kis élelmet, amennyire tudjuk. Egyetlen őr sem látta elmenni, pedig múlt éjjel még egy lopakodó egeret is felfedeztek volna.

– És vajon jelentett volna bármit, ha észreveszik? – kérdezte Moiraine nyugodtan. – Megállította-e volna bármelyikük a Sárkány Nagyurat, egyáltalán megpróbálták volna? Némelyikük – például Masema, – a saját torkát is elvágná, ha a Sárkány Nagyúr azt parancsolná neki.

Most Perrin nézett a nőre.

– Miért, mást várt? Felesküdtek, hogy követik. A Fényre, Moiraine, ő sosem nevezte volna magát Sárkánynak, ha maga nem erősködik! Mégis, mire számított, mit fognak tenni? – Az aes sedai nem felelt, Perrin pedig már nyugodtabban folytatta: – Maga elhiszi, Moiraine? Valóban ő az Újjászületett Sárkány, vagy valaki, akit még felhasználhat, mielőtt az Egyetlen Hatalom megöli vagy megőrjíti?

– Nyugi, Perrin – figyelmeztette Loial. – Ne olyan hevesen!

– Majd megnyugszom, ha válaszolt. Nos, Moiraine?

– Ő az, ami – felelte a nő élesen.

– Azt mondta, a Minta végül a helyes útra kényszeríti majd. Most ez a helyes út, vagy pedig csak megpróbál elmenekülni maga elől? – Perrin egy pillanatig azt hitte, túl messzire ment – az aes sedai sötét szeme haragosan szikrázott –, a fiú mégsem visszakozott. – Nos?

Moiraine mélyet sóhajtott.

– Lehet, hogy ez az, amit a Minta választott, de azért nem úgy értettem, hogy egyedül kell elmennie. Minden hatalma ellenére is, sok tekintetben olyan védtelen, mint egy csecsemő, és épp annyira nem vesz tudomást a világról. Fókuszál, de nem tudja befolyásolni, hogy jön-e az Egyetlen Hatalom, amikor kinyúl érte, és majdnem olyan keveset tud arról, mit tesz, amikor az megjelenik. Ha nem tanulja meg kezelni, a Hatalom megöli, mielőtt megőrülhetne. Még annyi mindent kell tanulnia! Futni akar, mielőtt megtanulna járni.

– Maga mellébeszél, más vágányra tereli a szót, Moiraine – horkant fel Perrin. – Ha Rand az, aminek maga mondja, nem merült fel még magában, hogy talán ő jobban tudja, mit kell tennie?

– Ő az, ami – ismételte a nő határozottan –, de életben kell tartanom, ha vinni akarja valamire. Holtan semmilyen próféciát nem fog beteljesíteni, és még ha sikerül is elkerülnie az árnybarátokat és árnyfattyakat, akad ezernyi más kéz is, aki hajlandó lenne legyilkolni. Elég, ha egy töredékét megsejtik annak, ami. Mégis, ha csak ennyivel kellene szembenéznie, feleennyire sem aggódnék. Csakhogy számításba kell venni a Kitaszítottakat is.

Perrin felhördült, a sarokból pedig Loial meglepett bődülése hangzott.

– A Sötét Urat és a Kitaszítottakat bezárták Shayol Ghulban... – kezdte Perrin a jól megtanult mondatot, ám a nő nem várta meg, hogy befejezze.

– A pecsétek gyengülnek, Perrin. Némelyikük már le is tört, bár a világ nincs tisztában ezzel. Nem is szabad tudnia. A Hazugságok Atyja még nem szabadult ki. Még nem. Ahogy azonban a pecsétek egyre gyengülnek, hány Kitaszított szabadult máris ki? Lanfear? Sammael? Asmodean vagy Be'lal, esetleg Ravhin? Vagy maga Ishamael, a Remény Árulója? Tizenhárman voltak összesen, Perrin, és a pecsét tartotta őket fogva, nem a börtön, ahová a Sötét Urat zárták. Tizenhárom a Legendák Korának legerősebb aes sedai-ai közül, és a leggyengébb is olyan erős, mint a ma élő aes sedai-ok közül a tíz legerősebb együttvéve, a legtudatlanabbjuk is a Legendák Korának összes tudását birtokolja. És mindannyiuk hátat fordított a Fénynek, és az Árnyék mellett kötelezte el a lelkét. Mi van, ha kiszabadultak, és most rá lesnek? Nem hagyhatom, hogy megszerezzék!

Perrin megborzongott, részben a nő jeges hangjától, részben a Kitaszítottak gondolatától. Nem akart arra gondolni, hogy akár csak egy Kitaszított is szabadon mászkál a világon. Anyja épp eleget ijesztgette a nevükkel, amikor kicsi volt. Ishamael elviszi azokat a fiúkat, akik nem mondanak igazat a mamájuknak. Lanfear azokra a kisfiúkra vár a sötétben, akik nem fekszenek le időben. Attól, hogy idősebb lett, nem múlt el a félelme, főleg most, hogy tudta: valóban léteznek mindannyian. Most pedig Moiraine azt mondja, lehet, hogy kiszabadultak!

– Shayol Ghulban bebörtönözve – suttogta, és az kívánta, bárcsak még mindig hinni tudna ebben. Felkavartan újra elolvasta Rand levelét.

– Álmok. Tegnap is álmokról beszélt!

Moiraine közelebb lépett, és felnézett a fiú arcába.

– Álmokról? – Lan és Uno lépett be, de a nő egy intéssel csendet parancsolt nekik. A kis helyiség most igen zsúfoltnak hatott, benne öt emberrel, nem beszélve az ogierről. – Te mit álmodtál múlt éjjel, Perrin? – nem vett tudomást a fiú tiltakozásáról, hogy semmi baj nincsen az álmaival. – Mondd el! – ellenkezett. – Miket álmodtál, amelyek nem voltak szokványosak? Mondd el! – tekintetével fogva tartotta Perrint, mint fogók a vasat.

A fiú a többiekre pillantott – mindannyian merően őt nézték, még Min is –, majd habozva elmesélte azt az egyetlen álmot, ami szokatlannak tűnt a számára, azt, amelyik minden éjjel visszatért. A kardról, amelyet nem tudott megérinteni. Nem említette azonban a farkast, amely legutóbb feltűnt álmában.

– Callandor – súgta Lan, amikor Perrin befejezte elbeszélését. Még a kőarcú őrző is döbbentnek tűnt.

– Igen – mondta Moiraine –, de biztosnak kell lennünk. Beszélj a többiekkel! – amikor Lan kisietett, az aes sedai Unóhoz fordult: – És a te álmaid? Te is kardról álmodtál?

A shienari egyik lábáról a másikra állt. A szemtakarójára festett, vörös szem egyenesen Moiraine-re nézett, az igazival azonban hunyorgott.

– Én állandóan átk... öö... kardokról álmodom, Moiraine sedai – felelte mereven. – Azt hiszem, az utóbbi pár éjjel is kardról álmodtam. De nem emlékszem az álmaimra olyan tisztán, mint Perrin nagyúr.

– Loial? – fordult Moiraine az ogierhez.

– Az én álmaim mindig ugyanolyanok, Moiraine sedai. Ligetek, Nagy Fák és a stedding. Mi, ogierek, mindig a steddingről álmodunk, amikor távol vagyunk tőle.

Az aes sedai most visszafordult Perrinhez.

– Csak álom volt – szabadkozott a fiú. – Mindössze egy álom.

– Ezt kétlem – rázta a fejét a nő. – Úgy írtad le a Kő Szíve nevű csarnokot, amely a Tear Köve elnevezésű erődben található, mintha valóban ott álltál volna. A ragyogó kard pedig Callandor, A Kard, Amely Nem Kard, A Kard, Amely Érinthetetlen.

Loial hirtelen felállt, fejét a mennyezetbe verte. Ám ezt észre sem vette.

– A Sárkány próféciái azt állítják, hogy Tear Kövét sosem veszik be, míg Callandort meg nem érinti a Sárkány keze. Tear Kövének elfoglalása lesz a legnagyobb jele a Sárkány újjászületésének. Ha Rand Callandort viselné, az egész világnak el kellene ismernie, hogy ő a Sárkány.

– Talán – a szó úgy lebegett el az aes sedai szájáról, mint jéghegy a csendes tengeren.

– Talán? – képedt el Perrin. – Talán? Azt hittem, ez a végső jel, az utolsó dolog, ami beteljesíti a maga próféciáit.

– Nem az első, de nem is az utolsó – felelte Moiraine. – Callandor, nem lesz több, mint a Karaethon-ciklus egyik beteljesítője, ahogy születése a Sárkányhegy lejtőjén az első volt. De még akkor is be kell törnie a nemzeteket vagy szétzúznia a világot. Még azok a tudósok sem tudják, hogyan értelmezzenek egyes próféciákat, akik egész életükben ezt tanulmányozták. Például mit jelent az, hogy „a béke kardjával fogja leölni népét és a levéllel megsemmisíteni”? Mit jelent, hogy „kilenc holdat vakít meg, hogy szolgálják őt”? Mégis, ezek is ugyanolyan súllyal szerepelnek a ciklusban, mint Callandor. És még mások is akadnak. Miféle „őrültség sebeit és remény vágásait” gyógyított meg? Milyen láncokat tört szét, és ki láncolta meg? Némelyik pedig annyira homályos, hogy talán már be is teljesítette őket, bár nincs róla tudomásom, de nem. Callandor messze nem a legutolsó.

Perrin kelletlenül vonta meg a vállát. Csak morzsákat ismert a próféciákból; és még kevésbé szerette őket hallani, mióta Rand hagyta, hogy Moiraine a kezébe nyomja azt a zászlót. Nem, még előbb. A kapukő segítségével megtett útjuk óta meg volt róla győződve, hogy élete Randéhez van kötve.

Moiraine folytatta:

– Ha azt hiszed, hogy csak a kezét kell kinyújtania érte, bolond vagy, Loial, Arent fia, Halan fia. Ugyanúgy, ahogy ő is, ha ezt hiszi. Még ha élve el is ér Tearbe, lehet, hogy sosem jut be a Kőbe.

– A teariek nem szeretik az Egyetlen Hatalmat, még kevésbé az olyan férfiakat, akik Sárkánynak vallják magukat. A fókuszálás tiltott dolog, az aes sedai-okat is csak addig tűrik meg, amíg nem fókuszálnak. Tearben börtönbüntetés jár azért, ha valaki a Sárkány próféciáit terjeszti, de még annyi is elég hozzá, ha egy példánya van belőle az illetőnek. És a Nagyurak engedélye nélkül senki sem kerülhet Tear Kövébe; a Kő Szívébe pedig egyedül ők maguk léphetnek be. Rand még nincs felkészülve erre. Még nincs.

Perrin halkan felmordult. A Kő addig nem omlik le, míg az Újjászületett Sárkány kezében ott nincs Callandor. Hogy a Fényben szerezhetné meg – egy átkozott erőd közepéről –, mielőtt az erődöt elfoglalná? Ez őrület!

– Minek üldögélünk itt? – fakadt ki Min. – Ha Rand Tearbe megy, miért nem megyünk utána? Meg is ölhetik, vagy... vagy... Akkor meg minek ülünk itt?

Moiraine Min fejére tette a kezét.

– Azért, mert biztosra kell mennünk – felelte gyengéden. – Nem jó érzés a Kerék kiválasztottjának lenni, nagyként élni vagy közel a nagysághoz. A Kerék kiválasztottjainak azt kell elfogadniuk, ami rendeltetett a számukra.

– Elegem van abból, hogy elfogadom, ami a számomra rendeltetett – dörzsölte meg Min a szemét. Perrin meg mert volna esküdni, hogy könnyeket látott. – Lehet, hogy Rand már haldoklik, mi meg várunk.

Moiraine megsimította Min haját; az aes sedai arcán sajnálatféle tükröződött.

Perrin leült Lan ágyának végére, szemben Loiallal. Erős emberszag terjengett a szobában – emberek az aggodalmaikkal és félelmeikkel; Loial könyv- és faillatot árasztott, de aggodalom is keveredett a szagában. Olyan érzés volt, mint egy csapdában, ahogy négy fal vette körül őket, és mindannyian olyan közel álltak egymáshoz! Égő forgácsok bűzlöttek.

– Hogyan tudnák az álmaim megmondani, merre van Rand? – kérdezte. – Hiszen én álmodtam őket.

– Azok, akik fókuszálni képesek az Egyetlen Hatalmat – kezdte Moiraine halkan –, akik lélekben igen erősek, néha képesek másokra erőszakolni az álmaikat. – Beszéd közben tovább simogatta Min haját. – Különösen azokra, akik fogékonyak rá. Nem hiszem, hogy Rand szándékosan csinálta, de álmai, amelyekben az Igazi Forrást érinti, erősek lehetnek. Olyan erős valakinél, mint ő, talán egy egész falut vagy még egy várost is meg tud fogni velük. Anélkül, hogy pontosan tudná, mit csinál, még kevésbé, hogy képes volna ellenőrizni.

– Akkor maga miért nem álmodta ugyanazt? Vagy Lan? – Uno előrebámult, úgy nézett, mint aki legszívesebben valahol máshol tartózkodna, Loial fülei is lekonyultak. Perrin túl fáradt és éhes volt ahhoz, hogy törődjön azzal, vajon kellő tiszteletet tanúsít-e egy aes sedai-jal szemben. És rájött, hogy túl dühös is hozzá. – Miért?

– Az aes sedai-ok – felelte Moiraine nyugodtan – képesek pajzsot vonni az álmaik köré. Én is ezt teszem, mikor alszom, anélkül hogy tudatos lenne. Az őrzők valami hasonlót kapnak a kötelékük révén. A gaidin nem tehetné meg a kötelességét, ha az Árnyék beférkőzhetne az álmaiba. Amikor alszunk, sebezhetőek vagyunk, az Árnyék pedig erős éjszaka.

– Végre valami újat hallok magától – morgott Perrin. – Nem mesélhetné el előre, mire számíthatunk, ahelyett hogy utólag magyarázza meg?

Uno úgy fészkelődött, mint aki valamilyen kifogáson töri a fejét, hogy elmehessen.

Moiraine lapos pillantást vetett Perrinre.

– Talán azt akarod, hogy egyetlen délután megosszam veled egy élet tapasztalatait? Vagy akár egyetlen esztendőét is? De egyet mondhatok. Óvakodj az álmaidtól, Perrin Aybara! Nagyon óvakodj tőlük!

A fiú félrenézett.

– Azt teszem – mormogta a fiú. – Óvakodom tőlük.

Hosszú csend állt be ezután, amit senki sem akart megtörni. Min keresztbetett lábára meredt, de szemmel láthatóan némileg megnyugtatta Moiraine jelenléte. Uno a falnak dőlve ült, nem nézett senkire. Loial egy könyvet húzott elő kabátja zsebéből, és a halvány fényben megpróbált olvasni. Hosszan várakoztak, ami nem volt könnyű Perrin számára. Nem az Árnyék az az álmaimban, amitől félek. Hanem a farkasok. Nem fogom őket beengedni. Soha!

Lan visszatért, mire Moiraine azonnal felállt. Az őrző kérdő tekintettel szólalt meg:

– Az emberek fele emlékszik, hogy kardról álmodott az elmúlt négy éjszakán. Néhányan egy helyet is láttak, hatalmas oszlopokkal, és öten mondták, hogy a kard kristályból vagy üvegből készült. Masema múlt éjjeli álmában Randet is látta, azzal a karddal a kezében.

– Na, ez már valami – jelentette ki Moiraine. Fürgén összekulcsolta a kezét, és hirtelen úgy látszott, tele van energiával. – Most már biztos vagyok benne! Bár még mindig szeretném tudni, hogyan mehetett el észrevétlenül. Ha esetleg felfedezett magában valami, a Legendák Korából maradt tehetséget...

Lan Unóra pillantott, a félszemű katona hitetlenül vont vállat.

– Ebben a nyomorult vitában ki is ment abból az átkozott fejemből, hogy elmondjam azt az átk... – Moiraine-re sandítva megköszörülte a torkát. A nő viszonozta pillantását, de nem szólt, csak várakozva nézett. – Úgy értem... öö... hogy követtem a Sárkány nagyúr nyomait. Most egy másik út is vezet abból a zárt völgyből. A... földrengés lerombolta a túlsó falat. Nehéz felmászni, de egy ló megteheti az utat. A tetején is találtam nyomokat, és onnan könnyen meg lehet kerülni a hegyet – hatalmasat sóhajtott, amikor befejezte.

– Jól van – mondta Moiraine. – Legalább nem jött rá, hogyan kell repülni, vagy hogyan tegye magát láthatatlanná, vagy valami másra, ami a Legendák Korában még működött. Késedelem nélkül utána kell mennünk. Uno, adok elég aranyat, hogy egészen Jehannahig eljussatok, és megadom valakinek a nevét, aki még többet ad majd nektek. A ghealdaniak nem szeretik az idegeneket, de ha nem csináltok zűrt, nem fognak zargatni benneteket. Ott várjatok, míg értetek nem küldök!

– Mi inkább magukkal szeretnénk menni – tiltakozott a félszemű. – Mindannyian felesküdtünk az Újjászületett Sárkányra. Nem tudom ugyan, ilyen kevesen hogyan tudnánk bevenni egy erődöt, amit még sosem foglaltak el, de megtesszük a kötelességünket!

– Szóval, akkor mi vagyunk a „Sárkány népe” – nevetett fel Perrin örömtelenül. – „Tear Köve sosem esik el, míg a Sárkány népe meg nem érkezik.” Új nevet adott nekünk, Moiraine?

– Vigyázz a nyelvedre, kovács! – mordult fel Lan fagyos hangon. Moiraine mindkettőjükre éles pillantást vetett, mire elhallgattak.

– Bocsáss meg, Uno – mondta a nő –, de gyorsan kell utaznunk, ha utol akarjuk érni. Te vagy az egyetlen shienari, aki elég jó állapotban van most a gyors lovagláshoz, és nem engedhetjük meg magunknak azt a pár napot, amíg a többiek visszanyerik teljes erejüket. Üzenek érted, mihelyt tudok.

Uno elfintorodott, de azért beletörődően biccentett. Az aes sedai elbocsátotta, a shienari pedig kihúzta magát, és ment, hogy szóljon a többieknek.

– Én viszont megyek, akármit is mond – közölte Min határozottan.

– Te Tar Valonba mész – igazította ki Moiraine.

– Nincs olyan isten!

Az aes sedai tovább beszélt, mintha a másik nő közbe sem szólt volna:

– El kell mondani az Amyrlin Trónnak, mi történt, és arra nem számíthatok, hogy találok valakit, akiben megbízom és van postagalambja. Vagy hogy az Amyrlin bármilyen üzenetet megkap, amelyet galambbal küldök. Hosszú és kemény az út odáig. Nem küldenélek egyedül, ha volna bárki, akit veled adhatnék, de gondoskodom róla, hogy legyen pénzed, és ajánlólevelekkel is ellátlak azokhoz, akik segíthetnek az utadon. Mindazonáltal sietned kell. Ha a lovad elfárad, vegyél egy másikat – vagy lopj, ha másképp nem megy –, de lovagolj olyan gyorsan, ahogy csak tudsz!

– Vigye Uno az üzenetét! Ő jól van; maga mondta. Én Rand után megyek.

– Unónak megvannak a maga feladatai, Min. Na, és gondolod, hogy egy férfi egyszerűen csak besétálhatna a Fehér Torony kapuján, és kihallgatást kérhetne az Amyrlin Tróntól? Még egy királynak is legalább napokat kellene várnia, ha bejelentetlenül érkezik, és félek, hogy egy shienarinak hetekig kellene ott vesztegelnie, ha nem az örökkévalóságig. Nem beszélve arról, hogy egy ilyen szokatlan dologról első nap mindenki tudomást szerezne Tar Valonban. Kevés olyan nő akad, akit az Amyrlin maga hallgat ki, de azért néha megtörténik, és nem ver fel nagy port. Senkinek sem szabad megtudnia, még annyit sem, hogy üzentem az Amyrlin Trónnak. Az élete – és a miénk is – függhet a titoktartástól. Neked kell menned.

Min tátogva ült, látszott, hogy érveket keres, Moiraine azonban már másokhoz fordult.

– Lan, nagyon félek attól, hogy Rand útvonaláról több bizonyítékot találunk, mint szeretném, de rád bízom a nyomolvasást – az őrző bólintott. – Perrin? Loial? Velem jöttök Randet megkeresni?

A fal mellett álló Min torkából gyenge tiltakozás tört elő, az aes sedai azonban nem vett róla tudomást.

– Én megyek – mondta gyorsan Loial. – Rand a barátom. És beismerem: nem szeretnék bármit is elmulasztani. A könyvem miatt, tudja.

Perrin lassabban felelt. Rand neki is barátja volt, bármivé is vált az elmúlt hónapok alatt. És ott volt az a majdnem biztos érzés is, hogy jövőjük valamiképpen összekötődik, bár ezt a részt szívesen elhagyta volna, ha lehet.

– Így kell lennie, nem igaz? – mondta végül. – Megyek.

– Jól van – Moiraine ismét összefűzte két kezét, mintha munkához látna. – Mindannyian azonnal készüljetek! Rand több órával megelőzött minket. A nyomában akarok lenni, még a délelőtt.

Kis termete ellenére az aes sedai jelenléte valahogy mindannyiukat az ajtó felé irányította, kivéve Lant. Loialnak le kellett hajolnia, míg ki nem ért a kunyhóból. Perrin úgy érezte magát, mint a liba, akit a gazdasszony terelget.

Amikor kiért, Min álszent mosollyal az arcán egy pillanatra visszafordult Lanhoz:

– És te nem akarsz üzenetet küldeni? Például Nynaeve-nek?

Az őrző pislogott egyet, mintha rajtakapták volna valamin.

– Hát mindenki tudja...? – de azonnal visszanyerte nyugalmát. – Ha van valami új, amit hallania kellene rólam, hát majd magam mondom meg neki – jelentette ki, majd csaknem a lány orrára csukta az ajtót.

– Férfiak! – mormogta Min az ajtónak. – Vakok arra, amit pedig egy kő is lát, és túl fafejűek ahhoz, hogy egyedül gondolkodjanak.

Perrin mély levegőt vett. A halál szaga enyhén még mindig a völgy fölött lebegett, de még mindig jobb volt, mint a kunyhó bezártsága. Valamivel jobb.

– Tiszta levegő! – sóhajtott Loial. – Kissé már zavart bent a füst.

Együtt mentek le a lejtőn. Lent, a patak mellett a járni képes shienariak Uno körül gyülekeztek. Mozdulataiból ítélve a félszemű most behozta a lemaradást a káromkodásban.

– Ti meg hogyhogy ilyen kivételezettek vagytok? Titeket egyenesen megkért, hogy menjetek. Nekem nem tette meg ezt a szívességet.

Loial megcsóválta a fejét.

– Szerintem azért kért meg, mert tudta, hogyan válaszolnánk, Min. Úgy tűnik, Moiraine olvas bennem és Perrinben; tudja, mit fogunk tenni. Te viszont csukott könyv vagy a számára.

Min ettől egy kicsit megenyhült. Felnézett rájuk; Perrin egy vállal és egy fejjel volt nagyobb nála, Loial pedig még nála is magasabb.

– Sokat érek vele! Akkor is oda megyek, ahová ő akarja, éppúgy, mint ahogy ti is, két kis birka. De te egy darabig jól tartottad magadat, Perrin. Szembeszálltál vele, mintha csak egy beteg lovat akart volna rád sózni.

– Hát, szembeszálltam vele, nem igaz? – mondta Perrin csodálkozva. Eddig nem is igazán tűnt fel neki, hogy megtette. – Nem is volt olyan szörnyű, mint gondoltam.

– Csupán szerencséd volt – mormogta Loial. – „Feldühíteni egy aes sedai-t annyi, mintha darázsfészekbe dugnád a fejed.” – idézte.

– Loial – mondta neki Min. – Beszélnem kell Perrinnel. Négyszemközt. Megengeded?

– Ó, hát persze – hosszú lépésekkel folytatta útját, közben kabátzsebéből elővette pipáját és dohányos zacskóját.

Perrin gyanakodva nézett a lányra. Min az ajkába harapott, mintha azon gondolkodna, mit is mondjon.

– Róla látsz dolgokat? – biccentett Perrin az ogier felé.

Min megrázta a fejét.

– Azt hiszem, csak emberekkel kapcsolatban működik. Rólad viszont láttam dolgokat, amiket tudnod kéne.

– Már megmondtam...

– Ne légy még ostobább, mint amilyennek lenned kell, Perrin. Ott bent láttam, rögtön azután, hogy azt mondtad, mész. Addig nem volt ott. Ezért valami köze kell hogy legyen az utadhoz. Vagy legalábbis ahhoz, hogy úgy döntöttél, mész.

Egy pillanat múlva a fiú beletörődve kérdezte:

– Mit láttál?

– Egy aiel férfit, ketrecben – felelte Min azonnal. – Egy tuatha'ant karddal a kezében. Egy sólymot és egy héját a válladon ülve. Azt hiszem, mindkettő tojó volt. És persze a többit is, ami mindig ott van. A sötétséget, amint kavarog körülötted, és...

– Elég! – szakította félbe a fiú gyorsan. Amikor biztos volt már abban, hogy a lány nem folytatja, tűnődve megvakarta a fejét. Ezek közül a képek közül egyik sem tűnt jelentéssel telinek. – Van valami fogalmad arról, mit jelenthetnek ezek? Úgy értem, az új dolgok.

– Nem, de fontosak. Mindig fontosak azok a dolgok, amiket látok. Az emberek életének fordulópontjai, vagy a sorsuk. Mindig fontosak. Még valami – tette hozzá lassan. – Ha találkozol egy nővel – a leggyönyörűbb nővel, akit valaha láttál –, menekülj!

Perrin pislogott.

– Láttál egy gyönyörű nőt? Miért kellene elmenekülnöm tőle?

– Nem tudnád egyszerűen megfogadni a tanácsot? – kérdezte a lány sértődötten. Belerúgott egy kőbe, és figyelte, ahogy legurul.

Perrin nem szeretett túl gyorsan következtetéseket levonni – ez volt az egyik oka annak, hogy mások lassú gondolkodásúnak hitték –, most azonban összerakta azokat a dolgokat, amelyeket Min az elmúlt napokban mondott neki, és meglepő eredményre jutott. Bénultan kereste a szavakat:

– Öö... Min, tudod, hogy kedvellek. Kedvellek, de... öö... sosem volt húgom, de ha lett volna... úgy értem, te... – félbehagyta dadogását, amikor a lány felemelte a fejét, és szemöldökét felvonva ránézett. Szája körül mosoly játszadozott.

– Perrin, tudnod kell, hogy szeretlek – Min egy darabig nézte, ahogy Perrin szája hangtalanul mozog, majd lassan és megfontoltan folytatta: – Úgy, mintha a bátyám lennél, te hatalmas, gyapjúagyú fajankó! Még mindig meg tud lepni, mennyire beképzeltek a férfiak! Ti azt hiszitek, minden körülöttetek forog, és hogy minden nő csak értetek eped!

Perrin érezte, ahogy forróság önti el az arcát.

– Én soha... és nem... – megköszörülte a torkát. – Szóval, mit láttál arról a nőről?

– Csak fogadd meg a tanácsomat – mondta a lány, és gyors léptekkel továbbindult a patak felé. – Ha minden mást el is felejtesz – szólt még vissza a válla fölött –, erre az egyre emlékezz!

A fiú homlokráncolva nézett utána – gondolatai ez egyszer gyorsan összerendeződtek –, majd két lépéssel beérte Mint.

– Rand az, ugye?

A lány felmordult, és anélkül, hogy lassított volna, tetőtől talpig végigmérte Perrint.

– Lehet, hogy mégsem vagy annyira fafejű – mormogta. Egy pillanat múlva, mintha csak magának mondaná, hozzátette: – Hozzá vagyok kötve, mint donga a hordóhoz. De azt nem látom, hogy valaha viszontszeret-e. És nem én vagyok az egyetlen ilyen.

– Egwene tudja? – kérdezte a fiú. Randet és Egwene-t már kis korukban egymásnak ígérték, bár eljegyzésüket hivatalosan még nem jelentették be a Nőkör előtt. Mára ki tudja, milyen messzire kerültek az eljegyzéstől, ha egyáltalán még szó van róla.

– Tudja – felelte Min kurtán. – De ettől nem lett könnyebb egyikőnknek sem!

– És Rand? Ő tudja?

– Ó, hát persze! – felelte a lány keserűen. – Biztos megmondtam neki, nem? „Rand, megnéztem az aurádat, és úgy tűnik, beléd kell, hogy szeressek. Másokkal is meg kell hogy osszalak, ami persze egyáltalán nem tetszik, de hát ez van.” Mégiscsak gyapjúagyú bolond vagy, Perrin Aybara! – mérgesen megtörölte a szemét. – Ha vele lehetnék, tudom, hogy segíthetnék neki. Valahogyan! Fény, ha meghal, nem tudom, hogy viselem el!

Perrin kelletlenül vállat vont.

– Figyelj, Min! Megteszem, ami tőlem telik, hogy segítsek neki. – Bármilyen sokba kerüljön is. – Megígérem neked. Neked tényleg az a legjobb, ha Tar Valonba mész. Ott biztonságban leszel.

– Biztonságban? – A lány ízlelgette a szót, mintha a jelentésén töprengene. – Gondolod, hogy Tar Valon biztonságos?

– Ha ott nincsen biztonság, akkor már sehol sincs – jelentette ki a fiú.

Min hangosan szippantott, majd csendben mindketten csatlakoztak a távozni készülőkhöz.

Hetedik fejezet

A hegyekből kivezető út

A hegyekből kivezető út nehéz volt, de minél lejjebb haladtak, Perrinnek annál kevésbé volt szüksége szőrmeszegélyű köpenyére. Óráról órára kijjebb lovagoltak a télből, és a koratavasz jeleibe ütköztek. A hó utolsó maradványai is eltűntek, helyettük fű és vadvirágok – fehér hóvirág és rózsaszín mályva – borították a magasan fekvő réteket, amelyeken átvágtak. A fák is sűrűbben nőttek, több levelet hoztak, és ágaik között pedig pacsirták és vörösbegyek csicseregtek. Farkasok is jártak arra. Sosem látták őket – még Lan sem említette, hogy látott volna belőlük –, Perrin mégis tudta. Továbbra is szorosan zárva tartotta előlük az elméjét, ám tarkójában a bizsergés jelezte neki, hogy ott vannak.

Lan ideje nagy részét azzal töltötte, hogy fekete csataménjének, Mandarbnak a hátán lovagolva az utat kereste, követte Rand nyomát, a többiek pedig az őrző által hagyott jelek alapján mentek utána. Egy kövekből kirakott nyíl a földön vagy halvány karcolás az egyik sziklafalon az elágazásnál. Forduljatok erre. Keljetek át ezen a hágón. Kanyarodjatok erre, menjetek ezen a csapáson, vagy erre, a fák között, azután végig egy kis patak mentén, még akkor is, ha semmi sem jelezte, hogy előttük valaha is járt arra másvalaki. Egyedül Lan jelei mutatták az utat. Néha egy meghatározott irányba összekötött fűcsomó vagy gaz mutatta, hogy balra vagy jobbra kell-e fordulniuk. Vagy egy letört faág. Egy kavicsrakás jelezte, hogy az előttük fekvő ösvényt nehéz lesz megmászni, tüskére tűzött levelek, hogy meredek lejtő következik. Perrinnek úgy tűnt, az őrző vagy száz jelet használ, és Moiraine mindet ismerte. Lan csak ritkán jött vissza hozzájuk, főleg amikor tábort vertek, ilyenkor, a tűztől félrevonulva, halkan tanácskozott Moiraine-nel. Mire a nap feljött, az őrző legtöbbször már órákkal azelőtt elment.

Lan után mindig Moiraine kelt fel másodiknak, amikor a keleti égen még éppen csak megjelent a nap rózsaszín fénye. És az aes sedai le sem szállt fehér kancájáról, Aldiebről, míg teljesen be nem sötétedett, sokszor még tovább lovagoltak, kivéve akkor, amikor Lan úgy döntött, nem haladhatnak tovább sötétedéskor.

– Ha egy ló eltöri a lábát, még lassabban fogunk haladni – mondta ilyenkor Lan az ellenkező Moiraine-nek.

A nő válasza mindig hasonló volt:

– Ha ennél gyorsabban nem tudsz menni, talán el kellene hogy küldjelek Myrelle-hez, mielőtt még jobban megöregszel. Na jó, talán még várhatunk vele, de akkor haladjunk gyorsabban!

Ez a fenyegetés félig úgy hangzott, mintha komoly lenne, félig pedig, mintha tréfálkozna. Perrin azonban biztos volt benne, hogy az aes sedai mondata valóban tartalmazott némi fenyegetést vagy talán figyelmeztetést, mert Lan szája ilyenkor mindig elkeskenyedett, még ha a nő utána elmosolyodott is, és nyugtatóan megveregette az őrző vállát.

– Ki az a Myrelle? – kérdezte Perrin gyanakodva, amikor első alkalommal történt a dolog. Loial megrázta a fejét, és arról dünnyögött valamit, hogy milyen kellemetlen dolgok történhetnek azokkal, akik az aes sedai-ok dolgaiba ütik az orrukat. Az ogier hosszúszőrű lova olyan magas és erős felépítésű volt, mint egy dhurran csődör, mivel azonban Loial hosszú lába majdnem a földig leért, a ló vele úgy festett, mint egy túlméretezett póni.

Moiraine titokzatosan elmosolyodott.

– Csak egy zöld nővér. Valaki, akinek Lan egy napon majd el kell hogy vigyen egy csomagot megőrzésre.

– De nem mostanában – vágta rá Lan, és meglepő módon düh volt a hangjában. – Ha rajtam múlik, soha! Te sokkal tovább fogsz élni, mint én, Moiraine aes sedai!

Jó sok titka van, gondolta Perrin, de többet nem kérdezett arról a dologról, ami még az őrző kősziklához hasonló önuralmát is feldúlta.

Az aes sedai egy takaróba burkolt csomagot hordozott a nyerge mögött: a Sárkány zászlót. Perrin nyugtalan volt amiatt, hogy ezt is magukkal viszik, Moiraine azonban nem kért tőle tanácsot e kérdésben, és nem volt kíváncsi arra sem, amit magától akart elmondani neki. Nem mintha bárki felismerhette volna a zászlót, ha meglátta a csomagot, mégis, Perrin remélte, az aes sedai éppolyan jól tud titkot tartani mások előtt is, mint előtte.

Útjuk kezdetben unalmasnak tűnt. Egyik hófödte hegycsúcs épp olyannak látszott, mint a másik, a hágók sem sokban különböztek egymástól. Vacsorára általában nyulat ettek, amelyet Perrin a parittyájával ejtett el. Nem volt annyi nyílvesszője, hogy nyulakra pazarolhatta volna őket ezen a sziklás vidéken. Reggelire legtöbbször hideg húst ettek, az ebéd pedig ugyanaz volt, a nyeregben elfogyasztva.

Néha, amikor egy patak mellett táboroztak, és a látási viszonyok még megengedték, a fiú Loiallal hegyi pisztrángot fogott. Hasra feküdtek, kezüket könyékig a hideg vízbe lógatták, és kiugratták a zöldhátú halakat a kövek alól, ahol rejtőzködtek. Loial a vastag ujjaival még Perrinnél is ügyesebben vadászott rájuk.

Egy alkalommal, három nappal az indulásuk után, Moiraine is csatlakozott hozzájuk. Lesétált a patakpartra, és kigombolta a rengeteg, gyöngy alakú gombot a ruhaujján, hogy feltűrhesse a karján, majd megkérdezte, hogy kell csinálni a dolgot. Perrin meglepett pillantást váltott Loiallal. Az ogier vállat vont.

– Nem túl nehéz – mondta Perrin. – Csak tegye az egyik kezét a hal fölé, a másikat alá, a háta mögül, mintha meg akarná csiklandozni a hasát. És akkor emelje ki! Kis gyakorlás kell hozzá, persze. Az első pár alkalommal lehet, hogy nem fog semmit.

– Én napokig próbálgattam, mire valamit kifogtam – közölte Loial. Az ogier már be is nyújtotta vaskos kezét a vízbe, vigyázva, hogy árnyékával el ne riassza a halakat.

– Ilyen nehéz? – mormogta Moiraine. Kezét becsúsztatta a vízbe – és egy pillanattal később már ki is emelte: egy kövér pisztrángot tartott benne. Örömteli kacajjal dobta ki a partra.

Perrin csak pislogott a lemenő nap fényében vergődő, hatalmas hal láttán. Legalább öt fontot nyomott.

– Szerencséje volt – állapította meg. – Az ilyen nagydarab pisztrángok nem sűrűn rejtőznek el ilyen kicsi hasadékokban. Kicsit feljebb kell mennünk. Besötétedik, mielőtt egy másik hal elrejtőzik ezen a helyen.

– Valóban? – kérdezte Moiraine. – Akkor hát menjetek! Én inkább újra itt próbálkozom.

Perrin habozva indult egy másik kiugróhoz, a patak felső folyásán. A nő készült valamire, de a fiú el sem tudta képzelni, mire. Ez pedig zavarta. Hasra fekve, ügyelve arra, nehogy a vízre essen az árnyéka, a patak fölé kúszott. Vagy fél tucat apró halacska lógott felfüggeszkedve a vízben, éppen csak egy uszonyukat mozdították, hogy egy helyben maradjanak. Együttesen sem érik el Moiraine pisztrángjának a súlyát, állapította meg Perrin egy sóhaj kíséretében. Ha szerencséjük van, Loiallal talán foghatnak kettőt, bár a túlsó parti fák árnyéka már a patak fölé nyúlt. Bármit is fognak, ma az lesz az utolsó, Loial étvágya pedig elég nagy, hogy egyedül is bekebelezze a négy pisztrángot meg a nagy halat is. Loial keze már becsúszott az egyik pisztráng mögé.

Mielőtt Perrin a vízbe nyúlhatott volna, az aes sedai odakiáltott nekik.

– Szerintem ennyi elég lesz! Ez a kettő nagyobb, mint az első!

Perrin megütközve nézett Loialra.

– Ez nem lehet igaz!

Az ogier felegyenesedett, közben a pisztráng eliramodott a vízben.

– Ő aes sedai – felelte egyszerűen.

Valóban, amikor visszatértek Moiraine-hez, három hatalmas pisztráng feküdt a parton. A nő már a ruhaujját gombolta vissza.

Perrin azt gondolta, megmondja neki, hogy aki fogta a halat, annak is kell megtisztítania, ám ebben a pillanatban az aes sedai elkapta a pillantását. A nő sima arcán semmi különleges kifejezés nem ült, sötét tekintete azonban rezzenetlenül állta Perrinét, mintha pontosan tudná, mit fog mondani a fiú, és mintha kapásból el is utasította volna. Amikor pedig elfordult, valahogy már túl késő volt bármit is mondani.

Perrin magában mormogva előhúzta kését, és nekiállt a halak lepikkelyezésének és kizsigerelésének.

– Úgy látszik, hirtelen elfeledkezett arról, hogy részt vegyen a munkában. Gondolom, tőlünk várja azt is, hogy megsüssük, utána pedig eltakarítsuk a maradékokat.

– Semmi kétség – értett egyet Loial, közben tovább pucolta a halat. – Hisz aes sedai.

– Ezt mintha már hallottam volna valahol – felelte Perrin, sebesen pikkelyezve tovább. – Lehet, hogy a shienariak hajlandóak kutyaként ugrálni neki, most viszont csak négyen vagyunk. Váltanunk kellene egymást a munkában. Így igazságos.

Loial horkantva felnevetett.

– Kétlem, hogy ő is így látja a dolgokat. Először Randdel kellett megbirkóznia, aki állandóan vitatkozott vele, most pedig te veszed át Rand helyét. Az aes sedai-okkal senki sem vitatkozhat. Szerintem most az a szándéka, hogy mire elérjük az első falut, visszaszoktasson bennünket az engedelmességre.

– Ami a javatokra is válna – szólalt meg Lan, kinyitva köpenyét. Az őrző mintha a semmiből tűnt volna elő a halványuló fényben.

Perrin majdnem hanyatt esett a meglepetéstől, és Loial füle is megmerevedett a döbbenettől. Egyikük sem hallotta az őrző lépéseit.

– Erről az erényről sosem kellett volna leszoknotok – tette hozzá Lan, majd elindult Moiraine és a lovak felé. Lépései alig hallatszottak, még ezen a köves talajon sem kopogtak a csizmái, és ahogy pár lépéssel arrébb került, köpenye beolvadt a sötétségbe, azt a furcsa benyomást keltve, mintha feje és karjai testetlenül függenének a levegőben.

– Szükségünk van rá, hogy megtaláljuk Randet – mondta Perrin halkan –, de tovább nem engedem, hogy irányítsa az életemet.

Ezzel sebesen folytatta a pikkelyezést.

Komolyan gondolta, hogy megtartja ezt a fogadalmat, de a következő napokon valahogy, amit maga sem értett nagyon, Loiallal mindig kettesben főztek, tartottak rendet, és minden kisebb munkát is elvégeztek, amit Moiraine kigondolt nekik. Arra is rájött, hogy valahogyan Aldieb gondozását is átvette: minden este ő nyergelte le a kancát, és le is csutakolta, míg az aes sedai csak ült, mélyen a gondolataiba merülve.

Loial ebbe beletörődött, mint elkerülhetetlenbe, Perrin azonban nem. Ő megpróbálta visszautasítani, ellenállni, de annyira nehéz volt az ellenállás, amikor a nő olyan méltányos dolgokat kért, és kicsiket is egyben. Már önmagában az aes sedai jelenléte – párosulva tekintetének erejével – is megnehezítette a tiltakozást. A nő sötét pillantása találkozott a fiúéval, valahányszor az szólásra akarta nyitni a száját. Ahogy Moiraine felvonta a szemöldökét, sugallva, hogy a fiú udvariatlan, vagy meglepetéstől elkerekedő szeme, amiért olyan kis kérést megtagad, a megsemmisítő pillantás, amelyben minden, ami aes sedai, benne volt, ezek a dolgok mind habozásra késztették Perrint, és ha egyszer elkezdett habozni, akkor azt a játszmát már elveszítette. Azzal vádolta a nőt, hogy az Egyetlen Hatalmat használja ellene, bár ezt maga sem gondolta komolyan, és Moiraine is megmondta neki, hogy ne legyen nevetséges. Kezdte úgy érezni magát, mint egy vasdarab, amely megpróbálja megakadályozni a kovácsot, hogy az kaszává kovácsolja.

A Ködhegységet egyszer csak Ghealdan erdős hegyoldala váltotta fel. Dimbes-dombos vidék volt ez is, ám eléggé lankás. A szarvasok, amelyek a hegyekben gyakran óvatosan megbámulták őket, mintha nem tudnák hová tenni az embert, itt a lovak első látására elszaladtak, csak fehér hátsó felük villanását lehetett látni. A szürke cirmos hegyi vadmacskákat most még Perrin is csak egy pillanatra látta meg, mielőtt füstként elillantak. Emberlakta vidékhez közeledtek.

Lan eltette színjátszó köpenyét, és egyre többször lovagolt velük együtt, elmesélvén, mi várja őket az előttük fekvő úton. Számos alkalommal láttak kivágott fákat. A durva kőfallal körülvett földek és a lejtőkön szántó parasztok hamarosan megszokott, bár még mindig nem túl gyakori látvánnyá váltak, csakúgy, mint a szántásokon a vállukon függő zsákokból magokat vető emberek. A hegytetőkön és gerinceken elszórtan szürke kőből épült tanyaházakat és istállókat is lehetett látni.

Farkasoknak nem szabadott volna itt lenniük. A farkasok általában elkerülték az emberlakta helyeket, Perrin azonban még mindig érzékelte őket, láthatatlan társaságuk a lovascsapat nyomában járt mindig. A fiú türelmetlenné vált; várta, hogy végre elérjenek egy faluba vagy városba, bárhová, ahol már elég ember lesz ahhoz, hogy a farkasok ne kövessék őket.

Egy nappal azután, hogy az első szántóföldet megpillantották, épp amikor a nap megérintette mögöttük a látóhatárt, elértek az Amadicia határához közeli, északra fekvő Jarra faluhoz.

Nyolcadik fejezet

Jarra

A hegyoldalba simuló Jarra szűk utcácskáit szorosan egymás mellé zsúfolt, szürke kőből épült, palatetős házak szegélyezték. Egy kis patak csordogált a falu alatt, amelyen alacsony fahíd ívelt át. A sáros utcák üresen tátongtak, akárcsak a lejtős település zöld rétje, eltekintve attól a magányos embertől, aki a falu egyetlen fogadójának lépcsőit söprögette a kőistálló mellett. Úgy tűnt azonban, hogy nem is olyan régen még jó néhány ember serénykedett itt. A füves rész közepén fél tucat, zöld ágból font kapuboltozat állt körben, annyi virággal díszítve, amennyit csak találni lehetett az év e korai szakaszában. A helyen látszott, hogy sokan tapostak rajta, és más jelek is arra utaltak, hogy nemrég emberek gyülekeztek ott; az egyik boltív lábánál egy piros, női sál hevert, emitt egy kötött gyermeksapka, ott egy oldalán fekvő ónkancsó, mindenfelé félig elfogyasztott ételmaradékok.

Édes bor és fűszeres sütemények illata töltötte meg a rétet, amelybe a tucatnyi kéményből szálló füst és a vacsora illata keveredett. Egy pillanatra Perrin orra egy másik szagot is felfogott, amit nem tudott hova tenni, csupán halvány nyomokban érezte, de a szőr is felállt tőle a hátán a gonoszságától. Azután az is eltűnt. Abban azonban biztos volt, hogy valami arra járt, valami – gonosz. Megdörzsölte az orrát, mintha el akarná hessegetni az emlékét. Ez nem lehetett Rand. Fény, még ha megőrült is, ez nem lehetett ő. Vagy mégis?

A fogadó ajtaja fölött festett cégér lógott, egy fél lábon álló férfi, felemelt karokkal, alatta a fogadó neve: Harilin Ugrása. Amikor a négyszögletes kőépület előtt megállították a lovakat, egy sepregető férfi felegyenesedett, és hatalmasat ásított. Már Perrin szemét is megbámulta, de amikor tekintete Loialra tévedt, egyébként is guvadt szeme elkerekedett. Széles szájával és jelentéktelen állával leginkább békához hasonlított. Savanyú bor szaga lengte körül – legalábbis Perrin így érezte. Ez az ember mindenesetre biztosan részt vett az ünnepségen.

Megrázva magát a férfi meghajolt, közben egyik kezét a kabátján végig futó, duplasoros fagombjain nyugtatta. Szeme egyik utasról a másikra cikázott, és még jobban elkerekedett, valahányszor Loialra pillantott.

– Legyen üdvözölve, jó úrnőm, a Fény világítsa be az útját. Üdvözlet a jó uraknak is. Talán ételt kívánnak vagy szobát fürdővel? Mind a rendelkezésükre áll, itt az Ugrásban. Harod mester fogadója igen jó. Engem Simionnak hívnak. Ha bármire szükségük van, hívják csak Simiont, és ő előteremti önöknek – újból ásított, közben zavartan takarta el a száját, és meghajolt, hogy leplezze álmosságát. – Bocsánatát kérem, jó úrnőm! Messziről jönnek? Hallottak a Nagy Hajtóvadászatról Valere Kürtjéért? És a hamis Sárkányról? Azt mondják, Tarabonban van egy hamis Sárkány. Vagy Arad Domanban.

– Nem jövünk annyira messziről – jelentette ki Lan, és leugrott a nyergéből. – Semmi kétség, maga nálam is többet tud.

Mindannyian leszálltak lovaikról.

– Esküvő volt itt? – érdeklődött Moiraine.

– Esküvő, jó úrnőm? Hisz tele vagyunk esküvővel. Egész esküvőjárvány van! Mindez az elmúlt két napban. Az egész faluban, sőt több mérföldnyi távolságban nincs egyetlen eladósorban lévő lány sem, aki ne ment volna férjhez. Hisz még az özvegy Jorath is odarángatta az öreg Banast a boltívek alá, pedig mindketten megfogadták, hogy sose házasodnak újra. Mint egy forgószél: mindenkit elragadott. Reilith, a takács lánya kezdte, amikor férjéül kérte Jont, a kovácsot, aki az apja is lehetne, vagy még annál is idősebb. A vén bolond pedig csak levette a kötényét és igent mondott, a lány pedig követelte, hogy állítsák fel a zöld kapukat ott helyben, azonnal. A többi asszony meg, mintha nem hallottak volna az illendő várakozási időről, csatlakozott hozzá. Azóta éjjel-nappal esküvők vannak. Le se hunyta senki a szemét.

– Érdekes – vágott közbe Perrin, amikor Simion abbahagyta a szóáradatot, hogy ásítson egyet –, de nem látott egy fiatal...

– Nagyon érdekes – szakította félbe Moiraine –, később talán még többet lesz módom meghallgatni belőle. Most azonban szobát és vacsorát szeretnénk.

Lan, kezét lent tartva, egy kis intéssel jelezte Perrinnek, hogy tartsa a száját.

– Természetesen, úrnőm. Vacsorát és szobákat – Simion habozva nézte Loialt. – Össze kell tolnunk két ágyat, hogy... – közelebb hajolva Moiraine-hez halkan megkérdezte: – Bocsásson meg, jó úrnőm, de... öö... pontosan micsoda is... ő? Már ha meg nem sértem – tette hozzá gyorsan.

Nem beszélt elég halkan, mert Loial ingerülten megrántotta a fülét.

– Ogier vagyok! Miért, mit gondolt? Hogy trallok?

Simion a búgó hang hallatára hátralépett.

– Trallok, csak nem, jó uram? Hisz felnőtt vagyok. Nem hiszek gyermekmesékben! Azt mondta, ogier? Hisz az ogierek csak a gyermekmes... úgy értem... hogy ez... – zavarában a fogadó mellett álló istálló felé fordult, és beordított az ajtaján: – Nico! Patrim! Vendégek jöttek! Gyertek, és lássátok el a lovaikat!

Egy pillanattal később két fiú bukkant elő az istálló felől, hajukba széna ragadt, ásítozva dörzsölték a szemüket. Simion a lépcső felé mutatva meghajolt, a fiúk pedig elvették a gyeplőket.

Perrin a hátára vetette nyeregtáskáit, összehajtogatott takaróját pedig a vállára, fogta az íját, majd követte Moiraine-t és Lant a fogadóba, miközben Simion előttük bólogatott és hajlongott. Loialnak le kellett hajolnia az ajtófélfánál, és maga a mennyezet is épp hogy csak egy lábnyival fölötte kezdődött. Magában egyfolytában arról dünnyögött, hogy miért nem emlékeznek az emberek az ogierekre. Hangja távoli viharnak tűnt. Még a jobb oldalán, elöl haladó Perrin is csak félig értette a szavait.

A fogadónak sör- és bor-, sajt- és fáradtságszaga volt, valahonnan hátulról pedig sülő ürühús illata szállt. Az ivóban tartózkodó néhány férfi egészen a korsójába hajolt, mintha legszívesebben lefeküdnének a padokra aludni. Az egyik testes felszolgálónő hordóból engedte a sört egy kancsóba a terem végében. Maga a hosszú, fehér kötényes fogadós a falnak támaszkodva üldögélt egy hokedlin a sarokban. Amikor az újonnan érkezők beléptek, felemelte a fejét, és hunyorogva nézett rájuk. Loial láttán neki is leesett az álla.

– Vendégek jöttek, Harod mester – jelentette be Simion. – Szobákat szeretnének. Harod mester? Ő ogier, Harod mester – amikor a felszolgálólány megfordult, és meglátta Loialt, kezéből a korsó csörömpölve esett a földre. Az asztaloknál ülő, álmos férfiak azonban fel sem néztek. Egyikük már az asztalra borulva horkolt.

Loial füle idegesen rángatózott.

Harod mester lassan felállt, és tekintetét egyfolytában Loialon tartva, végigsimított a kötényén.

– Legalább nem fehérköpeny – mondta végül, majd összerezzent, mintha rájött volna, hogy hangosan gondolkodott. – Vagyis hogy legyenek üdvözölve, jó úrnőm! Jó uraim, bocsássák meg udvariatlan viselkedésemet. Csak fáradtságomra hivatkozhatom, jó úrnőm – pillantása megint Loialra vándorolt. – Ogier? – suttogta hitetlenkedő arccal.

Loial szóra nyitotta a száját, Moiraine azonban megelőzte:

– Ahogy az embere mondta, jó fogadós, szobákat szeretnénk magunknak éjszakára és vacsorát is.

– Ó, természetesen, jó úrnőm! Hát hogyne! Simion, mutasd meg vendégeinknek a legjobb szobáinkat! Jó uraim! – Az ivó egyik sarkából felvezető lépcsőre mutatott.

Mögöttük, az asztalnál ülő, egyik férfi hirtelen felkiáltott:

– A Fény szerelmére! Mi az ott?

Harod mester az ogierekről kezdett magyarázkodni, egészen úgy, mintha jól ismerné a fajtájukat. Mindaz, amit Perrin hallott belőle, mielőtt elhalt volna a hangja, csupa zagyvaság volt. Loial füle egyfolytában rángatózott.

A második emeleten az ogier feje majdnem a mennyezetet súrolta. A keskeny folyosón egyre sötétebb lett, csupán a lenyugvó nap egyetlen fénycsóvája világított be egy ablakon, a folyosó túlsó végénél lévő ajtó mellett.

– A szobákban vannak gyertyák – mondta Simion. – Lámpást kellett volna hoznom, de a fejem még mindig kavarog ettől a rengeteg esküvőtől. Felküldök valakit, hogy meggyújtsa a gyertyákat, ha óhajtják. És persze mosdóvízre is szükségük lesz – belökött egy ajtót. – Ez a legjobb szobánk, jó úrnőm. Nincsen sok – tudja, kevés idegen jár errefelé –, de ez a legjobb.

– Én a szomszédos szobát veszem ki – jelentette ki Lan. Az őrző a sajátja mellett Moiraine takaróját és nyeregtáskáját is a vállán cipelte, és azt a csomagot is, amely a Sárkány zászlóját rejtette.

– Jaj, jó uram, az a szoba egyáltalán nem kényelmes! Az ágy keskeny, göcsörtös, szolgának való, azt hiszem, ha egyáltalán valaha idetévedt már olyan valaki, akinek szolgája volt. Már megbocsásson, jó úrnőm!

– Akkor is ott alszom – erősködött Lan.

– Simion – szólalt meg Moiraine –, Harod mester nem szereti a Fény Gyermekeit?

– Hát, nem, jó úrnőm. Régebben nem volt velük baja, de most igen. Nem jó politika nem kedvelni a Gyermekeket, legalábbis ilyen közel a határhoz. Állandóan Jarrán át vonulnak, mintha egyáltalán nem is létezne határ. Tegnap azonban kitört itt a ribillió. Egy kicsike. Ráadásul a folyamatos esküvők, meg minden.

– Mi történt, Simion?

A férfi élesen a nőre nézett, mielőtt felelt volna. Perrin úgy hitte, ebben a sötétben rajta kívül senki más nem vette észre pillantását.

– Körülbelül húszan voltak, tegnapelőtt jöttek. Akkor nem volt semmi gond. De tegnap... Szóval, hárman fogták magukat, és kijelentették, hogy többé nem a Fény Gyermekei. Levetették köpenyeiket, és csak úgy ellovagoltak.

– A fehérköpenyek egy életre felesküdnek – mordult fel Lan. – Mit tett a parancsnokuk?

– Szóval, semmit sem csinált volna, ebben biztos lehet, jó uram, de egy másik meg fejébe vette, hogy megy, és megkeresi Valere Kürtjét. A harmadik meg, hogy elkapja a Sárkányt. Ez az Almoth-alföldre akart indulni. Azután néhányan nőket kezdtek molesztálni az utcán, olyan szavakkal, amiket nem lenne illendő kimondani, meg fogdosták is őket. A nők sikítottak, a többi Gyermek pedig üvöltözni kezdett a garázdálkodókkal. Még sosem láttam ekkora zűrzavart!

– Maguk közül senki sem próbált közbeavatkozni?

– Jó uram, önnél ott van az a fejsze, és tudja is használni, de nem könnyű szembe szállni fegyveres férfiakkal annak, aki csak a seprűt és a kapát ismeri. A többi fehérköpeny, azok, akik nem léptek meg, véget vetettek a dolognak. Majdnem kardot rántottak. És még nem ez volt a legrosszabb. Ketten egyszerűen megőrültek – bár lehet, hogy a többiek is. Ezek elkezdték szajkózni, hogy Jarra tele van árnybaráttal. Fel akarták égetni az egész falut – meg is tették volna, én mondom –, a fogadóval kezdték. Még most is meg lehet nézni az égésnyomokat hátul, ahol nekiláttak. Nekimentek a többi fehérköpenynek, amikor azok le akarták állítani őket. Az itt maradt fehérköpenyek segítettek eloltani a tüzet, azt a kettőt jó szorosan megkötözték, azután ellovagoltak, vissza, Amadicia felé. Én mondom, örülök, hogy megszabadultunk tőlük, akkor lássam őket, amikor a hátam közepét!

– Hát ez durva viselkedés – jegyezte meg Lan –, még a fehérköpenyektől is.

Simion egyetértően bólogatott.

– Ahogy mondja, jó uram. Azelőtt sosem viselkedtek így. Máskor is parádéztak itt, úgy néztek mindenkire, mintha egy darab mocsok lenne, és mindenbe beleütötték az orrukat, ami pedig nem is tartozott rájuk. De ezelőtt még sosem okoztak bajt. Legalábbis ilyent nem, az biztos.

– Elmentek – vélekedett Moiraine –, és velük együtt a gondok is. Biztos vagyok abban, hogy nyugodt éjszakánk lesz.

Perrin csukva tartotta a száját, ám belül nem nyugodott. Ez a sok esküvő, meg a fehérköpenyek. Ez mind nagyon szép, de hamarosan azt is megtudom, vajon Rand megállt-e itt, és merre ment tovább. Az a szag nem lehetett ő.

Hagyta, hogy Simion a folyosón át egy másik szobába vezesse. Két ágy állt benne, egy mosdóállvány, két hokedli, más nemigen. Loialnak le kellett hajolnia, hogy beférjen az ajtófélfa alatt. A keskeny ablakokon csupán egy kis fény jött be. Az ágyak eléggé nagynak tűntek, takarók és paplanok hevertek a lábrésznél, a matracok azonban göcsörtösnek látszottak. Simion egy ideig a kandallópárkányon keresgélt, míg egy gyertyatartót nem talált, meg egy tűzszerszámot, hogy meggyújtsa.

– Majd gondoskodom róla, hogy összetoljanak néhány ágyat a számodra, jó... öö... ogier. Igen, csak egy pillanat – ennek ellenére nem mutatta a sietség jelét, a gyertyatartóval szöszmötölt, mintha most rögtön helyet kellene találnia neki. Perrin úgy látta, a férfi zavarban van.

Hát, én még jobban zavarban lennék, ha a fehérköpenyek Emondmezőn viselkedtek volna így.

– Simion, más idegen is járt errefelé az elmúlt két napban? Egy fiatal férfi, magas, szürke szemű, vöröses hajú? Lehet, hogy furulyán játszott, fizetségül a szállásért és a vacsoráért.

– Emlékszem rá, jó uram – felelte Simion, még mindig a gyertyatartót rakosgatva. – Tegnap jött, kora reggel. Éhesnek látszott, ja. Az esküvők alatt végig furulyázott, tegnap. Jóképű fiatalember. Először néhány lány meg is bámulta, de... – elhallgatott, Perrinre sandított. – A barátja tán, jó uram?

– Ismerem – felelte Perrin. – Miért?

Simion habozva válaszolt:

– Csak úgy, jó uram. Fura egy alak volt, ez minden. Magában beszélt néha, néha meg akkor is nevetett, amikor pedig senki sem mondott tréfát. Épp ebben a szobában aludt, múlt éjjel, vagyis egy darabig. Éjféltájban mindannyiunkat felébresztett a kiáltásával. Rémálmot látott csupán, de azért nem maradt tovább egy percig sem. Pedig Harod mester megpróbálta rábeszélni, még az után a sok lárma után is. Indulás előtt valami furcsát mondott.

– Mit? – kérdezte Perrin.

– Hogy valaki üldözi. Azt mondta... – Simion nyelt egyet, és halkabban folytatta: – Azt mondta, hogy valaki meg fogja ölni, ha nem megy el. „Egyikünknek meg kell halnia, és én azt akarom, hogy ő legyen az.” Ezek voltak a szavai.

– Nem rólunk beszélt – biztosította Loial dörmögő hangon. – Mi a barátai vagyunk.

– Természetesen, jó... öö... ogier. Hát persze hogy nem önöket értette. Én... öö... nem akarok semmi rosszat mondani a barátjukról, de... szerintem beteg. Mármint a feje, tudják.

– Majd mi segítünk rajta – felelte Perrin. – Épp ezért követjük. Merre indult?

– Tudtam – mondta Simion, és lábujjhegyre állt. – Tudtam, hogy az úrnő segíthet, ahogy megláttam magukat! Hogy merre? Kelet felé, jó uram. Keletre, mintha maga a Sötét Úr üldözné. Gondolja, hogy hajlandó lesz segíteni? Vagyis hogy a fivéremen? Noam nagyon beteg, és Roon anyó azt mondja, semmit sem tehet.

Perrin arca rezzenéstelen maradt, íját a sarokba támasztva gondolkodott egy kicsit, míg az egyik ágyon elhelyezte takaróját és nyeregtáskáját. A gond az volt, hogy a töprengés most nem sokat segített. Loialra pillantott, de az ogiertől is hiába várt segítséget; nagydarab barátja döbbenetében lekonyította fülét, hosszú szemöldökszőre pedig az arcába hullott.

– Miből gondolod, hogy segíthet a fivéreden? – Micsoda buta kérdés! Azt kellene kérdezni, mit akar most csinálni?

– Szóval, egyszer voltam Jehannahban, jó uram, és láttam két... olyan nőt, mint ő. Azok után egyből megismertem – hangja suttogássá halkult, ahogy folytatta: – Azt mondják, a halottakat is fel tudják támasztani, jó uram.

– Ki tud még erről? – kérdezte Perrin élesen, Loial pedig vele egyszerre megjegyezte:

– Ha a fivéred halott, nincs, aki feltámaszthatná.

A békaképű férfi félénken egyikükről a másikra nézett, és dadogva válaszolt:

– Senki sem tudja rajtam kívül, jó uram. Noam nem halott, jó ogier, csak beteg. Esküszöm, senki más nem tudná felismerni, csak én! Még Harod mester sem utazott messzebbre húsz mérföldnél innen! Annyira nagyon beteg! Magam kérném meg, de közben remegne a lábam, hogy meg sem hallaná a hangomat. Mi van, ha sértésnek veszi, és agyoncsapat egy villámmal? És ha tévedtem? Az ember nem vádolhat meg ilyesmivel egy nőt, hacsak... Úgy értem...öö... – felemelte a kezét, félig mintha könyörögne, félig mintha védeni próbálná magát.

– Nem ígérhetek semmit – mondta Perrin –, de beszélek vele. Loial, szórakoztatnád Simiont, míg beszélek Moiraine-nel?

– Hát persze – búgta az ogier. Simion összerezzent, amikor Loial kezét megérezte a vállán. – Majd megmutatja a szobámat, és közben beszélgetünk. Mondd csak, Simion, mit tudsz a fákról?

– A... f-f-fákról, j-jó ogier?

Perrin nem várt tovább. Átrohant a sötét folyosón, és bekopogott Moiraine ajtaján. Alig várta meg a hívó szót, máris benyitott.

Fél tucat gyertya világította meg a fogadó legjobb szobáját, amely még így sem volt pazar, bár az ágy fölött, négy, magas oszlopon baldachin állt, és a matrac is kevésbé volt göröngyös, mint Perrin fekvőhelye. Kicsiny szőnyeg feküdt a padlón, és a hokedlik helyett két, kárpitozott szék állt itt. Máskülönben a helyiség nemigen különbözött Perrin szobájától. Moiraine és Lan a kandalló előtt ültek, mintha éppen megbeszélést tartottak volna, és az aes sedai nem látszott jókedvűnek, amiért megzavarták őket. Az őrző arca rezzenéstelen maradt, mintha kőből lett volna.

– Rand bizony itt volt – jelentette be Perrin. – Az a Simion nevű emlékszik rá.

Moiraine felszisszent.

– Megmondtuk, hogy tartsd a szádat! – mordult rá Lan.

Perrin odafordult az őrzőhöz. Vele könnyebb volt szembenézni, mint Moiraine-nel.

– Hogyan deríthetnénk ki, hogy járt-e itt, ha nem kérdezzük meg? Ezt mondja meg! Ha érdekeli, tegnap éjjel ment el, és kelet felé indult. És azt állította, hogy valaki követi és meg akarja ölni.

– Kelet felé – bólintott Moiraine. Hangjának nyugodt tónusa furcsán illett rosszalló tekintetéhez. – Ezt jó tudni, bár ha Tearbe tart, akkor mindenképpen így kellett lennie. Én már akkor is majdnem biztos voltam benne, hogy járt itt, mielőtt a fehérköpenyekről hallottunk volna, az ő történetükből pedig egészen bizonyossá vált a dolog. Randnek egy dologban majdnem biztosan igaza van, Perrin. Nem tudom elhinni, hogy mi vagyunk az egyetlenek, akik megpróbáljuk megtalálni őt. Ha pedig azok tudomást szereznek rólunk, valószínűleg megpróbálnak megállítani bennünket. Enélkül is épp elég bajunk van azzal, hogy utolérjük Randet. Meg kell tanulnod tartani a szádat, amíg nem mondom, hogy beszélhetsz!

– A fehérköpenyek? – hitetlenkedett Perrin. Hogy tartsam a számat? A Fény égessen meg, ha tartani fogom! – Hogy tudhatta meg azoktól...? Rand őrültsége. Csak nem ragályos?

– Nem az őrültsége – nyugtatta meg Moiraine. – Már ha nem jutott el odáig, hogy őrültnek is nehéz lenne nevezni. Perrin, ő sokkal erősebb ta'veren, mint bárki a Legendák Kora óta. Tegnap ebben a faluban a Minta... megmozdult, és köré szőtte magát, mint ahogy az agyag formálódik a korongon. Az esküvők, a fehérköpenyek, mindezek fényesen bizonyították Rand ittlétét bárkinek, aki tudja, hogyan értelmezze e jelenségeket.

Perrin mély lélegzetet vett.

– És mindenhol, ahol járt, ilyesmit fogunk találni? A Fényre, ha árnyfattyak követik, akkor éppoly könnyen a nyomába juthatnak, mint mi!

– Talán – felelte Moiraine. – De az is lehet, hogy nem. Senki sem tud semmit az olyan erős ta'verenekről, mint Rand – az aes sedai hangja egyetlen pillanatra bosszúsnak és értetlennek tűnt. – Sasszárny Artur volt a legerősebb ta'veren, akiről az írások megemlékeznek. És még őt sem lehet Randhez mérni.

– Azt mondják – folytatta Lan –, hogy volt idő, amikor a Sasszárny Arturral egy szobában tartózkodók igazat beszéltek, amikor pedig hazudni akartak, és olyan döntéseket hoztak, amelyek addig eszükbe sem jutottak. Volt idő, amikor minden kockadobást, minden kártyajárást ő irányított. Persze csak néha.

– Azt akarják mondani, hogy nem tudják? – kérdezte Perrin. – Tearig egész úton esküvőket és őrült fehérköpenyeket hagyhat maga után?

– Azt akarom mondani, hogy annyit tudok, amennyit tudni lehet – felelte Moiraine élesen. Sötét tekintete ostorként vágott végig Perrinen. – A Minta szépen a ta'verenek köré fonódik, a többiek pedig követhetik a szálak által rajzolt formát, ha tudják, mit keressenek. Ügyelj rá, hogy a fecsegéseddel nem szakítasz el többet, mint amennyiről tudhatsz!

Perrin akarata ellenére is felhúzta a vállát, mintha valódi csapásokat kapott volna.

– Hát, most inkább örülhet, hogy ez egyszer kinyitottam a számat. Simion tudja, hogy aes sedai. Azt akarja, hogy gyógyítsa ki a fivérét, Noamot, valami betegségből. Ha nem beszéltem volna vele, sosem vette volna a bátorságot, hogy megkérje, viszont lehet, hogy eljárt volna a szája a barátai előtt.

Lan elkapta Moiraine pillantását, és egy pillanatig egymásra bámultak. Az őrző olyan volt, mint egy ugrásra készülő farkas. Végül Moiraine megrázta a fejét.

– Nem – mondta.

– Ahogy kívánod. A te döntésed – ez úgy hallatszott az őrzőtől, mintha rossz döntésnek tartaná, feszültsége azonban elszállt.

Perrin csak nézett rájuk.

– Csak nem arra gondoltak... Simion senkinek sem tudná elmondani, ha halott lenne, igaz?

– Miattam nem fog meghalni – felelte Moiraine. – Azt azonban nem tudom és nem is fogom megígérni, hogy ez mindig így marad. Meg kell találnunk Randet, és ebben nem hibázhatok. Világosan megértetted, amit mondtam? – Az aes sedai pillantását elkapva, Perrin nem volt képes válaszolni. Csupán bólintott, mintha az is elegendő felelet volna. – Most pedig vigyél Simionhoz!

Loial szobájának ajtaja nyitva állt, gyertya fénye vetült ki belőle a folyosóra. Belül a két ágyat összetolták, az ogier és Simion az egyik végében ültek. Az áll nélküli férfi tátott szájjal, csodálattal az arcán bámult fel Loialra.

– Hát igen, a steddingek csodálatosak! – mondta éppen Loial. – Olyan békés ott, a Nagy Fák tövében! Ti, emberek, háborúztok és viszálykodtok, de a steddinget soha semmi nem zavarja meg. Gondozzuk a fákat és harmóniában élünk... – abbahagyta a mondatot, amikor meglátta a belépő Moiraine-t, mögötte pedig Lant és Perrint.

Simion felpattant, majd hajlongva hátrálni kezdett, míg egészen a falhoz nem lapult.

– Öö... jó úrnőm... öö... öö... – dadogott, közben pedig tovább bólogatott, mintha dróton rángatnák a fejét.

– Vezess a fivéredhez! – utasította Moiraine. – Én pedig megteszem, ami tőlem telik. Perrin, te is velünk jössz, hiszen ez a jóember először hozzád fordult! – Lan kérdőn felhúzta a szemöldökét, a nő azonban megrázta a fejét. – Ha mindannyian megyünk, felhívjuk magunkra a figyelmet. Perrin majd megvéd, ha kell.

Lan vonakodva bólintott, majd szigorúan Perrinre pillantott.

– Igyekezz, hogy meg is védjed, kovács! Ha bármilyen bántódás éri... – hideg, kék szeméből ki lehetett olvasni a mondat befejezését.

Simion felkapta az egyik gyertyát, és kisietett a folyosóra. Még mindig úgy hajlongott, hogy a gyertyalángban árnyékaik táncolni látszottak. – Erre... öö... jó úrnőm. Erre.

A folyosó végén nyíló ajtó mögött egy külső lépcső vezetett le a fogadó és az istálló közötti, keskeny kis udvarra. A gyertyaláng a sötét éjszakában csupán egy pislákoló, kis fénypont volt. A csillagos égbolton félhold ragyogott, ez Perrin szemének elegendő világosságot jelentett ahhoz, hogy lásson. Kíváncsi volt, az aes sedai mikor szól rá Simionra, hogy abbahagyhatja a hajlongást, a nő azonban nem tett ilyet. Moiraine, szoknyáját megemelve, hogy ne érje a sár, siklott tovább, mintha nem is egy sötét udvaron, hanem egy palota folyosóján vonulna végig királynőként. A levegő kezdett lehűlni; az éjjelek még a télre emlékeztettek.

– Erre – Simion egy kis pajtába vezette őket, az istálló mögött, és gyorsan kinyitotta az ajtaján. – Erre – mutatta. – Ott, jó úrnőm. Ott van a fivérem, Noam.

A pajta hátsó részét falécekkel rácsozták el, első látásra úgy tűnt, igen sietősen. A lécekből készített, durva ajtót erős vaslakat zárta le. A rácsok mögött egy férfi hasalt a szalmával borított padlón. Cipőt nem viselt, inge és nadrágja pedig csíkokra volt hasogatva, mintha le akarta volna tépni magáról, hogy levehesse a ruháit. Mosdatlanság bűze terjengett, olyan erős, hogy Perrin biztos volt benne, Simion és Moiraine is érzi.

Noam felemelte a fejét, majd némán, kifejezéstelen arccal bámult rájuk. Semmi nem látszott rajta, ami arra utalt volna, hogy Simion testvére – először is, neki kiugróbb volt az álla, ezenkívül magas, vállas férfi volt –, mégsem ez volt az, ami Perrint megdöbbentette. Hanem az, hogy Noam szeme arany fényben ragyogott.

– Majdnem egy éven át félrebeszélt, jó úrnőm, azt mondta, hogy... hogy beszélni tud a farkasokkal. És a szeme... – Simion Perrin felé pillantott. – Na jó, akkor beszélt ilyeneket, amikor túl sokat ivott. Mindenki kinevette. Azután egy olyan hónapja nem jött be a városba. Elmentem, hogy megnézzem, mi van vele, és... így találtam, amilyen most.

Perrin elméjével óvatosan, kelletlenül Noam felé nyúlt, ahogyan azt egy farkassal tette volna. Futni az erdőben, szagolni a hűvös szelet. Gyorsan elő a rejtekhelyről, a fog megragadja az ürgét. A vér íze, sűrűn folyik a nyelven. Ölni. Perrin visszahőkölt, mintha tűzbe nyúlt volna, és gyorsan elvágta elméjét az idegenétől. Amiket érzékelt, azok egyáltalán nem voltak gondolatok, csupán képek és vágyak összevisszasága, amely részben emlékekből, részben vágyálmokból állt össze. De mind sokkal inkább egy farkasé volt, mint egy emberé. A fiú kezével megtámasztotta magát a falnál, mert hirtelen elgyengült a térde. Fény, segíts rajtam!

Moiraine kezét a lakatra tette.

– A kulcs Harod mesternél van, jó úrnőm. Nem tudom, hogy oda fogja-e...

Az aes sedai a lakatra ütött, mire az kipattant. Simion levegőért kapott. Moiraine kiemelte a lakatot a zárból, mire a békaképű férfi Perrinhez fordult:

– Biztonságos ez, jó uram? A fivérem megharapta Roon anyót, amikor az megpróbált rajta segíteni, és... megölt egy tehenet. A fogával – fejezte be halkan.

– Moiraine – szólalt meg Perrin is. – Ez a férfi veszélyes.

– Minden férfi veszélyes – felelte a nő hűvösen. – Most maradjatok csendben.

Kinyitotta az ajtót, és belépett. Perrin visszatartotta a lélegzetét.

Az aes sedai alig tett meg egy lépést, amikor Noam fogait kivillantva vicsorogni kezdett. A hang hörgéssé mélyült, míg végül már az egész testében remegett. Moiraine nem vett róla tudomást. Noam, még mindig hörögve, hátrálni kezdett a szalmán, miközben a nő egyre közelebb jött hozzá. Végül a sarokban állt, és nem tudott tovább hátrálni. Lehet, hogy a nő pontosan ezt akarta.

Az aes sedai lassan és nyugodtan letérdelt mellé, és kézbe fogta a fejét. Noam morgása dühös vicsorgássá vált, de aztán elhalkult, és halkan vinnyogni kezdett, mielőtt Perrin a nő segítségére siethetett volna. Moiraine egy darabig csak tartotta a férfi fejét, aztán egy idő múlva nyugodtan visszaengedte a szalmára. Felállt. Perrinnek elszorult a torka, amikor Moiraine hátat fordított Noamnak, és kijött a ketrecből, ám a férfi csak mozdulatlanul bámult utána. Az aes sedai bezárta a lécajtót, rárakta a lakatot, de nem zárta be. Noam pedig hörögve a rácsra vetette magát. Beleharapott a farúdba, nekifeszítette a vállát, és megpróbálta a fejét a deszkák között keresztül nyomni, és egész idő alatt hörgött meg vicsorgott.

Moiraine keze nem remegett, amikor teljesen kifejezéstelen arccal lesöpörte a szalmát a szoknyájáról.

– Ez életveszélyes volt – suttogta Perrin. A nő világos, mindentudó pillantással nézett rá, mire a fiú lesütötte a szemét. A sárga szemét.

Simion fivérére pillantott.

– Tud neki segíteni, jó úrnőm? – kérdezte rekedten.

– Nagyon sajnálom, Simion – felelte Moiraine.

– Hát semmit nem tud tenni érte, jó úrnőm? Bármit? Valamilyen – a férfi hangja suttogássá halkult – aes sedai dolgot?

– A Gyógyítás nehéz dolog, Simion, és a gyógyulás legalább annyira a beteg belsejéből jön, mint a gyógyító kezéből. Nem maradt benne semmi, ami emlékezne arra, hogy ő Noam. Semmi, ami emlékezne arra, hogy ő egy emberi lény. Nincs neki térképe, ami megmutatná a visszautat. Nem maradt semmi, amin elindulhatna a visszafelé vezető ösvényen. Noam nincs többé, Simion.

– Ő... ő mindig olyan furcsa dolgokat mondott, jó úrnőm, amikor túl sokat ivott. Ő csak... – Simion kezével megtörölte a szemét, és kipislogott néhány könnycseppet. – Köszönöm, jó úrnőm! Tudom, segített volna, ha képes lett volna rá.

Az aes sedai a vállára tette a kezét, halkan mondott néhány megnyugtató szót, aztán már el is tűnt a pajtából.

Perrin tudta, hogy követnie kellene, de a férfi – vagyis ami valaha egy férfi volt –, aki most a léceket harapdálta, nem engedte elmenni. Gyorsan előrelépett, és magát is meglepte azzal, hogy leszedte a lakatot. Jó kis lakat volt, egy igazi kovácsmester munkája.

– Jó uram?

Perrin a kezében tartott lakatra pillantott, aztán a ketrecbe zárt férfire. Noam már nem marcangolta a léceket. Gyanakodva, zihálva bámulta Perrint. Néhány foga letört.

– A haláláig bezárva tarthatjátok itt – szólalt meg Perrin. – De én... én nem hiszem, hogy ettől jobb lesz neki.

– Ha kijönne, jó uram, akkor meg fog halni!

– Itt bent ugyanúgy meghal, mint kint, Simion. Kint legalább szabad és boldog, amennyire lehet. Ő már nem a fivéred többé. De rajtad áll, miként döntesz. Bezárva tarthatod itt, hogy megbámulják az emberek, ő pedig a ketrec léceit bámulhatja, míg el nem sorvad. Egy farkast bezárhatsz, Simion, de azt nem várhatod, hogy boldog lesz a rabságban. Vagy hogy sokáig él.

– Igen – felelte Simion. – Igen, ezt belátom – habozott egy kicsit, majd az ajtó irányába biccentett.

Ez volt az a válasz, amire Perrin várt. Kinyitotta a rácsos ajtót, és oldalt lépett. Noam egy pillanatig a nyílást bámulta, aztán négykézlábra ereszkedve, meglepő mozgékonysággal kirohant. Ki a ketrecből, a pajtából, ki az éjszakába. Fény, segíts mindkettőnkön, gondolta Perrin.

– Azt hiszem, jobb neki, hogy szabad. – Simion összerázkódott. – Azt viszont nem tudom, mit szól Harod mester ahhoz, ha nyitva találja az ajtót. És felfedezi, hogy Noam eltűnt a ketrecből.

Perrin bezárta a ketrec ajtaját. A jókora lakat éleset kattant, amikor a helyére tette.

– Hadd törje a fejét egy kicsikét!

Simion felnevetett, de nevetése nem tartott sokáig.

– Valamit majd csak kitalál. Az emberek ilyenek. Néhányan már akkor is azt mondták, Noam farkassá változott – de szőrössé ám! –, amikor megharapta Roon anyót. Ez nem igaz, de mégis azt mondták.

Perrin borzongva megtámaszkodott a ketrec ajtajában. Nem borítja szőrmebunda, de mégiscsak farkas. Farkas és nem ember. A Fény legyen hozzám irgalmas!

– Nem volt ám mindig itt bezárva – szólalt meg Simion hirtelen. – Roon anyó házában tartottuk, de aztán rábeszéltük Harod mestert, hogy hozzuk át ide, amikor megjöttek a fehérköpenyek. Mindig volt náluk egy névsor. Az árnybarátoké, akiket kerestek. Noam szeme volt a baj, tudja, jó uram. A fehérköpenyek egy Perrin Aybara nevű legényt is kerestek. Egy kovácsot. Azt mondták, sárga a szeme, és a farkasokkal cimborál. Ebből kitalálhatja, miért nem akartam, hogy megtudjanak valamit Noamról.

Perrin hátranézett, hogy a válla fölött Simionra pillanthasson.

– Azt hiszi, ez a Perrin Aybara egy árnybarát?

– Egy árnybarátot nem érdekelné, hogy a fivérem ketrecben hal-e meg vagy szabadon. Azt hiszem, az aes sedai még időben megtalálta jó uramat, miután az történt. Kellő időben, hogy segíthessen. Bárcsak néhány hónappal ezelőtt jöhettek volna el Jarrába!

Perrin elszégyellte magát amiatt, hogy ezt a férfit egy békához hasonlította.

– Bárcsak tudott volna segíteni rajta! – A Fény égessen meg, tényleg ezt kívánom! Hirtelen ráébredt, hogy a faluban mindenki tud Noamról. Mindenki látta Noam szemét.

– Simion, felhoznád nekem a vacsorámat a szobába? – Harod mestert és a többieket eddig eléggé lefoglalta a Loial láttán érzett döbbenetük ahhoz, hogy az ő szemét észrevegyék, de biztosan feltűnik nekik, ha lemegy együtt enni a többiekkel.

– Természetesen. És majd reggel is. Nem kell lejönnie, míg készen nem áll arra, hogy nyeregbe szálljon.

– Te jó ember vagy, Simion. Jó ember.

Simion olyan boldogan nézett rá, hogy Perrin megint elszégyellte magát.

Kilencedik fejezet

Farkasálmok

Perrin a hátsó bejáraton keresztül tért vissza a szobájába, és nem sokkal később Simion is felbukkant egy megrakott tálcával. A kendő nem tartotta vissza a báránysült, az édes bab, a paszternák és a frissen sült kenyér illatát, Perrin azonban addig feküdt az ágyán a fehérre meszelt mennyezetet bámulva, míg minden kihűlt. Egyre csak Noamon járt az esze. Noam, amint a rácsot rágja. Noam, amint kirohan az éjszakába. Megpróbált inkább arra gondolni, milyen alaposan kell az acélt feldolgozni ahhoz, hogy zárat készíthessen belőle az ember, de ez sem segített.

Nem törődött a tálcával, hanem végigsétált a folyosón, Moiraine szobájához. A nő, válaszul kopogására, ennyit felelt:

– Gyere be, Perrin!

Egy pillanat alatt átfutott agyán az aes sedai-okról szóló sok történet, de aztán elhessegette a gondolatot, és kinyitotta az ajtót.

Moiraine egyedül volt – amiért Perrin hálát érzett –, a nő a szobában ült egy tintásüveggel a térdén, és valamit írt egy parányi, bőrkötéses könyvbe. Éppen visszadugta a dugót a tintásüvegbe, és letisztította a toll acélhegyét egy parányi papírdarabkával, anélkül hogy Perrinre pillantott volna. A kandallóban égett a tűz.

– Már vártam, hogy idejössz – szólalt meg a nő. – Eddig nem akartam veled erről a témáról beszélni, mivel tudtam, hogy nem áll szándékodban. A mai este után viszont... Mit akarsz tudni?

– Ez vár rám is? – kérdezte a fiú. – Így végzem, mint ő?

– Talán.

Perrin várt egy darabig, hogy az aes sedai még mondjon valamit, ám a nő csupán a tollat és a tintát tette vissza a parányi, csillogó, rózsafa dobozkába, és ráfujt a frissen írott szövegre, hogy megszáradjon.

– Ez minden? Moiraine, ne próbáljon meg leszerelni a semmitmondó aes sedai válaszokkal! Ha tud valamit, akkor mondja el nekem! Kérem!

– Nagyon keveset tudok, Perrin. Amikor egyszer két barátom könyvei és kéziratai között kutattam valami más után, véletlenül rábukkantam az egyik könyvben egy töredékre, amelyik a Legendák Korából származott. Egy olyan... helyzetről volt benne szó, mint amilyen a tiéd. Lehet, hogy az egész világon nem létezik még egy ilyen kézirat, de akkor sem derült ki belőle túl sok.

– Mi az, ami kiderült belőle? Még a kevés is több annál, mint amennyit most tudok! A Fény égessen meg, eddig azért aggódtam, hogy Rand lassacskán megőrül, de arra sosem gondoltam volna, hogy én is hasonló helyzetbe kerülök!

– Perrin, az ilyen dolgokról még a Legendák Korában sem tudtak túl sokat. Bárki is írhatta azt a könyvet, nem volt biztos abban, hogy legendáról vagy valóságról ír. És azt se felejtsd el, hogy én csupán egy töredékét találtam meg a szövegnek! Ebben azt olvastam, hogy a farkasokkal beszélők közül néhányan elvesznek, feladják emberi mivoltukat, és emberségüket elnyeli a farkas. Néhányan. Hogy a szöveg írója ezalatt azt értette, tíz közül egy, vagy öt, vagy kilenc, azt nem tudom.

– Ki tudom zárni őket. Nem tudom, miként, de elutasíthatom, hogy beszéljek velük. Ha nem akarom, meghallgatnom sem kell őket. Segít ez?

– Az bizony lehet – a nő végigmérte Perrint, és úgy tűnt, hogy nagy gonddal válogatja meg a szavait. – A szöveg mindenekelőtt az álmokról szólt. Az álmok veszélyesek lehetnek, Perrin.

– Ezt már mondta egyszer. Mire céloz ezzel?

– Abból, amit olvastam, arra lehet következtetni, hogy a farkasok részben ebben a világban élnek, részben pedig az álmok világában.

– Az álmok világában? – kérdezte a fiú hitetlenkedve.

Moiraine szigorú pillantást vetett rá.

– Azt mondtam, amit leírva láttam. Az a mód, ahogy a farkasok egymással és veled érintkeznek, valamilyen módon összefüggésben áll az álmok világával. Nem teszek úgy mintha érteném, miként történhet ez – egy pillanatra elhallgatott, és a homlokát ráncolta. – Olvastam valamit olyan aes sedai-okról, akik rendelkeztek azzal a képességgel, hogy különleges módon álmodjanak. Az álmodók beszámoltak arról, hogy álmukban időnként farkasokkal találkoztak, sőt arról is, hogy a farkasok vezették őket. Attól félek, hozzá kell szoknod ahhoz, hogy alvás közben ugyanolyan óvatos legyél, mint ébren, ha el akarod kerülni a farkasokat. Már ha így döntesz.

– Már ha így döntök? Moiraine, én nem akarom úgy végezni, mint Noam! Még szép, hogy nem!

Az aes sedai fürkésző pillantást vetett rá, aztán megcsóválta a fejét.

– Úgy beszélsz, mintha rajtad állna a dolog! Perrin, gondolj arra, hogy ta'veren vagy!

A fiú hátat fordított neki, és kibámult az éjfekete ablakon, miközben a nő folytatta:

– Lehetséges, hogy annak tudatában, micsoda is Rand, elkövettem azt a hibát, hogy nem szenteltem elég figyelmet a másik két ta'verennek, azoknak, akiket vele együtt találtak. Három ta'veren ugyanabban a faluban, akik mindannyian néhány hét eltéréssel születtek. Ilyenről még senki sem hallott! Lehet, hogy te és Mat sokkal nagyobb szerepet játszotok a Mintában, mint ahogy te meg én azt eddig hittük.

– Egyáltalán nem akarok szerepet játszani a Mintában! – morogta Perrin. – Az pedig biztos, hogy nem is fogok, ha elfelejtem, hogy ember vagyok! Segít nekem, Moiraine? – Nehezére esett ezt kimondani. Mi lesz, ha ehhez az Egyetlen Hatalmat kell használnia? Nem felejteném el inkább szívesebben, hogy ember vagyok? – Segít nekem abban, hogy ne veszítsem el magamat?

– Ha tudok ebben segíteni, akkor fogok is. Ez megígérem neked, Perrin. De a segítség kedvéért nem fogom elhanyagolni az Árnyék ellen vívott háborút. Ezzel is tisztában kell lenned.

Amikor visszafordult a nő felé, az továbbra is rezzenéstelen arccal bámulta. És ha a küzdelem azt követeli, hogy holnap reggel a sírba fektessen, akkor azt is megteszi? Szinte megdermedt a tudattól, hogy a nő egy percet sem fog habozni, ha így kell tennie.

– És mi az, amit eltitkolt előlem?

– Ne feszítsd túl a húrt, Perrin! – felelte Moiraine hidegen. – Maradj az illendőség határain belül!

Perrin habozott, mielőtt feltette volna a következő kérdést:

– Nem tudná ugyanazt tenni velem, mint Lannal? Nem tudná elszigetelni az álmaimat?

– Már van egy őrzőm, Perrin – a nő ajkai már-már mosolyra húzódtak. – És nekem egy teljesen elég. Én a Kék ajahhoz tartozom, nem a zöldhöz.

– Tudja, mire gondoltam. Nem akarok emiatt őrző lenni – A Fény szerelmére, hogy életem végéig egy aes sedai-hoz kötődjek? Az ugyanolyan szörnyű, mint a farkasok!

– Az sem segítene rajtad, Perrin. Az álmok kizárása csak azok ellen segít, akik kívülről jönnek. A téged fenyegető veszély belülről fakad – ismét kinyitotta a parányi könyvet. – Most aludnod kellene – mondta búcsúzóul. – Vigyázz magadra, amikor álmodsz, de ennek ellenére valamikor aludnod is kell.

Moiraine olvasni kezdett, mire Perrin távozott.

Visszatérve saját szobájába, Perrin hagyta, hogy kicsit enyhüljön acélos önfegyelme. Egy leheletnyire engedte, hogy érzékei kitáruljanak. A farkasok még mindig ott voltak kívül, Jarra határain túl, és gyűrűbe fogták a falut. Szinte abban a pillanatban, amikor mindezt megérezte, már el is zárkózott tőlük.

– Majd egy város közepén nyugtom lesz – mormogta. Egy város majd távol tartja a farkasokat. Miután megtaláltam Randet. Ha befejeztem azt, amit vele együtt meg kell tennem. Nem volt egészen biztos abban, mit is gondoljon arról, amit Moiraine mondott. Az aes sedai nem akarja vagy nem tudja kizárni az álmait. Az Egyetlen Hatalom vagy a farkasok: micsoda embertelen választás!

Nem gyújtotta meg a tüzet az előkészített kandallóban, sőt, még az ablak két szárnyát is szélesre tárta. Hideg, éjszakai levegő ömlött a szobába. Azután a padlóra hajította a pokrócot és a párnát, és felöltözve a kényelmetlen ágyra feküdt. Meg sem próbált kényelmesen elhelyezkedni rajta. Elalvás előtt utolsó gondolata a matraccal foglalkozott, amely talán távol tartja tőle a mély álmot és ezzel együtt a veszélyes lidérceket.

Egy hosszú folyosón állt. A magas kőmennyezet és a falak nedvesen csillogtak, egy részüket pedig sajátos árnyék borította. Az árnyék furcsán torz csíkoknak tűnt, és ezek a csíkok néhol ugyanolyan hirtelen véget értek, ahogy a másik oldalon elkezdődtek. Mögöttük túl sötét volt, mintha csak a köztük lévő fénynek nem lett volna elég ereje ahhoz, hogy mindent megvilágítson. Még csak nem is sejtette, honnan jön a fény.

– Nem – jelentette ki, aztán még hangosabban: – Nem! Ez egy álom. Fel kell ébrednem. Ébresztő!

A folyosó nem változott meg.

Veszély. Ezt egy farkas gondolta, távol és gyengén.

– Fel fogok ébredni. Mindjárt felébredek – öklével a falra vágott. Fájt, de nem ébredt fel. Látni vélte, ahogy a kígyószerű árnyékok egyike elhúzódott az ütés elől.

Rohanj, testvér! Rohanj!

– Ugró? – kérdezte döbbenten. Tudta, hogy ismeri azt a farkast, akinek megérezte a gondolatát. Ugró, aki megirigyelte a sasok röptét.

– Ugró halott!

Rohanj!

Perrin nehézkesen futni kezdett. Az egyik kezével megragadta fejszéjét, hogy a nyele ne csapódjon a lábának. Nem tudta, hova fut, vagy miért, de nem lehetett süket az Ugró gondolataiban izzó sürgetésre. Ugró meghalt, gondolta. Meghalt! Ennek ellenére rohant tovább.

Más folyosók nyíltak abból, amelyben futott, a legkülönbözőbb szögben, néha felfelé és néha lefelé vezettek. Egyikük sem tűnt másmilyennek, mint amelyikben éppen futott. Nedves kőfalak, sehol egy ajtó, és időnként a sötétség csíkjai.

Az egyik kereszteződésbe érve hirtelen megtorpant. Egy férfi állt ott, aki bizonytalanul nézett rá. Az idegen furcsa szabású zubbonyt viselt a nadrágja felett. A zubbonyt nem tűrte be a nadrágjába, hanem úgy rálógatta, mint ahogy a nadrág is rálógott a csizmájára. A nadrág és a csizma is sárga volt, csak a csizma egy fokkal talán haloványabb lehetett.

– Hát ez több annál, mint amit el tudok viselni – mondta a férfi, nem is annyira Perrinnek, mint inkább saját magának. Különös kiejtéssel beszélt, gyorsan, a szavak végét leharapva. – Nem csak hogy parasztokról álmodom, hanem a ruhákat figyelembe véve ráadásul még külföldi parasztokról! Hordd el magad az álmomból, legény!

– Ki maga? – kérdezte Perrin. A megszólított szemöldöke a magasba szaladt, mintha megsértődött volna.

A közelében vonaglani kezdett néhány árnyékcsík. Egyikük vége elhagyta a mennyezetet, és addig ereszkedett, míg meg nem érintette a férfi fejét. Az árnyék belefolyt a hajába. A férfi szeme a döbbenettől kidülledt, és aztán minden egyszerre történt. Az árnyék visszarándult a mennyezetre, tíz láb magasra, és valami sápadt rongyot vitt magával. Cseppek pottyantak Perrin arcára, és egy iszonyatos üvöltés tépte szét a levegőt.

Perrin döbbenten bámult az előtte álló véres alakra, aki a férfi ruháit viselte, és üvöltve a földre rogyott, majd vergődni kezdett. Akaratlanul is a magasba pillantott, és meglátta a mennyezetről üres zsákként himbálózó, sápadt rózsaszín dolgot. Egy részét már felszívta a fekete csík, de ennek ellenére nem volt nehéz felismerni benne az emberi bőrt, amelyik szemmel láthatóan egyetlen darabban, szakadás nélkül került fel oda.

Az árnyékok izgatottan táncolni kezdtek a közelében, mire Perrin tovább rohant. Fülében ott csengett a haláltusáját vívó férfi üvöltése. Az árnyékcsíkok hullámzani kezdtek, és lépést tartottak vele.

– Tűnj el, hogy a Fény égessen meg! – üvöltötte a fiú. – Tudom, hogy csak egy álom vagy. A Fény égessen meg, hát tűnj el!

A magas, aranyozott világító oszlopok között színes faliszőnyegek lógtak. Tucatnyi gyertya állt az oszlopokon, melyek megvilágították a padló csempéit, mint a bolyhos felhőkkel és tarka madarakkal díszített mennyezetet. A hatalmas teremben, amely olyan hosszan nyúlt a messzeségbe, ameddig csak ellátott, csupán a gyertyák lobogó lángja mozgott. A falakat időnként hegyes kőívek törték meg.

Veszély. A gondolat még gyengébb volt, mint az előbb. És még sürgetőbb, már ha ez egyáltalán lehetségesnek tűnt.

Perrin, kezében a fejszével, óvatosan továbbment a teremben, miközben ezt mormolta magában:

– Ébredj fel! Felébredni, Perrin! Ha már tudod, hogy ez csak egy álom, akkor az egész meg fog változni, vagy pedig felébredsz. Ébredj már fel, a Fény égessen meg!

A terem azonban ugyanolyan valóságos maradt, mint bármelyik épület, amelyen valaha is keresztülhaladt.

Elérte az első, fehér boltívet. Ez egy hatalmas szobába vezetett, amelyből egyetlen ablak sem nyílt, de olyan pompás bútorokkal rendezték be, mintha csak egy palota lenne. A szoba közepén egy nő állt, aki komoly képpel tanulmányozta az asztalon fekvő, viharvert kéziratot. Egy fekete hajú, sötét szemű, csodálatosan szép nő, teljes egészében fehérbe és ezüstbe öltözve.

Abban a pillanatban, amikor Perrin felismerte a nőt, az felemelte a fejét, és ránézett. Szeme a meglepetéstől és a haragtól tágra nyílt.

– Hát te? Mit csinálsz te itt? Hogy tudtál ide...? Mindent elrontasz – olyan dolgokat, amelyekről még fogalmad sem lehet!

A terem hirtelen laposnak tűnt, mintha csak egy szobát ábrázoló képet nézett volna. Ez a lapos kép elfordult oldalra, és egyetlen, világos éllé változott a sötétség közepén. Ez az él fehéren felvillant, aztán teljesen eltűnt. Csupán a sötétség maradt hátra, éjnél is feketébben.

Közvetlenül Perrin csizmái előtt véget ért a padló csempeburkolata. Miközben odanézett, a fehér perem feloldódott a feketeségben, mint a homok, melyet elmos a víz. Perrin rémülten hátralépett.

Rohanj!

Perrin megfordult, és ott állt Ugró, egy hatalmas, szürke farkas, akinek forradásokkal teli pofája fehér volt a kortól.

– Te halott vagy! Láttalak meghalni! Éreztelek, amikor meghaltál!

Perrin agyát farkasgondolatok öntötték el.

Rohanj! Nem maradhatsz itt! Veszély, nagy veszély. Rosszabb, mint az összes Sosem született. El kell menned. Menj már! Most!

– Hogyan? – üvöltötte Perrin. – El akarok menni, de hogyan?

Menj! Ugró vicsorogva Perrin torkának vetette magát.

Perrin elfojtott üvöltéssel ugrott fel az ágyában. Keze a torkára tapadt, hogy ne engedje kifolyni a vérét. Ujjai azonban sértetlen bőrhöz értek. Nagyot nyelt a megkönnyebbüléstől, ám a következő pillanatban ujjai valami nedveset éreztek.

Kimászott az ágyból, majdnem elesett siettében, odatántorgott a mosdóasztalhoz, és a kanna után nyúlt. Amikor megtöltötte a mosdótálat, egy csomó vizet kiöntött. Az a víz azonban, amivel arcát lemosta, rózsaszínűvé vált. Rózsaszínűvé a furcsa öltözékű férfi vérétől.

Ingén és nadrágján további sötét foltokat fedezett fel. Letépte a ruháját magáról, és a legtávolabbi sarokba dobta. Hadd maradjanak ott! Simion majd elégetheti őket.

Egy széllökés tört be a nyitott ablakon. A hidegben borzongani kezdett alsóruhájában, de aztán leült a padlóra, és hátát nekitámasztotta az ágynak. Ez majd elég kényelmetlen lesz. Gondolatai valósággal mardosták, tele volt aggodalommal és félelemmel. És elszántsággal. Nem engedek! Semmi esetre sem!

Még mindig remegett, amikor végre erőt vett rajta az alvás. Nem volt ez igazi alvás, mert végig tisztában volt azzal, hogy a szobában fekszik, és hogy mennyire hideg van. Ám a rémálmok, amik ekkor következtek, jobbak voltak, mint az addigiak.

Rand ezen az éjen összekuporodva ült a fák alatt, és azt a hatalmas termetű, széles vállú kutyát figyelte, amelyik lassan közeledett rejtekhelyéhez. Az oldala sajgott. A seb, amelyet Moiraine sem tudott meggyógyítani. Nem törődött a fájdalommal. A hold éppen csak elég fényt adott ahhoz, hogy észrevegye a kutyát. A hatalmas koponyájú állat olyan magas volt, hogy majdnem a derekáig érhetett volna. Fogai nedves ezüstként csillogtak a sötétben. A levegőt szaglászva, lassan közeledett.

Közelebb, gondolta Rand, gyere közelebb! Ezúttal semmi sem figyelmezteti az uradat. Közelebb! Most jó! A kutya csak tíz lépésre járt tőle. Mély hörgés tört fel a torkából, amikor hirtelen előrevetette magát. Pontosan Rand irányába.

Az Egyetlen Hatalom eltöltötte a fiút. Valami kiszakadt kinyújtott kezéből. Fogalma sem volt arról, hogy mi lehetett az. Egy fehér fénydárda, kemény, mint az acél. Folyékony tűz. A kutya egy pillanatig ebben a valamiben lebegett, aztán átlátszóvá vált, és eltűnt. A fehér fény eloszlott, csak néhány fénypont táncolt Rand megkínzott szeme előtt. Nekidőlt a legközelebbi fatörzsnek. A fakéreg durván dörzsölte az arcát. Megkönnyebbülés és hangtalan nevetés futott végig rajta. Sikerült! A Fény mentsen meg! Ezúttal sikerült! Ez nem történt mindig így. Ezen az éjszakán nem ez volt az első kutya.

Az Egyetlen Hatalom ott lüktetett benne, és Rand rosszul lett a Sötét Úr rontásától, amivel az bemocskolta a saidint. Szeretett volna kiürülni, szerette volna kihányni a fertőzést. A hideg, éjszakai szél ellenére izzadságcseppek futottak végig arcán. Száját keserű sav marta. Legszívesebben lefeküdt volna, hogy elpusztuljon. Azt kívánta, bárcsak Nynaeve adna valamilyen gyógyszert, vagy jönne Moiraine, hogy meggyógyítsa. Vagy hogy... valami, bármi, ami legyőzné ezt a fojtogató rosszullétet!

A saidin azonban élettel árasztotta el, élettel, energiával és tudattal, és mindez keresztülgázolt a rosszulléten. A saidin nélküli élet az igazi életnek csupán halvány lenyomata lett volna.

Ha így folytatom, akkor meg fognak találni. Megkeresik a nyomaimat, és engem is megtalálnak. El kell jutnom Tearbe. Ott majd mindent kiderítek. Ha én vagyok a Sárkány, akkor végigviszem a dolgot. És ha nem... ha az egész csak hazugság volt, akkor is minden véget ér. Véget ér.

Habozva és végtelenül lassan, elengedte a saidint, kibontakozott a lágy ölelésből, ami olyannak tűnt, mintha abbahagyta volna a lélegzést. Üresnek és szegénynek látszott az éjszaka körülötte. Az árnyékok elvesztették éles peremeiket, és egymásba olvadtak.

A távolban, nyugaton vonyítani kezdett egy kutya. A rettenetes hang széttépte az éjszakát.

Rand felkapta a fejét. Úgy pillantott a hang irányába, mintha láthatná a kutyát, ha megerőltetné magát.

Egy második kutya válaszolt az elsőnek, aztán még egy, tehát összesen kettő, mindegyik valahol messze, valahol tőle nyugatnak.

– Űzzetek csak! – sziszegte Rand. – Űzzetek csak, ha azt akarjátok! Nem leszek könnyű zsákmány! Többé nem!

Ellökte magát a fatörzstől, keresztülgázolt egy sekély, jéghideg patakon, aztán egyenletes léptekkel elindult kelet felé. Csizmája jeges vízzel telt meg, és fájt az oldala, de nem törődött vele. Az éjszaka elcsendesedett a háta mögött, de ez sem érdekelte. Űzzetek csak! Én is tudok vadászni. És nem leszek könnyű zsákmány.

Tizedik fejezet

Titkok

Egwene al'Vere egy pillanatra megfeledkezett kísérőiről, és felegyenesedett a nyeregben, hogy egy pillantást vethessen Tar Valon távoli falaira. Amit látott, nem volt több, mint egy, a napfényben fehéren ragyogó, elmosódott folt. Biztos volt benne, hogy a szigetre épített várost látja. A viharvert csúcsú, magányos hegy, melyet az emberek Sárkánybércnek neveztek, csupán az előző nap késő délutánján bukkant fel szemük előtt. Az utazók ekkor már átkeltek az Erininen. A hegyet, amelyik törött fogként emelkedett a dombos sík fölé, nem lehetetett semmi mással sem összetéveszteni. Sok mérföldnyi körzetben lehetett látni, és az emberek igyekeztek elkerülni, még azok is így tettek, akik Tar Valon felé tartottak.

A legendák szerint Rokonirtó Lews Therin a Sárkánybércen halt meg. Sok más dolgot is meséltek erről a hegyről: próféciák és jóslatok szóltak róla. Ez elegendő okot adott arra, hogy mindenki igyekezzen távol maradni a fekete lejtőktől.

Neki viszont igencsak jó oka volt arra, hogy ne kerülje el a hegyet: több is, mint egy oka. Csak Tar Valonban kaphatja meg azt a kiképzést, amire szüksége volt, amit meg kellett, hogy kapjon. Nem hagyom még egyszer láncra verni magamat! Elhessegette a gondolatot, de az éppen ellentétes jelentéssel tért vissza. Többé nem teszem kockára a szabadságomat! Tar Valonban Anaiya ismét hozzáláthat Egwene álmainak megfejtéséhez; az aes sedai kénytelen így tenni, bár eddig nem találtak bizonyítékot arra, hogy Egwene tényleg a ritka Álmodók közé tartozik, ahogy azt Anaiya sejtette. Amióta elhagyták az Almoth-alföldet, a lányt nyugtalan álmok gyötörték. Eltekintve attól, hogy még mindig a seanchanokról álmodott – és utána izzadságban fürödve riadt fel –, álmaiban egyre többször bukkant fel Rand. Rand, aki elfutott. Rand, aki rohant valami felé, miközben ezzel egy időben menekült valami elől.

Összevont szemöldökkel pillantott Tar Valon felé. Ott volt Anaiya. És talán Galad is. Akaratlanul is elpirult, mire kizárta a férfit gondolataiból. Gondolj az időjárásra! Gondolj bármi másra! A Fényre, milyen meleg van!

Most, az év elején, amikor a tél uralma épp csak tegnap ért véget, a Sárkánybércet fehér hósapka borította, ám itt, lent már rég megolvadt a hó. A tavalyi, megbarnult fűcsomók közül már kibukkantak az első zöld hajtások, és ha néha-néha valahol fák koronáztak egy dombot, ott azonnal szembetűnt az új rügyek pirosa. Jó érzés volt megpillantani a tavasz jeleit. Kis csapatuk szinte szó szerint nyeregben töltötte a telet, bár néha táborozásra kényszerítette vagy egy faluba zárta őket egy-egy napokig tartó hóvihar. Az ilyenek után aztán alig tudtak előrejutni, mert a lovak marig süllyedtek a hófúvásban. Jó idő esetén még gyalog is fél nap alatt tovább jutottak volna, mint ilyen körülmények között egy teljes nap alatt.

Egwene hátrahajtotta vastag gyapjúcsuklyáját, és visszaült a magasra felhúzott nyeregbe. Türelmetlenül elsimította szoknyája ráncait. Sötét szemének pillantása undorodva siklott végig a szöveten. Túl régóta viselte ezt a ruhát. A szoknyát alul behasították – ő maga szegte be a széleit –, hogy könnyebben tudjon lovagolni. Ezen kívül csupán egyetlen másik ruhája volt, de az még ennél is jobban megkopott. Ráadásul ugyanolyan színű volt, ugyanolyan sötétszürke, mint amilyent a seanchanok rabszolgái viseltek. Hetek óta, amióta csak elindultak Tar Valon felé, nem volt más választása, mint hogy ezt a sötétszürke ruhát viselje.

– Esküszöm, hogy soha többé nem viselek szürke ruhát, Bela – magyarázta kócos lovának, miközben megsimogatta a nyakát. Nem mintha én dönthetnék erről, mihelyt beérek a Fehér Toronyba, gondolta. A Toronyban valamennyi novícia fehér ruhát viselt.

– Már megint magadban beszélsz? – kérdezte Nynaeve. Pej heréltje közelebb léptetett. A két nő egyforma magas volt és hasonló öltözéket viseltek, de lovuk eltérő nagysága miatt úgy tűnt, mintha Emondmező egykori javasasszonya egy fejjel magasabb lenne. Nynaeve várakozóan magasra húzta a szemöldökét, miközben a válla fölött előrelógó, vastag, sötétbarna hajfonatát húzgálta. Mindig akkor tett így, ha valamiért aggódott, vagy néha, ha még a megszokottnál is csökönyösebben akart ragaszkodni valamihez. Az ujját díszítő, kígyós gyűrű mutatta, hogy már a beavatottak közé tartozik. Egy jókora lépéssel Egwene előtt járt, ám ennek ellenére még nem számított teljes értékű aes sedai-nak. – Jobban kéne vigyáznod!

Egwene nem válaszolt, bár tulajdonképpen azt szerette volna felelni, hogy csupán Tar Valont kereste a messzeségben. Talán azt hitte, azért álltam fel a kengyelben, mert meguntam a nyergemet? Úgy tűnt, Nynaeve túl gyakran elfelejti, hogy már nem ő Emondmező javasasszonya, és Egwene sem gyermek többé. Viszont neki már van gyűrűje, nekem pedig – egyelőre! – nincs. Neki ez nagyjából annyit jelent, hogy lényegileg semmi sem változott!

– Szerinted Moiraine jól bánik Lannal? – kérdezte negédes hangon, és élvezettel nyugtázta, hogy Nynaeve mérgesen megrántotta hajfonatát.

Öröme azonban gyorsan tovaszállt. Nem szerette az ilyen szurkálódást, és azt is tudta, hogy Nynaeve rendkívül bonyolult érzéseket táplál az őrző irányában. A lánynak igencsak össze kellett szednie magát ahhoz, hogy kitaláljon valamit, mielőtt a férfi makacssága és rendíthetetlen méltósága annyira feldühítené, hogy agyoncsapja Lant.

Kis csoportjuk hat főből állt. Valamennyien egyszerű ruhát viseltek, hogy útközben a falvakban és a kisvárosokban ne keltsenek feltűnést. Ennek ellenére talán mégis ők voltak a legérdekesebb csapat, amely mostanában átkelt a Caralain-sztyeppén. Négy nő, ráadásul az egyik férfi két ló közé erősített hordágyon feküdt. A teherhordó lovak a sebesültön kívül csupán kevés terhet cipeltek: azokat a készleteket, melyeknek ki kellett tartaniuk, míg megtették az egymástól igen nagy távolságra fekvő falvak közti utat.

Hat ember, gondolta Egwene, de hány titok? Mindannyian őriztek titkokat, melyeket talán a Fehér Toronyban is tovább kellett rejtegetniük. Otthon egyszerűbb volt az élet.

– Nynaeve, gondolod, hogy Rand jól van? És Perrin? – tette hozzá gyorsan.

Többé már nem volt képes arra, hogy úgy csináljon, mintha egy szép napon még mindig Randhez akarna feleségül menni; ez csak önámítás lett volna. Nem tetszett neki a dolog – igazából még nem törődött bele –, de már nem maradtak kétségei.

– Álmodtál talán? Megint rémálmok kínoztak? – Nynaeve hangjából kiérződött az aggodalom, de Egwene nem volt abban a hangulatban, hogy örüljön az együttérzés megnyilvánulásának.

Gondosan ügyelt arra, hogy hangja teljesen közömbösen csengjen:

– A szóbeszédek alapján, melyek a fülünkbe jutottak, nem mondhatnám, hogy értem, ami történik. Csak azt tudom, hogy minden olyan kifacsart, olyan hamis.

– Minden rosszra fordult, amióta Moiraine belépett az életünkbe – mordult fel Nynaeve. – Perrin és Rand... – habozni kezdett, és elhúzta a száját. Egwene úgy gondolta, hogy Nynaeve meggyőződése szerint mindaz, ami Randdel történt, Moiraine műve. – Most már magukra kell vigyázniuk. Attól tartok, nekünk a saját gondjaink miatt fog fájni a fejünk. Valami nincs rendben. Egyszerűen... érzem.

– Tudod, hogy micsoda? – kérdezte Egwene.

– Olyan, mintha vihar közeledne – Nynaeve sötét szeme a reggeli eget vizsgálta, amely kéken és ragyogva borult föléjük. Csupán néhány magányos felhőt fedeztek fel. Az egykori javasasszony ismét megrázta a fejét: – Mintha csak egy vihar közeledne.

Nynaeve mindig is tudta, milyen lesz a következő napok időjárása. Értette, amit a szél üzent, ahogy azt arrafelé mondták, és az emberek el is várták egy falu javasasszonyától, hogy képes legyen ilyesmire, bár csak kevés javasasszony rendelkezett ezzel a képességgel. Amióta elhagyták Emondmezőt, Nynaeve képességei megnőttek vagy megváltoztak. Azok a viharok, amelyeket néha megérzett, inkább az emberekkel álltak kapcsolatban, mintsem a széllel.

Egwene elgondolkodva alsó ajkába harapott. Nem engedhették meg maguknak, hogy itt, nyíllövésnyire Tar Valontól, feltartsák őket. Mat kedvéért sem, de olyan okok miatt sem, melyekről tudta, hogy fontosabbak, mint egy falusi legény élete, sőt, mint egy gyermekkori jóbarát élete. Ám ezek az okok mit sem számítottak, ha a szívére hallgatott. Ránézett a többiekre, és azon törte a fejét, hogy vajon észrevettek-e valamit.

Verin sedai, ez a kicsi és gömbölyded asszony, aki kizárólag barna öltözéket viselt, szemmel láthatóan mindenről megfeledkezve lovagolt elöl. Köpenyének csuklyáját egészen előrehúzta, így az szinte teljesen eltakarta arcát. Haladásuk iramát a lova határozta meg, nem ő. A nő a Barna ajahhoz tartozott, és a Barna nővéreknek általában fontosabb volt a tudás keresése, mint a körülöttük létező világ dolgai. Egwene mindazonáltal nem volt egészen biztos abban, hogy Verin tényleg ilyen. Az asszony kísérőjükként igencsak határozottan beavatkozott a világ dolgaiba.

Elayne olyan idős volt, mint Egwene, és maga is novícia, ám az ő haja aranyszínben ragyogott, és ellentétben Egwene sötét szemével, neki kék szeme volt. A lány hátul lovagolt, a hordágy mellett, melyen Mat feküdt eszméletlenül. Ugyanolyan szürke öltözéket viselt, mint Egwene és Nynaeve, és a többiekhez hasonló aggodalommal figyelte a fiút. Mat már három napja nem tért magához. A hordágy másik oldalán lovagoló szikár, hosszú hajú férfi megpróbált egyszerre minden irányba figyelni, de úgy, hogy azt senki se vegye észre. Arcán elmélyültek a ráncok, amikor összpontosítani próbált.

– Hurin – szólalt meg Egwene, és Nynaeve bólintott. Hagyták, hogy lovaik lassítsanak, így a hordágy odaért melléjük. Verin továbbra is előttük kocogott.

– Érez valamit, Hurin? – kérdezte Nynaeve. Hirtelen Elayne is felemelte aggódó pillantását Mat hordágyáról.

Amikor mindhárman ránéztek, az ösztövér férfi feszengeni kezdett a nyeregben, és megdörzsölte hosszú orra oldalát.

– Nehézségeket – jelentette ki lakonikusan és habozva. – Azt hiszem, hogy... gondjaink lesznek.

A szaglász Shienar királyának szolgálatában tolvajokra vadászott. Nem viselte ugyan a shienari harcosok hajfonatát, de az övéről lógó rövid kardon és kardtörőn látszott, hogy régóta használja őket. A hosszú évek tapasztalata, úgy látszik, felruházta azzal a képességgel, hogy megtalálja a bűnözőket, különösen, ha azok erőszakot alkalmaztak.

Útjuk során kétszer tanácsolta, hogy menjenek tovább abból a faluból, ahová alig egy órája érkeztek csak meg. Első alkalommal mindenki ellenkezett vele, mert túl fáradtak voltak, de még mielőtt megpirkadt volna, a fogadós és két másik falusi férfi megpróbálta az ágyukban meggyilkolni őket. Támadóik csupán egyszerű bűnözők voltak, és nem árnybarátok. Csak a lovaikat akarták, meg megszerezni mindazt, amit a nyeregtáskákban és a zsákokban vittek magukkal. A falu lakói tudtak a szándékukról, és egyetérteni látszottak abban, hogy az idegeneket zsákmánynak lehet tekinteni. Az utazók kénytelenek voltak elmenekülni, mert botokkal és vasvillákkal felfegyverzett csőcselék támadt rájuk. A második alkalommal Verin azonnal kiadta a parancsot a továbbhaladásra, mihelyt meghallotta Hurin tanácsát.

A shienari király szaglásza gondosan megválogatta, hogy miket mondjon kísérőnőinek. Csak Mattel beszélgetett kötetlenül, akkor, amikor Mat még tudott beszélni. Ők ketten sokat tréfálkoztak és kockáztak, ha a nők nem voltak éppen a közelükben. Egwene úgy gondolta, hogy Hurin egyszerűen kényelmetlenül érzi magát egy aes sedai és három olyan nő társaságában, akik maguk is ilyen nagyhatalmú asszonyok akarnak lenni. Némelyik férfi szívesebben vetette magát véres küzdelembe, mint hogy összeakaszkodjon egy aes sedai-jal.

– Milyenfajta nehézségeket? – kérdezte Elayne.

Halkan beszélt, de hangja így is olyan parancsolóan csengett, hogy azzal egyértelműen megkövetelte a gyors és tiszta választ. Hurin rögtön felelt:

– Úgy érzem... – elhallgatott, és meglepetten pislogott. Pillantása bizonytalanul az egyikről a másikukra esett. – Csak egy érzés – mondta végül. – Egy... előérzet. Tegnap is meg ma is láttam nyomokat. Rengeteg lóét. Húsz vagy harminc tartott az egyik irányba, és húszan vagy harmincan jöttek visszafelé is. Ez nekem gyanús. Ez minden. Csak egy érzés. Mégis azt hiszem, hogy nehézségeink lesznek.

Nyomokat? Egwene semmi ilyesmit nem látott. Most Nynaeve csattant fel éles hangon:

– Nem láttam rajtuk semmi nyugtalanítót – az egykori javasasszony büszke volt arra, hogy ugyanolyan jó nyomolvasónak számított, mint a legügyesebb férfiak. – A nyomok már több napja ott voltak. Miért gondolja, hogy nehézségeink támadhatnak miattuk?

– Csak úgy gondolom – felelte Hurin megfontoltan, mintha tulajdonképpen többet szeretne mondani. Lesütötte a pillantását, megdörzsölte az orrát, és mélyet lélegzett. – Már hosszú ideje nem mentünk keresztül falvakon – morogta. – Ki tudja, milyen falmei hírek előztek meg minket? Lehet, hogy nem lesz részünk olyan meleg fogadtatásban, mint amilyenre számítunk. Úgy vélem, ezek a lovasok rablók és gyilkosok is lehettek. Azt hiszem, vigyáznunk kell. Ha Mat nem lenne magatehetetlen, előremennék felderíteni az utat, de így talán az lesz a legjobb, ha nem hagyom a hölgyeket magukra.

Nynaeve szemöldöke a magasba szaladt.

– Azt hiszi, hogy nem tudunk vigyázni magunkra?

– Az Egyetlen Hatalommal sem mehetnek sokra, ha valaki azelőtt végez önökkel, mielőtt használhatnák tudásukat – felelte Hurin, nyeregkápája irányába. – Bocsássanak meg, de azt hiszem, én... Egy kicsit előremegyek Verin sedai-hoz – lábát lova véknyába nyomta, és előrevágtatott, mielőtt bármelyikük is megszólalhatott volna.

– Ez aztán a meglepetés – vélekedett Elayne, amikor Hurin lovával közvetlenül a barna nővér mellé állt. Verin látszólag ugyanolyan kevéssé törődött vele, mint környezetével, de ez nem zavarta a férfit.

– Amióta elhagytuk Tomafőt, igyekezett mindig a lehető legtávolabb maradni Verintől. Úgy néz rá, mint aki fél attól, hogy mit fog mondani.

– Ha valaki tiszteli az aes sedai-okat, az még távolról sem jelenti azt, hogy nem fél tőlük – jelentette ki Nynaeve, majd habozva hozzáfűzte: – Vagyis tőlünk.

– Ha azt hiszi, hogy nehézségeink lesznek, akkor küldjük előre felderítőnek! – Egwene mélyet lélegzett, és olyan nyugodtan nézett a két másik nőre, amennyire csak tudott. – Ha össze kell csapnunk valakivel, akkor jobban meg tudjuk védeni magunkat, mint ő, még akkor is, ha száz katona segíti a harcban.

– Csakhogy ő ezt nem tudja – jelentette ki Nynaeve ellentmondást nem tűrő hangon. – Márpedig én nem fogom az orrára kötni. És bárki máséra sem.

– El tudom képzelni, hogy mit szólna hozzá Verin – Elayne hangjában aggodalom csengett. – Bárcsak sejteném, hogy tulajdonképpen mennyit tud! Egwene, nem tudom, hogy anyám tudna-e segíteni nekem, ha az Amyrlin mindent kiderítene. Nektek kettőtöknek talán még kevésbé. Már ha egyáltalán megpróbálna segíteni. – Elayne anyja Andor királynője volt. – Ő maga ugyan csupán egy keveset tudott elsajátítani a Hatalom alkalmazásából, mielőtt eljött a Fehér Toronyból, akkor is, ha utána úgy viselkedett, mintha a teljes jogú nővérek egyike lenne.

– Ne reménykedjünk Morgase segítségében! – mondta Nynaeve. – Ő Caemlynben van, mi pedig hamarosan beérünk Tar Valonba. Nem, már amiatt is elég baj szakad a nyakunkba, mert engedély nélkül jöttünk el, függetlenül attól, hogy mit hozunk vissza magunkkal. A legjobb, ha kerüljük a feltűnést, és alázatosnak látszunk. Nem szabad a jelenleginél is több figyelmet irányítani magunkra.

Más alkalommal Egwene talán nevetett volna azon, hogy Nynaeve megpróbál alázatot színlelni. Ez még Elayne-nek is könnyebben sikerült. Most viszont cseppet sem volt kedve nevetni.

– És ha Hurinnak igaza van? Ha valaki ránk támad? Nem tud minket megvédeni húsz vagy harminc férfival szemben! És ha arra várunk, hogy Verin majdcsak tesz valamit, akkor máris halottak vagyunk. Nynaeve, te azt mondtad, hogy érzed egy vihar közeledtét.

– Tényleg? – kérdezte Elayne. Vöröslő arany hajcsigák röppentek, amint megrázta a fejét. – Nem fog Verinnek tetszeni, ha mi... – nem fejezte be a mondatot. – Tetszik vagy nem tetszik Verinnek, lehet, hogy meg kell tennünk.

– Megteszek mindent, ami szükséges – mondta Nynaeve szigorú hangon. – Ha erre szükség lesz. Ti ketten pedig elszaladtok, ha az lesz a célszerű. A Fehér Torony ugyan odavan a lelkesedéstől azért, hogy ilyen tehetségesek vagytok, de jobb, ha nem áltatjátok magatokat azzal, hogy elkerülhetitek a lecsendesítést, ha az Amyrlin vagy a Torony Csarnoka azt tartja helyesnek.

Elayne nyelt egy nagyot.

– Ha emiatt ilyen súlyosan megbüntetnek minket – mondta elakadó hangon –, akkor te sem úszód meg a dolgot. Együtt kellene elszaladnunk, vagy együtt kellene cselekednünk. Hurinnak az előbb igaza volt. Ha életben akarunk maradni, hogy a Fehér Toronyban nézhessünk szembe a nehézségekkel, akkor bizonyára... meg kell tennünk a szükséges lépéseket.

Egwene megborzongott. Lecsendesítés. Valakit elszigetelnek a saidartól, az Igazi Forrás nőnemű felétől. Ezzel a szörnyűséggel csupán néhány aes sedai-t büntettek, ám a Torony ismert olyan bűnöket, amikért ez volt a megtorlás. A novíciáktól megkövetelték, hogy kívülről tudják az összes olyan aes sedai nevét, és természetesen a bűneiket is, akiket lecsendesítettek.

Egwene állandóan érezte a Forrást, éppen csak valamivel tudatos észlelésének határán túl, úgy, ahogy a napot érezte, amelyik délben hátulról tűzött vállaira. Bár gyakran csak a semmibe nyúlt, amikor meg akarta a saidart érinteni, mindig az volt a kívánsága, hogy elérje a Forrást. Minél inkább megérintette a saidart, annál erősebbé vált a vágy utána egész idő alatt, függetlenül attól, hogy mit mesélt Sheriam sedai, a novíciák főnökasszonya, arról a veszélyről, ami azt fenyegeti, aki túlzottan vágyódik az Egyetlen Hatalom után. Ettől szakítanák el, bár meghagynák azt a képességét, hogy érezze a saidart. Érezné, de soha többé nem érinthetné meg.

Úgy tűnt, a többiek szintén nem lettek beszédesebb kedvűek ettől a gondolattól.

Egwene, hogy remegését eltakarja, lehajolt az ide-oda lágyan himbálózó hordágyhoz. Mat takarói lecsúsztak, és látni engedték azt az aranyozott hüvelyű, ívelt tőrt, amelyet kezében tartott. A kés markolatát egy galambtojás nagyságú rubin díszítette. A lány óvakodott megérinteni a fegyvert, és a takarókat ismét ráhúzta a fiú kezére. Mat csak néhány évvel volt idősebb, mint ő, de beesett és sápadt arca miatt sokkal öregebbnek tűnt. Mellkasa alig emelkedett valamit, mikor hörögve lélegzetet vett. Lábánál egy teli bőrzsák hevert. A lány arra is ráhúzta a takarókat. El kell vinnünk Matet a Toronyba, gondolta. És a zsákot is. Nynaeve is odahajolt, és megérintette Mat homlokát.

– Egyre magasabb a láza – hangjában aggodalom csendült. – Ha lenne nálam egy kis bajhajtó gyökér vagy lázűző...

– Verin nem próbálhatná meg még egyszer az Egyetlen Hatalom segítségével meggyógyítani? – kérdezte Elayne.

Nynaeve megrázta a fejét. Végigsimította Mat haját, és felsóhajtott, majd ismét felegyenesedett.

– Azt mondta, nem tehet többet annál, mint hogy életben tartja. Én pedig elhiszem neki. Én... tegnap este megpróbáltam az Egyetlen Hatalom segítségével meggyógyítani, de nem vezetett semmilyen eredményre sem.

Elayne levegő után kapkodott.

– Sheriam sedai azt mondta, nem szabad gyógyítással próbálkoznunk, míg legalább százszor el nem gyakoroltuk a folyamat valamennyi lépését!

– Meg is ölhetted volna! – csattant föl Egwene. Nynaeve hangosan felmordult.

– Már akkor gyógyítottam, mielőtt nektek eszetekbe jutott volna, hogy Tar Valonba gyertek. Még csak nem is tudtam, hogy mit csinálok. Úgy tűnik, a gyógyításhoz szükségem van a gyógyszereimre, ha hatást akarok elérni. Bárcsak lenne egy kis lázűzőm! Nem hiszem, hogy sok időnk maradt. Talán csak egy óránk.

Egwene úgy gondolta, Nynaeve sajnálkozásából az is kicseng, hogy az egykori javasasszony legalább annyira bánatos amiatt, hogy meg kellett állapítania saját tehetetlenségét, mint amennyire Mat állapota bántja. Ismét elgondolkozott azon, tulajdonképpen miért szánta el magát Nynaeve arra, hogy Tar Valonba menjen. A javasasszony öntudatlanul megtanulta fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még akkor is, ha nem is tudta mindig kordában tartani a felszabadított erőket. Túljutott azon a válságon is, amelyik négy asszony közül hárommal végezni szokott, akik egy aes sedai irányítása nélkül próbálkoztak az Egyetlen Hatalom fókuszálásával. Nynaeve azt állította, hogy egyszerűen csak még többet akar tudni, de gyakran annyira habozónak látszott, mint egy gyermek, akit birkanyelvgyökérrel bírtak nyugalomra.

– Nemsokára beérünk vele a Fehér Toronyba – mondta Egwene. – Ott majd meggyógyítják. Az amyrlin odafigyel rá. Ő majd mindenről gondoskodik.

Nem nézett oda, ahol Mat takarói a zsákot is eltakarták. A két másik nő is tudatosan elkerülte, hogy abba az irányba pillantsanak. Akadt néhány titok, melytől mindannyian szívesen magszabadultak volna.

– Lovasok – jelentette ki hirtelen Nynaeve, de már Egwene is észrevette őket. Kéttucat férfi jelent meg előttük egy kis dombon. Fehér köpenyeik lobogtak a szélben, ahogy széles ívbe fejlődve vágtatni kezdtek feléjük.

– A Fény Gyermekei – szólalt meg Elayne, és ezt úgy mondta, mintha káromkodott volna. – Azt hiszem, megjött a te viharod, és ők lesznek Hurin nehézségei is.

Verin megállította lovát, és kezét Hurin karjára fektette, hogy a férfi ne tudjon kardot rántani. Egwene megérintette a hordágyat cipelő két ló egyikét, hogy az is megálljon a gömbölyded aes sedai mögött.

– Majd én beszélek velük, gyermekek – mondta az aes sedai nyugodtan. Hátrahajtotta csuklyáját, és felfedte szürke haját. Egwene igazából nem tudta, hány éves is valójában Verin; elég öreg volt ahhoz, hogy a nagyanyja lehessen, de az aes sedai korára kizárólag haja szürkesége utalt. – Bármit is tesznek, ne hagyjátok provokálni magatokat!

Verin arca ugyanolyan nyugodt maradt, mint a hangja, de Egwene-nek úgy tűnt, hogy vezetőjük pillantása Tar Valon felé villant, mintha csak fel akarta volna mérni távolságukat. A tornyok csúcsai jól látszottak, és az a magas híd is, amelyik a folyón át a szigetre vezetett. Ez a híd elég nagy volt ahhoz, hogy a felvont vitorlákkal közlekedő kereskedőhajók is áthaladhassanak alatta.

Elég közel vagyunk ahhoz, hogy lássanak minket, gondolta Egwene, de túl messze ahhoz, hogy segíthessenek.

Egy pillanatig nem tudta eldönteni, hogy tényleg támadnak-e a közeledő fehérköpenyek, de aztán a lovasok vezetője felemelte kezét, s valamennyi férfi megállt, alig negyven lépésre az utazóktól. Megálláskor por és mocsok spriccelt szanaszét lovaik patáitól.

Nynaeve dühösen morgott valamit, és Elayne büszkén kihúzta magát a nyeregben. Úgy tűnt, a következő pillanatban össze fogja szidni a fehérköpenyeket illetlen viselkedésük miatt. Hurin keze továbbra is kardja markolatára tapadt. Úgy tűnt, a szaglász készen áll arra, hogy a nők és a fehérköpenyek közé vesse magát, mindegy, hogy mit mondott neki Verin. Az aes sedai eközben lágy mosollyal ellegyezte a port arca elől. A fehér zubbonyos lovasok félkörbe fejlődtek, és elzárták előlük az utat.

Mellvértjük s kerek sisakjuk ragyogott, olyan szépen megtisztították őket, de még a karjukat fedő fémpikkelyek is csillogtak. Mellükön valamennyien a ragyogó napkorong jelképét viselték. Néhányan nyilat illesztettek íjuk húrjára. Nem feszítették meg az íjakat, de lövésre készen álltak. Élükön egy fiatalember állt, aki ifjú kora ellenére magas rangjára utaló, két aranycsomót viselt köpenyén a napkorong alatt.

– Két Tar Valon-i boszorkány, ha nem csalnak meg szemeim, igaz? – kérdezte megjátszott mosollyal, amely éppen csak felvillant keskeny arcán. Pillantásából sütött a beképzeltség, mintha valami olyat tudna, amiről a többieknek sejtelmük sem lehet, mert annyira buták. – Aztán még két kiscsirke, két csahos kutya, akik közül az egyik beteg, a másik pedig egy vénember. – Hurin megfeszült, de Verin keze visszatartotta.

– Honnan kerültek ide? – akarta tudni a fehérköpeny.

– Nyugatról jövünk – felelte Verin nyugodtan. – Álljatok el az utunkból, és hagyjatok minket továbbmenni! A Fény Gyermekeinek szava errefelé nem törvény.

– A Gyermekek szava törvény ott, ahol a Fény az úr, ahol pedig nincsen Fény, oda magunk visszük el! Válaszoljanak a kérdésemre! Vagy vigyem el magukat a táborunkba, és hívassam a Vallatókat, hogy ők tegyék fel a kérdéseket?

Mat miatt nem engedhettek meg további késlekedést maguknak. A fiúnak el kellett jutnia a Fehér Toronyba, hogy segíthessenek rajta. Ami pedig még ennél is fontosabb volt – bár Egwene legbelül összerezzent a gondolattól, hogy létezhet valami, ami fontosabb Mat életénél –, az az volt, hogy nem engedhették meg a zsák tartalmát a fehérköpenyek kezébe kerülni.

– Válaszoltam neked – felelte Verin még mindig nyugodt hangon. – Mégpedig udvariasabban, mint ahogy azt megérdemled. Tényleg azt hiszed, hogy fel tudsz tartóztatni minket?

Néhány fehérköpeny dühös arccal felemelte íját, mintha az asszony megfenyegette volna őket, de az aes sedai érzelemmentes hangon folytatta:

– Vannak országok, ahol engedelmeskednek nektek, ha fenyegetőztök. De nem itt, Tar Valon kapui előtt! Komolyan azt hiszitek, hogy ezen a földön megengednék nektek, hogy aes sedai-okat raboljatok el?

A lovasok vezetője nyugtalanul mocorgott a nyeregben, mintha hirtelen maga is kételkedni kezdett volna abban, hogy képes lesz-e végrehajtatni saját parancsait. Aztán saját katonái felé pillantott – talán azért, hogy támogatásra leljen náluk, vagy pedig mert eszébe jutott, hogy beosztottjai figyelik –, ettől aztán sikerült összeszednie magát.

– Nem félek az árnybarát varázslataiktól, boszorkány! Válaszoljanak nekem, vagy a Vallatóknak kell válaszolniuk!

Hangja azonban már nem tűnt annyira elszántnak, mint az előbb. Verin szóra nyitotta száját, mint aki vitára készül, de mielőtt bármit is tudott volna mondani, igazi, fejedelmi hangon, Elayne szólalt meg:

– Elayne vagyok, Andor leányörököse! Ha nem álltok félre azonnal utunkból, magatokra vonjátok Morgase királynő haragját, fehérköpenyek!

Verin dühösen felfortyant.

A fehérköpenyek parancsnoka egy pillanatig elképedten bámult, de aztán felnevetett.

– Ahogy azt ön elképzeli! Lehet, hogy kénytelen lesz felismerni, Morgase már nincs annyira jóban a boszorkányokkal, mint azelőtt. Ifjú hölgyem, ha én önt elveszem a boszorkányoktól, és visszaviszem a királynőhöz, akkor az ön anyja még hálás is lesz nekem! Eamon Valda úrkapitány beszélni kíván önnel, Andor leányörököse!

Magasba emelte kezét. Egwene nem tudta, hogy ezzel csak köszönni akar, vagy embereinek ad parancsot. Néhány fehérköpeny meghúzta a kantárját.

Nem várhatunk tovább, gondolta Egwene. Nem hagyom magam még egyszer láncra verni. Megnyitotta magát az Egyetlen Hatalom folyama előtt. A kapcsolatteremtés nem okozott gondot, hiszen már sokszor gyakorolta, és sokkal gyorsabban is ment, mint az első alkalommal. Egy szívdobbanás, és lelkéből kiürült minden, kivéve a semmiben lebegő rózsabimbót. Ő maga volt ez a rózsabimbó, amelyik megnyílt a Fény előtt, megnyílt a saidar, az Igazi Forrás nőnemű fele előtt. Elöntötte az erő, és már-már azzal fenyegette, hogy magával ragadja. Olyan volt, mintha megtöltötte volna a fény. Eggyé vált a fénnyel, a sugárzó, mindent legázoló eksztázisban. Egwene nem hagyta, hogy úrrá legyen rajta ez az érzés, hanem a talajra összpontosított, közvetlenül a fehér köpenyes parancsnok lába előtt. Egyetlen parányi földdarabra, mert nem akart senkit sem megölni. Engem aztán nem fogtok el!

A férfi keze még mindig felfelé mozgott, amikor üvöltve felrobbant a talaj előtte, és földdarabok meg kövek szökőkútja tört fel, egészen a feje magasságáig. Ménje nyerítve ágaskodott fel, és a lovas, akárcsak egy zsák, kizuhant a nyeregből.

Teste még nem is érte el a talajt, amikor Egwene figyelme már a többi fehérköpenyre irányult. Egy újabb, kis erejű robbanás most már előttük tépte fel a talajt. Bela oldalra táncolt, de a lány öntudatlanul is ura maradt a lónak a kantárral és combja nyomásával. Bár körbefogta az üresség, mégis meglepte egy harmadik robbanás, mely nem tőle származott, majd egy negyedik. Valahonnan, egész messziről derengett neki, hogy Nynaeve és Elayne is ragyogásba burkolózott, ami azt jelentette, hogy társnői is elmerültek a saidarban, megragadta őket a saidar. Ezt az aurát csak egy olyan nő veheti észre, aki képes arra, hogy maga is fókuszálja az Egyetlen Hatalmat, de az erő alkalmazásának következményeit mindenki érezte. A robbanások szétszórták a fehérköpenyeket, és földdarabok borították be a lovasokat. A zaj megrémítette őket, s lovaik megvadultak.

Hurin leesett állal bámult. Nyilvánvalóan ugyanúgy megijedt, mint a fehérköpenyek. Ennek ellenére visszatartotta a teherhordó állatokat és saját hátasát attól, hogy megbokrosodjanak. Verin szeme tágra nyílt a döbbenettől és a haragtól. Szája vadul mozgott, de szavait nem lehetett hallani a rettenetes dübörgésben.

A fehérköpenyek nem bírták tovább. Menekülni kezdtek. Néhányan páni félelmükben elejtették íjaikat, és úgy elvágtattak, mintha maga a Sötét Úr járna a nyomukban. Mind elfutottak, kivéve az ifjú tisztet, aki lassan feltápászkodott a talajról. Csüggedten bámult Verinre. Szeme fehérje tisztán látszott. Fehér köpenye és arca is beszennyeződött, de úgy tűnt, hogy ezt észre sem vette.

– Rajta, boszorkány, öljetek meg! – szólalt meg remegő hangon. – Gyerünk! Öljetek meg, ahogy az apámat is meggyilkoltátok!

Az aes sedai nem törődött vele. Az asszony saját kísérőit figyelte. Eközben a menekülő fehérköpenyek mintha csak megfeledkeztek volna tisztükről, már el is tűntek a mögött a domb mögött, amelyen először megpillantották őket. Futott mind, egy sem nézett hátra. A tiszt lova velük vágtatott.

Verin dühös pillantását látva Egwene elengedte a saidart, bár csak lassan és vonakodva. Ez sosem volt könnyű. Nynaeve körül még lassabban tűnt el a ragyogás. A javasasszony sötét pillantást vetett az előttük álló fehérköpenyre, mintha arra gyanakodna, hogy a férfi valami aljas cselszövésre készül. Vele szemben Elayne viszont úgy tűnt, mint aki megrettent attól, amit tett.

– Mit műveltetek...? – kezdte Verin, de aztán elhallgatott és mély lélegzetet vett. Dühös pillantása egyszerre szólt mind a három fiatal nőnek. – Egyszerűen felháborító, amit műveltetek! Felháborító! Egy aes sedai nem használja fegyverként az Egyetlen Hatalmat, kivéve ha az Árnyék fattyai ellen kell harcolnia, vagy végszükség esetén, hogy megvédje életét. A Három Eskü...

– Meg akartak ölni minket – vágott a szavába dühösen Nynaeve. – Végezni akartak velünk, vagy elhurcolni, hogy megkínozzanak. A parancsnokuk már jelt is adott rá.

– Mi... nem használtuk közvetlenül fegyvernek az Egyetlen Hatalmat, Verin sedai. – Elayne kihúzta magát, de a hangja remegett. – Senkit sem sebesítettünk meg, és nem is próbálkoztunk ilyennel. Az igaz...

– Elég legyen a szőrszálhasogatásból! – förmedt rájuk Verin. – Ha igazi aes sedai-ok akartok lenni – ha ez netán sikerülne nektek –, akkor engedelmeskednetek kell a Három Eskünek. Addig is, a novíciáktól is elvárják, hogy úgy viselkedjenek, mintha már letették volna az esküt.

– Mi legyen vele? – Nynaeve a fehérköpeny tisztre mutatott, aki még mindig kábultan állt ugyanott, ahol az előbb. A javasasszony arckifejezése feszült volt, mint egy dob vászna. Úgy tűnt, ugyanolyan dühös, mint az aes sedai. – Éppen foglyul akart minket ejteni. Mat meghal, ha nem jutunk el vele hamarosan a toronyba, és...

Egwene tudta, mi az, amiről Nynaeve nem akar beszélni. Nem engedhetjük meg, hogy ez a zsák az Amyrlinen kívül bárki másnak a kezébe kerüljön.

Verin gyanakodva nézte a fehérköpenyt.

– Ez a fickó csak ránk akart ijeszteni, gyermekem. Pontosan tudta, nem kényszeríthet minket arra, hogy elmenjünk bárhová is, ahová nem akarunk menni. Azzal több bajt zúdított volna a maga fejére, mint amivel meg tudott volna birkózni. Itt aztán nem, Tar Valon kapujában! Ha nem léptek közbe, szavakkal is el tudtam volna intézni a dolgot. Csak egy kis időre és türelemre lett volna szükség. Ó, igen, bizonyára megpróbálkozott volna megölni minket, ha arra lesből nyílt volna alkalma, de nem akad olyan fehérköpeny, legalábbis amelyik okosabb egy kecskebaknál, aki megtámadna egy aes sedai-t, amikor az tudja, hogy ő is ott van. Látjátok, mit műveltetek? Miről fognak ezek a férfiak mesélni? És ez a szóbeszéd milyen kárt fog okozni?

A tiszt arca tűzpirossá vált, amikor Verin a lesről beszélt.

– Nem gyávaság az, ha nem szemből támadunk a Világtörést okozó hatalomra – tört ki belőle. – Ti, boszorkányok, újra el akarjátok pusztítani a világot a Sötét Úr szolgálatában.

Verin hitetlenkedve csóválta a fejét.

Egwene szerette volna valamivel jóvátenni a kárt, amit okozott.

– Nagyon sajnálom, amit az előbb csináltam – mondta a tisztnek. Nagyon örült annak, hogy még nem tett le olyan esküt, ami megakadályozta volna abban, hogy valótlan dolgot állítson. Az aes sedai-ok nem hazudhatnak, viszont amit ő mondott, az legfeljebb félig volt igaz. – Nem lett volna szabad így cselekednem, és most bocsánatot kérek érte. Biztos vagyok benne, hogy Verin sedai begyógyítja az ön karcolásait.

A tiszt hátralépett, mintha csak azt javasolták volna neki, hogy egyezzen már bele abba, hogy elevenen lenyúzzák a bőrét. Verin megvetően szusszant egyet.

– Hosszú út áll mögöttünk – folytatta Egwene –, nagy utat megtettünk Tomafőről, és ha nem lettem volna ennyire rettenetesen fáradt, akkor sosem...

– Csend legyen, leányzó! – kiáltotta Verin, szinte pontosan akkor, amikor felhördült a fehérköpeny.

– Tomafőről? Falme! Ti Falméban voltatok! – még egy lépésnyit hátrált, és kardját félig kihúzta hüvelyéből. Pillantását látva Egwene nem tudta eldönteni, hogy a férfi támadni vagy védekezni akar-e. Hurin közelebb lépett lovával a fehérköpenyhez, és kezét kardtörőjére tette. A szikár arcú fiatalember azonban annyira belelovallta magát a dühbe, hogy nyál fröcsögött a szájából. – Az apám Falméban esett el! Byar beszámolt róla! Ti, boszorkányok gyilkoltátok meg a hamis Sárkány szolgálatában! Majd én teszek róla, hogy ti is meghaljatok! Máglyára foglak vettetni benneteket!

– Engedetlen gyermekek – sóhajtotta Verin. – Majdnem olyan rosszak vagytok, mint a fiúk. Hát nem tudtok vigyázni a nyelvetekre? Te pedig járj a Fényben, fiam! – mondta a fehérköpenynek.

További szó nélkül elvezette a többieket a férfi körül, akinek üvöltése még hosszan követte őket:

– Dain Bornhald a nevem! Ne felejtsétek el ezt a nevet, árnybarátok! Megtanultok ti még rettegni tőlem! Ne felejtsétek el a nevem!

Miután Bornhald üvöltése elhalkult mögöttük, még egy darabig csendben ügettek tovább. Végül Egwene törte meg a hallgatást.

– Én csak jót akartam.

– Jót – morogta Verin. – Meg kell tanulnotok, hogy vannak idők, amikor kimondhatjuk az igazságot, míg máskor vigyáznunk kell a nyelvünkre. Ez a legkisebb azok közül a tanítások közül, amelyeket meg kell szívlelnetek ahhoz, hogy elég sokáig életben maradjatok, ha egy teljes jogú nővér stóláját akarjátok viselni. Hát nem jutott az eszetekbe, hogy a falmei hírek megelőzhettek bennünket?

– Már hogy jutott volna az eszünkbe? – kérdezte vissza Nynaeve. – Senki olyannal nem találkoztunk, aki többet hallott volna puszta szóbeszédnél, és az elmúlt hónap során a szóbeszédeket is magunk mögött hagytuk.

– Szerinted minden hír azon az úton jön, amelyet magunk választottunk? – kérdezte Verin. – Mi csak lassan haladtunk. A szóbeszéd egyszerre száz lovon vágtathat. Gyermekeim, mindig a lehető legrosszabbra készüljetek fel, mert úgy legfeljebb kellemesen csalódtok!

– Mire célozhatott, amikor az anyámról beszélt? – szólalt meg hirtelen Elayne. – Biztos, hogy hazudott. Anyám sosem fordulna szembe Tar Valonnal.

– Andor királynői mindig is keresték Tar Valon barátságát, de hát semmi sem tart örökké. – Verin arca ismét nyugodtnak látszott, de hangjában bizonyos feszültség érződött. Hátrafordult a nyeregben, hogy mindannyiukat láthassa: a három fiatal nőt, Hurint és a hordágyon fekvő Matet. – A világ furcsa hely, és minden változik.

Feljutottak egy domb gerincére. Előttük egy falu bukkant elő. Sárga cseréptetők sorakoztak egy hatalmas híd végénél, amelyik Tar Valonba vezetett.

– Mostantól kell igazán vigyáznotok magatokra – jelentette ki Verin. – Most kezdődik az igazi veszély.

Tizenegyedik fejezet

Tar Valon

Dairein, a parányi falu legalább olyan régóta feküdt az Erinin partján, mint amióta Tar Valon ott állt a szigeten. Dairein apró, piros és barna téglaházai és üzletei, a kikövezett utcák, mind az állandóság érzését sugározták magukból. A trallok háborúk idején porig égették a falut, aztán pedig földig rombolták, amikor Sasszárny Artur seregei Tar Valont ostromolták. A százéves háború alatt nem is egy alkalommal fosztották ki, és alig húsz esztendővel ezelőtt, az aiel háború során ismét felperzselték. A történelem nem volt kedves a kis faluhoz, de mivel Dairein nagyon kedvező helyen, a Tar Valonba vezető, egyik nagy híd lábánál feküdt, újra és újra felépítették, mindegy, hogy hányszor pusztította el az ellenség. Amíg Tar Valon áll, a falu is élni fog.

Egwene-nek az első pillantásra úgy tűnt, mintha Daireinben ismét háborúra készülnének. Egy csapat hosszú lándzsás katona vonult az utcán. Alakzatuk olyan volt, mint egy drótkefe, a sok, hosszú, kiálló dárdával. Őket íjászok követték lapos, széles peremű sisakban, csípőjükön nyilakkal teli tegezzel, hátukra vetett íjakkal. Leeresztett sisakrostélyú lovasok osztaga húzódott félre Verin és kísérői elől, amikor egy nehéz, harci kesztyűt viselő tiszt intett nekik. Valamennyien Tar Valon fehér lángját viselték a mellükön.

A falu lakosai ennek ellenére nyugodtan tették napi dolgaikat. A piacon nyüzsgő tömeg olyan természetességgel nyílt meg a katonák előtt, mintha a menetelő katonák teljesen hétköznapi akadálynak számítottak volna. Néhány, gyümölccsel megrakott tálcát cipelő férfi és nő felvette a katonák ütemét, s mellettük haladva megpróbálta érdeklődésüket felkelteni a fonnyadt almák és körték iránt, amelyek valószínűleg egy pincében vészelték át a telet, de tőlük eltekintve, a házalók és a boltosok nem nagyon törődtek a katonákkal. Úgy tűnt, Verin sem figyel rájuk, miközben keresztül vezette a falun, a nagy híd irányába Egwene-t és a többieket. A híd kőből vert csipkedíszként átívelt a fél mérföldnyi széles víz fölött.

A híd lábánál további katonák álltak őrségben: egy tucat lándzsás és feleannyi íjász, akik megvizsgáltak mindenkit, aki át kívánt haladni a hídon. Úgy tűnt, parancsnokuk, egy ritkuló hajú tiszt, aki sisakját kardja markolatára akasztotta, igencsak mérges a gyalogosok és lovasok, a szekerek, az ökrösfogatok és a taligák hosszú sora miatt. A talicskákat tulajdonosaik lassan vonszolták maguk után. A sor ugyan csak száz lépés hosszú lehetett, de valahányszor valakit felengedtek a hídra, egy újonnan érkezett állt a végére. Ennek ellenére, az öregedő tiszt minden alkalommal szakított időt arra, hogy meggyőződjön arról, a sorban állók valóban jogosultak-e belépni Tar Valonba. Csak ezután engedte továbbmenni a várakozókat.

Már nyitotta a száját, hogy káromkodjon egy cifrát, amikor Verin a sor mellett egyszerűen előrevezette kísérőit, de azután az asszony arcára pillantott, és gyorsan a fejére tette a sisakját. Annak, aki igazán ismeri az aes sedai-okat, nincs szüksége a kígyós gyűrűre pillantani ahhoz, hogy felismerje őket.

– Jó reggelt, aes sedai! – üdvözölte meghajolva, miközben kezét a szívére tette. – Jó reggelt! Lovagoljanak csak tovább, ahogy önöknek tetszik!

Verin megállította lovát a tiszt mellett. A várakozók sorában morgás támadt, de senki sem merészkedett hangosan panaszkodni.

– Bajt okoznak a fehérköpenyek, strázsa?

Miért álltunk meg? – gondolta Egwene nyugtalanul. – Talán elfeledkezett Matről?

– Tulajdonképpen nem, aes sedai – felelte a tiszt. – Nem került sor összecsapásokra. A folyó túlsó oldalán ugyan megpróbáltak behatolni az eldone-i piacra, de nem hagytuk nekik. Az Amyrlin biztos akar lenni abban, hogy nem próbálkoznak még egyszer ilyesmivel.

– Verin sedai – kezdte Egwene óvatosan. – Mat...

– Csak egy pillanat még, gyermek – felelte az aes sedai, és hangja félig sem tűnt közömbösnek. – Nem feledkeztem el róla – ezután rögtön visszafordult a tiszt felé: – Mi a helyzet a távolabbi falvakkal?

A férfi kelletlenül megvonta a vállát.

– Nem tudjuk mindenünnen távol tartani a fehérköpenyeket, aes sedai. Visszavonulnak, ha meglátják a járőreinket. Megpróbálják a bolondját járatni velünk.

Verin bólintott, és tovább ügetett volna, ám a tiszt folytatta:

– Bocsásson meg, aes sedai, de nekem úgy tűnik, hogy hosszú út áll önök mögött. Hoztak valamilyen híreket? Minden egyes kereskedelmi bárka új szóbeszédeket hoz fel a folyón. Azt mesélik, hogy valahol nyugaton van egy újabb hamis Sárkány. Sőt, még azt is állították, hogy Sasszárny Artur serege jár a nyomában, a sereg, ami a sírból kelt fel. Állítólag rengeteg fehérköpenyt is megöltek. A szóbeszéd szerint még egy várost is lerombolt a hamis Sárkány – Falménak hívták ezt a várost –, legalábbis erről beszélnek.

– Azt is beszélik, hogy aes sedai-ok segítettek nekik! – kiáltotta egy férfi a várakozók sorából.

Hurin mély lélegzetet vett, és kihúzta magát, mintha arra számítana, hogy elszabadul a pokol.

Egwene körülnézett, de nem tudta megállapítani, hogy ki kiáltott. Mintha minden várakozó csak az ácsorgással törődött volna, türelmesen vagy türelmetlenül, és csak az érdekelte őket, hogy mihamarabb sorra kerüljenek. Változott itt a helyzet, de nem javult. Mielőtt eljöttek volna Tar Valonból, boldog lehetett az, aki csak egy törött orral megúszta, ha az aes sedai-okat kritizálta. A tiszt tűzpiros arccal meredt a sorban állókra.

– A szóbeszédek csak ritkán felelnek meg a valóságnak – nézett rá Verin. – Azt azonban elmondhatom, hogy Falme még mindig áll. Csak éppen nem Tarabonban van az a város, strázsa. Ne törődjetek annyit a rémhírekkel, inkább az Amyrlin Trón biztonságára ügyeljetek! A Fény világítsa utatokat, katonák!

Verin meghúzta a kantárt, mire a tiszt meghajolt, miközben a lovasok elléptettek mellette.

Egwene ámultan bámulta ezt a hidat is, akárcsak Tar Valon összes hídját. Az áttört oldalfalakat olyan művészien megmunkálták, hogy még a legfinomabb kézimunka is csupán durva fércműnek tűnt mellettük. Nehezen lehetett elhinni, hogy valaki képes ilyen finoman megmunkálni a követ. És az is csak nehezen volt megemészthető, hogy a híd képesnek bizonyult megtartani saját súlyát. A folyó erős, egyenletes hullámokban áramlott ötven lépésnyire vagy még mélyebben alattuk. A szigetet a parttól elválasztó, félmérföldnyi távolságon egyetlen pillér sem tartotta a hidat.

Még ennél az ámulatnál is különösebb volt a tény, hogy Egwene úgy érezte, a híd haza vezet. Meglepő és elborzasztó érzés. Az én otthonom Emondmező. Tar Valonban viszont mindent megtanulhat, ami ahhoz kell, hogy életben maradjon, és megőrizze szabadságát. Tar Valonban megtudja – meg kell tudnia –, miért ennyire nyugtalanítóak az álmai, s mi okból bukkannak fel bennük olyan jelenések, melyeket képtelen megfejteni. Élete tehát Tar Valonhoz kötődött. Ha valaha is visszatér Emondmezőre – ez a valaha is nagyon fájt, de ennyire őszintének kellett lennie saját magához –, akkor csak látogatóba megy, hogy újra lássa szüleit. Óriási változáson ment keresztül, többé már nem tarthatta magát egy falusi kocsmáros lányának. Ez a kötelék többé nem kötheti meg, nem azért, mert gyűlölte a kötődést, hanem mert kinőtte szülőfaluját.

A híd csak a kezdetet jelentette. Az építmény egészen a szigetet körbeölelő várfalig tartott. A magas, fehéren csillogó falat ezüstös erezetű kőből építették. Koronája magasból pillantott le a hídra. Egyenletes távolságban őrtornyok emelkedtek a magasba, melyeket ugyanabból a fehér kőből emeltek. Lábuknál csak úgy habzott a folyó vize. Tar Valon híres tornyai, a legendás tornyok, magasan a fal fölé emelkedtek. Jól látszottak karcsú oszlopaik, árkádjaik és spiráljaik. Némelyiküket kecses hidak kötötték össze, jó száz lépésnyire vagy még annál is magasabban a talaj fölött. Ennek ellenére ez is csak bevezető volt.

A bronzdíszekkel ékesített kapu előtt nem álltak őrök, és a két szárny tágra nyitva állt, így egymás mellett akár húsz férfi is gyalogolhatott volna. A kapu mögött kezdődött a szigetet keresztül-kasul behálózó sétányok egyike. A tavasz ugyan még nem érkezett meg teljesen, de a levegőt máris megtöltötte a virágok, az illatszerek és a fűszerek illata.

Egwene-nek a város látványától ugyanúgy elakadt a lélegzete, mint amikor először látta. Nem akadt itt olyan tér vagy útkereszteződés, ahol ne állt volna kút vagy egy emlékmű, esetleg egy szobor. Ezek némelyikét toronymagasságú alapzatra helyezték. Ennek ellenére maga a város egésze volt az, ami vakított. Ha itt valami egyszerűnek tűnt, azt valójában olyan sok dombormű és fríz díszíthette, hogy már maga az egész is puszta díszítőelemnek tűnt. Ami pedig nem volt pazarló díszekkel beborítva, az tiszta formája miatt tűnt lenyűgözőnek. Hatalmas és parányi épületek, a létező legkülönfélébb színű kövekkel ékesítve. Némelyik olyan volt, mint egy kagyló vagy a tenger hullámai, megint mások viszont a szélcsiszolta sziklákra emlékeztettek, a hullámzó, képzelőerővel teli alakok ugyanúgy származhattak a természet szeszélyétől, mint az emberi elméből. A lakóházakat, a fogadókat, és igen, még az istállókat is – még a legjelentéktelenebb épületeket is – a szem gyönyörűségére építették meg Tar Valonban. A város nagy részét a Világtörést követő hosszú évek alatt emelték ogier kőművesek, akik mind a mai napig azt állítják, ennél szebb dolgot sem előtte, sem azóta nem sikerült építeniük.

A földkerekség minden sarkából érkezett férfiak és nők nyüzsögtek az utcákon. Lehetett itt sötét és egészen halovány bőrű embereket látni, s valamennyi árnyalatot is a kettő között; vakítóan színes mintákat és ruhákat ugyanúgy, mint egyszerűeket; szigorú szabású, egyszerű öltözetektől kezdve a rojtokkal és bojtokkal, és csillogó gombokkal ékesített ruhákig szintén sokféle előfordult. Feltűntek ruhák, melyek többet engedtek látni annál, mint amennyit Egwene illendőnek tartott, de olyanokat is láttak, melyekből csak viselőjük szeme és ujjai kandikáltak ki. Zárt és nyitott hordszékek próbáltak utat törni maguknak a tömegben. „Utat! Utat!” – kiabálták a teherhordók. Szekerek gördültek lassan az utcákon. Egyenruhás kocsisok kurjongattak, hogy „Gyijja!”, meg hogy „Hó!”, mintha ettől gyorsabban haladnának. Az utcai zenészek kezében furulya, hárfa vagy duda szólt. Játékukkal néha egy zsonglőrt vagy akrobatát kísértek, de bármit is csináltak, mindig hevert előttük egy kalap az adományok számára. Utcai kereskedők dicsérték portékájukat, és az üzleteik előtt álló boltosok is harsányan kínálták árujukat. Zsongott az egész város, mintha csak egy eleven test lett volna.

Verin ismét fejére húzta a csuklyáját, hogy eltakarja arcát. Egwene úgy gondolta, hogy ebben a tömegben amúgy sem nagyon fognak figyelni rájuk. Még a teherhordó lovak között lógó hordágyban heverő Matre is csak futó pillantásokat vetettek a járókelők, bár néhányan félrehúzódtak előlük, amint elléptettek mellettük. Az emberek néha elhozták betegeiket a Fehér Toronyba, hogy ott segítsenek rajtuk, és úgy tűnt, hogy most is valamilyen ilyesminek tanúi az utcai járókelők. Óvatosságuk érthető volt, hiszen a betegség lehetett fertőző is.

Egwene előrehajolt Verinhez, és odaszólt hozzá:

– Tényleg azt gondolja, hogy csak most kezdődnek a nehézségek? Hiszen már a városban járunk, és nemsokára megérkezünk. – A Fehér Torony ott magasodott, egészen közel hozzájuk. A hatalmas épület széltében és hosszában is a háztetők fölé tornyosult.

– Én mindig készen állok a nehézségekre – felelte Verin nyugodtan. – Neked is így kéne tenned. Mindenekelőtt bent, a Toronyban. Mindannyiótoknak nagyon oda kell figyelnetek arra, hogy mit is tesztek. Vigyázzatok a... mutatványaitokkal. – Az aes sedai szája egy pillanatra megrándult a dolog említésekor, de aztán visszatért szokott nyugalma. – A fehérköpenyeket ugyan elűztétek velük, de a falakon belül igen könnyen előfordulhat, hogy a halál vagy az elcsendesítés vár rátok miatta.

– Sosem tennék ilyesmit a Toronyban – tiltakozott Egwene. – Egyikünk sem tenne ilyet.

Nynaeve és Elayne is felzárkózott hozzájuk, Hurin a lovaknál maradt. A két nő is rábólintott Egwene szavára. Elayne sietősen, Nynaeve viszont, úgy tűnt, valamivel visszafogottabban.

– Soha többet nem tehettek ilyesmit, gyermekeim! Nem szabad! Soha többé! – Verin a csuklya alól, oldalról méregette őket, és megrázta a fejét. – Nagyon remélem, megtanultátok, hogy néha jobb, ha tartjátok a szátokat.

Elayne arca sötétvörössé vált, és Egwene képe is lángolni látszott.

– Mihelyt a Torony területére lépünk, tartsátok a szátokat, és fogadjatok el mindent, ami történik! Bármi is legyen az! Nem tudhatjátok, mi vár ránk a Toronyban, vagy ha mégis, akkor meg sejtelmetek sincs róla, hogy hogyan kellene reagálnotok rá. Maradjatok tehát csendben!

– Megteszem, amit mondott, Verin sedai – bizonygatta Egwene, és Elayne is sietve csatlakozott hozzá.

Nynaeve szipogott egyet, ám amikor az aes sedai rábámult, végül ő is bólintott.

Az utca a város közepén egy óriási térré szélesedett, amelynek közepén ott állt a napfényben ragyogó Fehér Torony. Olyan magas volt, hogy szinte érinteni látszott az eget. Kupolák, karcsú tornyok és számos más építészeti díszítőelem látszott a hatalmas terület közepén. A bejárat előtti téren meglepően kevés ember tartózkodott. Senki sem időzik a Torony közelében, ha nincsen tényleg dolga ott, gondolta Egwene kellemetlen érzéssel a gyomrában.

Amikor elérték a teret, Hurin melléjük szegődött a hordágyat cipelő lovakkal.

– Verin sedai, most el kell búcsúznom önöktől – egy gyors pillantást vetett a Toronyra, de aztán eléggé összeszedte magát ahhoz, hogy ne pillantson többet az épületre, bár nehezére eshetett bárhová máshova nézni. Hurin egy olyan országból származott, ahol tisztelték az aes sedai-okat, de egészen más dolog volt tisztelni őket, mint hirtelen arra eszmélni, hogy csak úgy nyüzsögnek az ember körül.

– Hosszú utunk során sokat segítettél nekünk, Hurin – nézett rá Verin. – Igen hosszú volt ez az út. A Toronyban megpihenhetsz, mielőtt tovább utazol.

Hurin határozottan megrázta a fejét.

– Nem fogok egyetlen napot sem elpocsékolni, Verin sedai. Még egy órát sem. Vissza kell térnem Shienarba, hogy beszámoljak Easar királynak és Agelmar nagyúrnak arról, hogy mi is történt valójában Falméban. El kell nekik mondanom, hogy... – elhallgatott, és gyorsan körülnézett. Senki sem volt olyan közel hozzá, hogy hallgatózzon, de Hurin mégis lehalkította a hangját, és csak akkor folytatta: – Szóval Randről. Hogy újjászületett a Sárkány. Biztos vannak itt kereskedelmi hajók, akik felfelé mennek a folyón, és én a legközelebbivel útra akarok kelni.

– Akkor járj a Fényben, shienari Hurin! – felelte Verin.

– A Fény világítson mindannyiukra! – válaszolta a férfi, és meghúzta a kantárszárat. De aztán, egy pillanatnyi habozás után még hozzáfűzte: – Ha valamikor még szüksége lesz rám, küldjön egy üzenetet Fal Darába, és én szerét ejtem annak, hogy jöjjek!

E szavak után zavartan megköszörülte a torkát, megfordult a lovával, és elügetett. Hamarosan már nem is látták. Nynaeve lemondóan rázta a fejét.

– Férfiak! Mindig azt mondják, küldjünk nekik üzenetet, ha szükségünk van rájuk, pedig ha szükségünk van egyre, akkor az azonnal kell.

– Ahová most megyünk, ott egyetlen férfi sem segíthet – mondta Verin szárazon. – Gondoljatok erre! És hallgassatok!

Egwene valahogy magányosnak érezte magát, amikor Hurin ellovagolt. A férfi alig beszélt velük, csak Mattel tett kivételt, és ráadásul Verinnek tényleg igaza volt. Hurin is csak egy férfi volt, vagyis tehetetlen, mint egy gyerek, ha kénytelen lenne átélni azt, ami rájuk a Toronyban vár. A szaglász távozása viszont azt jelentette, hogy eggyel kevesebben vannak, és Egwene ösztönösen is úgy érezte, hogy nem árt, ha egy karddal felfegyverzett férfi van a közelében. Ráadásul Hurin összekötő kapcsot jelentett Rand és Perrin irányában. Megvan nekem a magam gondja. Rand és Perrin kénytelen lesz beletörődni abba, hogy Moiraine gondoskodik róluk. Min pedig egészen biztosan törődik majd Randdel, gondolta, és igyekezett erőt venni feltörő féltékenységén. Majdnem sikerült is.

Sóhajtva megfogta a hordágyat tartó ló kantárját. Mat az álláig betakarva feküdt ott. A fiú szárazon, hörögve lélegzett. Nemsokára, gondolta Egwene. Nemsokára meggyógyítanak. Mi pedig megtudjuk, mi is vár ránk. Verin többé nem ijeszthet rájuk. Magában azt kívánta, bárcsak ne lenne semmi, ami miatt Verin megijeszthetné őket.

Verin keresztülvezette őket a téren, egy nyitott kis oldalsó bejárathoz, amely előtt két őr állt. Az aes sedai megállt, és hátratolta a csuklyáját. Előrehajolt a nyeregben, és halkan mondott valamit az egyik férfinak. A katona összerezzent, és meglepett pillantást vetett Egwene és a többiek irányába. Egy gyors „ahogy parancsolja, aes sedai!” kiáltással már el is rohant. Verin a következő pillanatban már keresztül is ügetett a kapun. Úgy tett, mintha nem lenne semmi okuk a sietségre.

Egwene a nyomába eredt a hordággyal, miközben döbbent pillantást váltott Nynaeve-vel és Elayne-nel. Magában azon töprengett, hogy mit mondhatott a nő a férfinek.

Közvetlenül a kapu után egy szürke, hátán fekvő, hatágú csillag alakú épület állt. Az őrség háza. Bejárata előtt strázsák kis csapata készülődött, de amikor Verin elléptetett mellettük, abbahagyták a beszélgetést, és meghajoltak.

A Fehér Torony erődítményének ez a része minden további nélkül lehetett volna valami nagyúr parkja. Formára vágott sövények és fák díszítették a murvával beszórt utakat. A fák között más épületekre esett a pillantásuk, ám a Torony valamennyi fölé magasodott.

Az út egyenesen egy fákkal szegélyezett istállóudvarra vezette őket, ahol bőrmellényes lovászok siettek eléjük, hogy ellássák hátasaikat. Az aes sedai parancsára néhány istállószolga leemelte a hordágyat, és óvatosan a földre fektette. Mialatt a lovakat elvezették az istállóba, Verin felvette a bőrzsákot Mat lába mellől, és nyugodtan a hóna alá csapta.

Nynaeve megtorpant, megdörzsölte a hátát, és összeráncolt homlokkal meredt az aes sedai-ra.

– Azt mondta, hogy lehet, hogy már csak órái vannak hátra! Csak nem akarja most meg...

Verin felemelte a kezét, és Egwene nem tudta eldönteni, hogy ezzel most el akarta hallgattatni Nynaeve-ot, vagy csak a murvával borított úton csikorgó léptekre akarta felhívni a figyelmét.

Egy pillanattal később megjelent Sheriam sedai három beavatott társaságában, akik fehér ruhájuk szegélyén az összes ajah színét viselték, a kéktől a pirosig. Két jól megtermett, durva munkásruhát viselő férfi is követte őket. A novíciák felügyelőnője egy kövérkés, a saldaeaiakra annyira jellemző, kiugró pofacsontú asszony volt. Sima, aes sedai arcvonásait csak kiemelte lángoló haja és tiszta zöld, mandulavágású szeme. Nyugodt arccal vizsgálta Egwene-t és a többieket, ám szája körül meglátszott a feszültség.

– Szóval visszahoztad a három kis szökevényünket, Verin? A történtek fényében szinte már azt kívánom, bárcsak ne hoztad volna ide őket!

– Mi nem sz... – kezdte Egwene, de Verin egy hangos „Csend legyen!” kiáltással a szavába vágott. Az aes sedai rájuk meredt – mindhármukra –, mintha pillantása erejével beléjük fojthatná a szavakat.

Ez a szigorú tekintet Egwene-re megtette a maga hatását. Még sosem látta ennyire dühösnek Verint. Nynaeve karba fonta kezét a mellén, és magában morgott valamit, de aztán nem mondott semmit. Természetesen a három beavatott is hallgatott Sheriam mögött, de Egwene szinte látta, ahogy a fülüket hegyezik, olyan igyekezettel hallgatóztak.

Amikor biztos volt abban, hogy Egwene és a többiek megértették, mit is akar tőlük, Verin visszafordult Sheriamhoz:

– A fiút el kell vinni valahova, és mindenkitől el kell különíteni. Beteg, és betegsége rendkívül veszélyes. Másokra ugyanúgy, mint saját magára.

– Azt mondták nekem, hogy egy hordágyat kell innen elvinni – Sheriam intett a két férfinek, majd halkan mondott valamit az egyiknek, mire azok azonnal elvitték Matet.

Egwene már nyitotta a száját, hogy szóljon nekik, a fiúnak most rögtön van szüksége segítségre, ám Verin villámgyorsan egy dühös pillantást vetett rá, így inkább csendben maradt. Nynaeve akkorát rántott a hajfonatán, mintha ki akarná tépni.

– Úgy vélem – szólalt meg Verin –, hogy már az egész Torony tudja, hogy visszatértünk.

– Akik még nem tudnák – felelte Sheriam –, hamarosan hírét veszik. Bizonyos személyek jövés-menése a legkedveltebb pletykatémává vált. Többet beszélnek róla, mint Falméról, de még a cairhieni háborúnál is. Titokban akarjátok tartani?

Verin két kézzel markolta meg a bőrzsákot.

– Beszélnem kell az amyrlinnal. Azonnal.

– És hármójukkal mi legyen?

Verin homlokát ráncolva nézett Egwene-re és barátnőire.

– Szigorú őrizet alá kell őket helyezni, míg az amyrlin látni nem kívánja őket. Már ha kívánni fog ilyesmit. Szigorúan elzárni őket, mindenkitől, érthető? Felőlem akár a saját szobájukba is! Börtönbe azért ne vigyétek őket! És senkinek egy szót se!

Verin még mindig Sheriam felé fordult, de Egwene tudta, hogy az utolsó mondat neki és két társnőjének szól. Nynaeve összehúzta szemöldökét, és úgy megrántotta hajfonatát, mintha valamiért azt akarta volna megbüntetni. Elayne kék szemét tágra nyitva bámult, és arca még a szokottnál is sápadtabbnak tűnt. Egwene nem volt egészen biztos saját érzéseiben. Düh vagy félelem, esetleg aggodalom... ez a három érzés küzdött benne.

Verin még egy utolsó, kutató pillantást vetett három útitársnőjére, azután elsietett. A zsákot mellére szorítva vitte. Köpenye a háta mögött lobogott. Sheriam ökölbe szorított kezét csípőjére tette, így mustrálta Egwene-t és két társát. Egwene egy pillanatig úgy érezte, hogy csökken a feszültség. A novíciák elöljárónője általában korlátot szabott érzelmi kitöréseinek, és nem veszítette el humorérzékét akkor sem, ha valakire büntetésből rásózott még némi munkát, mert az illető megszegett egy belső szabályt.

Most azonban Sheriam hangja halálosan komolynak tűnt, amikor végre megszólalt:

– Egy szót sem, így mondta Verin sedai, és ez így is lesz! Ha bármelyikőtök is megszólal – kivéve természetesen, ha egy aes sedai-nak kell válaszolnotok –, akkor majd én gondoskodom róla, hogy azt kívánjátok, bárcsak a fűzfavessző és néhány órányi padlósikálás várna rátok! Megértettétek?

– Igen, aes sedai – felelte Egwene, és hallotta, hogy a többiek is megismételték szavait. Nynaeve szájából mégis szinte kihívásnak tűnt a válasz.

Sheriam olyan hangot adott, mint aki valami nagyon undorító dolgot lát.

– Manapság jóval kevesebb lány érkezik a Toronyba, mint azelőtt, és számunk egyre csökken. A legtöbbjük úgy távozik el közülünk, hogy nem tanulta meg érzékelni az Igazi Forrást, arról nem is beszélve, miként lehet megérinteni azt. Néhányan közülük legalább annyit elsajátítanak, ami elegendő ahhoz, hogy ne sodorják bajba magukat, mielőtt elmennének. Csupán egy tucatnyian törekedhetnek arra, hogy bekerüljenek a beavatottak közé, és még kevesebben szereznek jogot a vállkendő viselésére. Kemény itt az élet, sok önfegyelemre van szükség, de mégsem akad olyan novícia, aki ne tenne meg mindent azért, hogy megszerezze a gyűrűt és a vállkendőt. Akkor is, ha annyira félnek, hogy minden éjszaka zokognak álmukban. Ti pedig, hárman, éppen ti, akik tehetségesebbek vagytok annál, mint amilyenre valaha is számíthattam életem során, ti hagyjátok el a Tornyot engedély nélkül. Még félig sem lettetek kiképezve, és elrohantok, mint a felelőtlen gyerekek, és hónapokig vissza sem jöttök! Aztán pedig beügettek a kapun, mintha mi sem történt volna, mintha holnap ott folytathatnánk a kiképzéseteket, ahol azt abbahagytuk – olyan lassan fújta ki a levegőt, mint aki éppen felrobbanni készül. – Faolain!

A három beavatott összerezzent, mint akiket éppen hallgatózáson kaptak, majd az egyikük, egy sötét, göndör hajú nő, előrelépett. Mindannyian fiatalok voltak, bár valamivel idősebbek, mint Nynaeve. Már az is figyelemre méltó volt, hogy Nynaeve-ot ilyen gyorsan felvették a beavatottak közé. Rendes körülmények között évekig tartott, míg egy novícia megkaphatta a Nagy Kígyós gyűrűt, amelyet a beavatottak hordtak, és azután még további esztendőknek kellett eltelnie, míg egyáltalán reménykedni kezdhettek abban, hogy aes sedai lesz belőlük.

– Vigyétek őket a szobáikba! – parancsolta Sheriam. – És gondoskodjatok arról, hogy ott is maradjanak! Kaphatnak kenyeret, meg hideg levest és vizet, amíg az amyrlin másként nem rendelkezik. De ha bármelyikük akár csak egyetlen szót is szól, akkor azt leviszitek a konyhába, és kipucoltatjátok vele az összes lábast!

Sheriam megfordult, és büszkén elvonult. Testtartása még így, hátulról is mutatta, hogy mennyire dühös.

Faolain szinte reménykedve mérte végig Egwene-t és a két másik rábízottat, különösen Nynaeve-ot, akinek arcán tükröződött az elfojtott düh. Faolain kerek képén látszott, hogy nem rokonszenvez azokkal, akik semmibe vették az előírásokat, de közülük is legkevésbé Nynaeve-val, egy olyan Vaddal, aki úgy kapta meg a gyűrűjét, hogy sosem volt novícia, és már akkor használta az Egyetlen Hatalmat, mielőtt eljutott volna Tar Valonba. Amikor végül nyilvánvalóvá vált, hogy Nynaeve nem fog szabad folyást engedni dühének, Faolain megvonta a vállát.

– Ha az amyrlin maga elé hívat benneteket, akkor valószínűleg el lesztek csendesítve.

– Bízd inkább rám a dolgot, Faolain – lépett közbe az egyik beavatott. Hármuk közül ő volt a legidősebb. A hosszú nyakú, rézszínű bőrű nő feltűnő eleganciával mozgott. – Én majd elvezetlek a szobádba – fordult Nynaeve felé. – Theodrinnak hívnak, és valamikor én is egy Vad voltam. Tartani fogom magam Sheriam sedai parancsához, de nem foglak provokálni. Kövess!

Nynaeve aggódó pillantást vetett Egwene-re és Elayne-re, majd felsóhajtott, és hagyta, hogy Theodrin elvezesse.

– Vadak – morogta Faolain. Az ő szájából ez úgy hangzott, mint egy káromkodás. Megfordult, és Egwene-re meredt.

A harmadik beavatott, egy csinos, piros képű nő, Elayne mellé lépett. Szájának szögletét kicsit felhúzta, mint aki szívesen nevet, de olyan szigorú pillantást vetett Elayne-ra, amiből világosan kiderült, nem tűrné el, hogy bármi butaságot csináljon.

Egwene, amennyire csak tudta, a lehető legnagyobb nyugalommal viszonozta Faolain pillantását, igyekezett lekezelően lenéző lenni, úgy, ahogy azt Elayne-től látta. Piros ajah, gondolta. Ez a némber biztosan a Pirosakhoz csatlakozik. Nem sikerült sokáig megfeledkeznie saját gondjairól. A Fényre! Mit fognak velünk csinálni? Persze, az aes sedai-okra gondolt, a Toronyra, és nem erre a három nőre.

– Na, akkor menjünk! – sziszegte Faolain. – Már az is elég rossz, hogy őrt állhatok az ajtód előtt! Akkor már nincs kedvem az egész napot ácsorgással tölteni. Na gyerünk!

Egwene mélyet lélegzett, megragadta Elayne kezét, és elindult. A Fényre! Csak segítsenek Maten!

Tizenkettedik fejezet

Az Amyrlin Trón előtt

Siuan Sanche fel-alá járt dolgozószobájában. Időről időre megtorpant, és rápillantott a szoba közepén álló, hosszú asztalon fekvő, díszes faragású, ébenfa dobozra. Ez a pillantás már uralkodókat kényszerített zavart dadogásra. Az amyrlin abban reménykedett, sosem kényszerül arra, hogy valaha is felhasználja a dobozba rejtett, nagy gonddal kidolgozott dokumentumokat. Az egészet titokban készítette elő, majd lepecsételte, hogy ezzel megelőzzön egy tucatnyi lehetséges veszélyt. Végezetül még az Egyetlen Hatalom segítségével is lezárta a ládát, ezért annak tartalma, ha rajta kívül valaki más kísérelné meg felnyitni, abban a pillantásban szénné égne. Valószínűleg az egész doboz a lángok martalékává válna.

– És a tolvaj szarka is megperzselődne, bárki is legyen az, hogy sose felejtse el, amit tett. Legalábbis ezt remélem – morogta magában. Vagy századszorra is megigazította stóláját, anélkül hogy észrevette volna, mit is tesz, amióta jelentették neki, hogy Verin visszatért. A kendő egészen a csípőjéig leért, a széles ruhadarabot mind a hét ajah színével megjelölték. Az amyrlin valamennyi ajah tagja volt, de ugyanakkor egyikhez sem tartozott, függetlenül attól, hogy melyik soraiból emelkedett a magasba.

A szobát gazdagon díszítették, mert a díszes stólát viselő asszonyok számos nemzedéke dolgozott itt. A hatalmas kandalló és a széles, pillanatnyilag hideg tűzhely Kandorban bányászott, aranyszínű márványból készült. A padló lapjait gyémánt alakúra metszett, csillogó vöröskőből készítették, melyet a Ködhegységben bányásztak. A falakat sápadt, pácolt fa burkolat borította. A fa kemény volt, mint a vas, és fantasztikus állatokat meg hihetetlen tollruhájú madarakat véstek bele. A burkolatot az Aiel-sivatag túlsó felén fekvő országban készítették, és még azelőtt került ide a Tengeri Nép ajándékaként, hogy megszületett volna Sasszárny Artur. Magas, ívelt ablakok – amelyek most nyitva álltak, hogy beengedjék a friss, zöld illatokat – nyíltak arra az erkélyre, ahonnan az amyrlin áttekinthette parányi, privát kertjét. Olyan ritkán jutott ideje arra, hogy ott, lent sétáljon.

Ez a pompa éles ellentétben állt azokkal a bútorokkal, melyeket Siuan Sanche hozatott a helyiségbe. Az egyetlen asztalt és a mögötte álló, erős széket semmi sem díszítette, bár csillogtak a kortól és a faggyútól, akárcsak a helyiségben álló másik szék. Ez utóbbi kissé oldalt foglalt helyet, elég közel ahhoz, hogy az amyrlin odahúzhassa, ha valakit hellyel akart kínálni. Az asztal előtt egy apró, teari szőnyeg hevert, amelybe egyszerű, kék, barna és aranyszínű mintákat szőttek. A kandalló fölött függő, egyetlen képen parányi halászhajók látszottak a nádasban. A falakon elosztva fél tucat polc tartotta a könyveket. Ez volt minden. Még a lámpák is mintha egy egyszerű parasztházból kerültek volna ide.

Siuan Sanche szegény családból származott. Tearben nőtt fel, ahol apja halászbárkáján dolgozott. A bárka pont úgy nézett ki, mint a rajzon látható hajók. A folyam deltájában dolgoztak, amit az emberek „a Sárkány ujjának” neveztek, és akkortájt nem is álmodott arról, hogy valamikor Tar Valonba kerül. A fényűzéshez még az alatt a tíz esztendő alatt sem tudott hozzászokni, amióta az Amyrlin Trónon ült. Hálószobája még egyszerűbben volt berendezve.

Tíz éve viselem a stólát, gondolta. Lassan húsz esztendeje, hogy eldöntöttem, ezeken a veszélyes vizeken fogok evezni. Ha pedig most elrontok valamit, akkor vissza fogom sírni azokat az időket, amikor a hálókkal kellett bajlódnom.

Megfordult, amikor zajt hallott. Egy másik aes sedai lépett be halkan, egy sötétebb bőrű, rövidre vágott, fekete hajú nő. Siuan Sanche még éppen idejében szedte magát össze ahhoz, hogy határozott hangon megszólaljon, és azt mondja, amit elvártak tőle.

– Igen, Leane?

A krónikák őre ugyanolyan mélyen meghajolt, mint ahogy azt más emberek társaságában is tette volna. A magas aes sedai, aki semmivel sem volt alacsonyabb, mint a legtöbb férfi, rangját tekintve közvetlenül az amyrlin után állt itt, a Fehér Toronyban, és Siuan azóta ismerte, amióta csak együtt tanultak mint novíciák. Néha persze még így is majdnem ordítania kellett, annyira felidegesítette Leane formális, merev viselkedése, amellyel minden áron fenn akarta tartani az Amyrlin Trón méltóságát.

– Itt van Verin, Anya, és arra kér, hogy hallgasd meg. Mondtam neki, hogy túl sok a dolgod, de ő mindenáron...

– Számára tudok időt szakítani – felelte Siuan. Tudta, hogy túl gyorsan válaszolt, de nem törődött vele. – Küldd be! Nincs rá szükség, hogy te is itt legyél, Leane. Egyedül fogok vele beszélni.

A krónikák őre csupán szemöldökének alig észrevehető rándulásával árulta el meglepetését. Az amyrlin csak rendkívül ritkán találkozott valakivel négyszemközt, anélkül hogy a krónikaőr jelen lett volna. Ez alól még a királynők sem voltak kivételek. De hát az amyrlin az az amyrlin. Leane meghajolt kifelé menet, és egy pillanattal később már Verin állt a helyén. Letérdelt, hogy megcsókolhassa a kígyós gyűrűt Siuan ujján. A Barna nővér egy meglehetősen nagy bőrzsákot tartott a hóna alatt.

– Köszönöm, hogy fogadsz, Anya – szólalt meg Verin felállás közben. – Rendkívül fontos híreket hozok Falméból. És még ennél is többet. Nem is tudom, mivel kezdjem.

– Kezdd, amivel akarod – felelte Siuan. – Ezeket a helyiségeket csenddel vettük körül, hátha valaki azzal a butasággal próbálkozik, hogy kihallgat minket. – Verin meglepetten felhúzta a szemöldökét, mire az amyrlin még hozzátette: – Sok minden megváltozott, amióta elutaztál. Beszélj hát!

– Ami a legfontosabb, Rand al'Thor Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát.

Siuan érezte, ahogy feloldódott a mellét szorító görcs.

– Úgy reméltem, hogy ő az – mondta halkan. – Jelentéseket kaptam olyan nőktől, akik csak arról tudtak beszámolni, amit maguk is csak másoktól hallottak, és nem akadt olyan kereskedelmi hajó vagy szekérkaraván, amivel ne jöttek volna tucatjával a híresztelések. Ám ennek ellenére nem lehettem biztos a dologban – mély lélegzetet vett. – Mégis azt hiszem, tudom, melyik nap történhetett ez. Tudtad, hogy a két hamis Sárkány többé már nem fenyegeti a világot?

– Erről nem hallottam, Anya. Ezek bizony jó hírek.

– Hát igen. Mazrim Taim nővéreink kezében van Saldaeában, és a Haddon-mocsárbeli, szegény fickót – a Fény legyen a lelkéhez irgalmas! – a teariek elfogták, és a helyszínen kivégezték. Úgy tűnik, senki sem tudja a nevét. Mindkettőre ugyanazon a napon csaptak le, és amennyire a híreszteléseknek hitelt lehet adni, ugyanolyan körülmények között. Mindketten éppen vadul harcoltak, és már győzelemre álltak, amikor vakító fény villant az égen, és hosszú pillanatokra feltűnt egy látomás. Legalább tucatnyi módon mesélik, mit is lehetett ott látni, de mindkét esetben ugyanaz volt az eredmény. A hamis Sárkány lova felágaskodott, és levetette gazdáját, aki elveszítette az eszméletét, a követői pedig üvölteni kezdtek, hogy meghalt. Aztán elmenekültek, őt pedig elfogták. Némelyik jelentésem beszámol a Falme fölötti égen látható jelenésről. Felteszek egy aranytallért egy egy hete rohadó, vénséges deltai harcsáért, hogy az volt az a pillanat, amikor Rand al'Thor a Sárkánynak nyilvánította magát.

– Újjászületett az igazi Sárkány – mormogta Verin szinte öntudatlanul –, és ezért a Mintában nincs többé hely hamis Sárkányoknak. Rászabadítottuk a világra az Újjászületett Sárkányt. A Fény kegyelmezzen nekünk!

Az amyrlin idegesen megrázta a fejét.

– Azt tettük, amit tennünk kellett. – És ha erről akárcsak a legalacsonyabb rangú novícia is tudomást szerez, akkor holnap reggelig már el is végzik rajtam az elcsendesítést, hacsak nem tépnek darabokra előtte. Engem, Moiraine-t és Verint, és valószínűleg mindenkit, akiről azt hiszik, hogy a bizalmasunk volt. Nem volt könnyű megszervezni egy ilyen óriási jelentőségű összeesküvést, ha arról csak három nő tudhatott, ráadásul még legjobb barátnőjük is elárulta volna őket abban a biztos tudatban, hogy azzal kötelességének tesz eleget. A Fényre, azt kívánom, bárcsak biztos lehetnék abban, hogy nincs igazuk ebben! – Moiraine kezében legalább biztonságban van. Nővérünk majd vezeti, és megtesz mindent, amit meg kell tenni. Még miről tudsz beszámolni, lányom?

Verin válaszul az asztalra fektette a bőrzsákot, és kivett belőle egy ívelt aranykürtöt, melynek torkolatát körben ezüstfelirat díszítette. Az asztalra fektette a kürtöt, majd nyugodtan és várakozóan az amyrlinre nézett.

Siuannak nem kellett közelebb lépnie ahhoz, hogy elolvassa a feliratot. Tia mi aven Moridin isainde vadin. „A sír sem gátja hívásomnak.”

– Valere Kürtje? – suttogta. – Magaddal hurcoltad az egész úton át? Megtettél több száz mérföldet, miközben az összes vadász ezt keresi. A Fény szerelmére, asszony! Rand al'Thornál kellett volna maradnia!

– Tudom, Anya – felelte Verin nyugodtan –, de a vadászok kivétel nélkül arra számítanak, hogy a Kürtöt valamilyen hihetetlen kaland után szerzik meg, és nem gondolják, hogy egy zsákban van, amelyet egy beteg fiút kísérő, négy nő vitt magával. Randen pedig amúgy sem segítene.

– Ezt meg hogy érted? Neki ott kell küzdenie Tarmon Gai'donban! A Kürt feladata, hogy harcba hívja a sírból az elesett hősöket, hogy ott küzdjenek az Utolsó Csatában! Moiraine már megint új tervet eszelt ki anélkül, hogy engem megkérdezett volna?

– Ennek semmi köze Moiraine-hez, Anya. Mi tervezgetünk, de a Kerék úgy szövi a Mintát, ahogy azt akarja. Nem Rand volt az első, aki megszólaltatta a Kürtöt. Matrim Cauthon fújt bele. Mat pedig most ott fekszik lent, és meghal, mert hozzákötődött a Shadar Logoth-i tőrhöz. Kivéve, ha itt meg tudják gyógyítani.

Siuan megborzongott. Shadar Logoth, ez a halott város annyira romlott volt, hogy még a trallokok is alig mernek elmenni oda, amire persze jó okuk volt. A véletlen úgy akarta, hogy egy innen származó tőr kerüljön a fiatal Mat kezébe, aminek következtében a várost oly hosszú idővel ezelőtt elpusztító gonosz őt is megrontotta. Őt is megöli. Véletlen lenne? Vagy inkább a Minta műve? Végül is ő is ta'veren. Várjunk csak... Mat belefújt a Kürtbe? Akkor...

– Ameddig Mat él – folytatta Verin –, a Kürt mindenki más számára egy egyszerű hangszer, és semmi más. Ha a fiú meghal, akkor természetesen valaki más is belefújhat a Kürtbe, és megújíthatja az ember és a Kürt közötti kapcsolatot – a szeme sem rebbent, és nem látszott rajta, hogy nyugtalankodna amiatt, amire szavaival célzott.

– Sokan meghalnak még, mielőtt elérjük célunkat, lányom. – És ki mást használhatnék még, hogy ismét megzendítse a Kürtöt? Nem kockáztathatom meg, hogy visszavitessem valakivel Moiraine-hez. Valamelyik gaidinnak sikerülhetne. Talán. – A Mintának először világosabbá kell tennie a fiú sorsát.

– Igen, Anya. És a Kürt?

– Az adott pillanatban – jelentette ki elszántan az amyrlin – keresünk a számára egy olyan rejtekhelyet, amiről csak mi ketten tudunk. Aztán majd gondolkodom, mi történjen.

Verin bólintott.

– Ahogy akarod, Anya. Természetesen csak néhány óra kell ahhoz, hogy egy döntéssel kevesebbről kelljen gondolkodnunk.

– Ez minden, amit nekem hoztál? – csattant fel Siuan. – Mert ha igen, akkor még ezzel a három szökevénnyel is foglalkoznom kell.

– Itt van még egy dolog ezekkel a seanchanokkal, Anya.

– Mi van velük? Valamennyi jelentésem egyetért abban, hogy hazamenekültek a tengeren át, vagy legalábbis oda, ahonnan jöttek.

– Úgy tűnik, ez így van, Anya. Én mégis attól tartok, hogy még gondunk lesz velük.

Verin egy apró, bőrkötéses naplót húzott elő öve mögül, és lapozgatni kezdte.

– Magukat Előfutároknak nevezték, vagy Azoknak, Akik Először Jönnek, és egy visszatérésről beszélnek, arról, hogy újra birtokba veszik ezt a földet. Mindenről feljegyzéseket készítettem, amit csak megtudtam róluk. Csak olyan emberek szavait jegyeztem fel persze, akik tényleg találkoztak velük, vagy valami dolguk volt a seanchanokkal.

– Verin, te a Viharok tengerében portyázó tigrishal miatt aggódsz, miközben itthon a csukák széttépik a hálót!

A barna nővér továbblapozott.

– Ez jó hasonlat volt, Anya. Egyszer láttam egy tigrishalat, amely a sekély vízbe csalta a cápát, ahol az elpusztult – ujjával az egyik oldalra bökött. – Igen, ez a legrosszabb az egészben. Anya, a seanchanok harc közben alkalmazták az Egyetlen Hatalmat. Úgy használták, mint egy fegyvert.

Siuan görcsösen összeszorította a kezét. A postagalambokkal kapott beszámolók szintén erről szóltak. Az üzenetek nagy része csak másodkézből származó híreket tartalmazott, de néhányat olyan nők küldtek, akik saját szemükkel látták a dolgot. Visszaéltek az egyetlen hatalommal. Még a papíron száradó tinta is mintha hisztérikusan üvöltött volna. – Emiatt már régóta fáj a fejünk, Verin, és a dolog csak rosszabb lesz, ha híre megy a dolognak, miközben az emberek egyre jobban kiszínezik a hallottakat. Ez ellen nem tehetek semmit. Azt mondták nekem, hogy ezek az emberek elmentek, leányom. Láttad bármilyen jelét annak, hogy ez nem igaz?

– Hát nem, Anya, de...

– Akkor inkább foglalkozzunk a csukákkal, mielőtt lyukat rágnak a hajónkba!

Verin habozva becsukta a könyvét, és visszadugta öve mögé.

– Ahogy kívánod, Anya. Engedtessék azért nekem megkérdezni, mit szándékozol Nynaeve-val és a két másik lánnyal tenni?

Az amyrlin habozott a válasszal, mint aki gondolkozik.

– Mire végzek velük, azt fogják kívánni, hogy bárcsak lefuthatnának a folyóhoz, hogy haleledelnek adhassák el magukat – ez így megfelelt az igazságnak, de a kijelentést többféleképpen is lehetett értelmezni. – Most pedig ülj le, és mesélj el nekem mindent, amit ezek hárman tettek vagy mondtak, amíg veled voltak! Mindent!

Tizenharmadik fejezet

A büntetés

Egwene az ágyán feküdt, és azokat az ugráló árnyékokat nézte, amelyeket a szobában égő, egyetlen lámpa vetett a mennyezetre. Azt kívánta, bárcsak képes lenne terveket szőni vagy legalábbis kitalálni, hogy mi vár rájuk. Minden olyan értelmetlennek tűnt. A táncoló árnyak játékában több volt az értelem, mint a gondolatai között. Még ahhoz is össze kellett szednie magát, hogy Matre gondoljon. Ennek ellenére csak mérsékelten szégyellte magát. A falak szinte agyonnyomták.

Ugyanolyan üres, ablak nélküli szobája volt, mint az összes többi novíciának, kicsi, négyszögletes, fehérre meszelt falú. Az egyik falra fogasokat szereltek, hogy legyen hol tárolnia holmijait. A másik fal mellett állt az ágya, a harmadiknál pedig a parányi polc, amin régebben néhány, a Torony könyvtárából származó könyvet tartott. A bútorzatot egy mosakodó asztalka és egy háromlábú ülőke tette teljessé. A padló szinte fehér volt a sok súrolástól. Nap mint nap térden állva pucolta a deszkákat, miután befejezte a tanulást és eleget tett egyéb kötelességeinek. A novíciák egyszerű életet éltek, függetlenül attól, hogy egy fogadós vagy hogy Andor királynőjének gyermekeként látták meg a napvilágot.

Ismét a novíciák fehér öltözetét viselte – még az öv és az övtáska is fehér volt –, de alig tudott örülni annak, hogy végre megszabadult a gyűlölt szürke ruhától. Szobája túlzottan egy börtöncellára emlékeztette. Mi lesz, ha továbbra is bezárva tartanak? Olyan, mint egy cellában! Mint egy börtöncella, meg egy nyakörv és...

Az ajtó felé pillantott. A sötét hajú beavatott még mindig kint őrködött, ezt jól tudta. Megfordult és összegömbölyödve a falhoz lapult. Itt, közvetlenül a matrac fölött nyílt egy parányi lyuk, olyan apró, hogy senki sem vehette észre, ha nem tudta, hol is keresse, amelyet valamikor réges-régen egy novícia fúrt, hogy át tudjon szólni a szomszéd szobába. Egwene suttogva megszólalt.

– Elayne? – Semmi válasz. – Elayne? Alszol?

– Hogyan tudnék aludni? – Elayne válasza halkan, suttogva jött a lyukon át. – Gondoltam, hogy lehetnek nehézségeink, de erre azért nem számítottam. Egwene, mit fognak velünk csinálni?

Egwene sem tudott semmi biztosat, a félelmeiről meg inkább nem akart beszélni.

– Tényleg azt hittem, hogy hősként fognak üdvözölni minket, Elayne. Visszahoztuk Valere Kürtjét, kiderítettük, hogy Liandrin a Fekete ajah tagja.

Amikor ezt kimondta, elakadt a hangja. Az aes sedai-ok mindig is tagadták a Fekete ajah létezését, az ajahét, amelyik a Sötét Urat szolgálta. Elég volt csak említést tenni róla, ha valaki azt akarta, hogy egy aes sedai felrobbanjon a dühtől! De mi tudjuk, hogy a Feketék léteznek!

– Pedig tényleg hősöknek kellene lennünk, Elayne!

– A kellene meg a lehetne nem elég erős ahhoz, hogy hidat építsenek rájuk – felelte Elayne. – A Fényre, hogy utáltam, amikor ezt anyámtól kellett hallanom, de mégis igaza volt! Verin azt mondta, hogy senkinek sem beszélhetünk a Kürtről meg Liandrinról, legalábbis rajta meg az amyrlinen kívül. Nem hiszem, hogy bármi is úgy alakulna, ahogy azt elképzeltük. Ez így nem igazságos! Annyit szenvedtünk – annyit szenvedtél! Ez egyszerűen nem igazságos!

– Verin ezt mondja, Moiraine azt mondja! Értem már, miért tartják azt az emberek, hogy az aes sedai-ok nagy bábjátékosok. Szinte érzem a mozgató köteleket a kezemen meg a lábamon. Bármilyen döntést is hozzanak, az a Fehér Torony javát fogja szolgálni és nem a miénket.

– De azért továbbra is aes sedai akarsz lenni, nem?

Egwene habozott, bár eleve tisztában volt a válaszával.

– Igen – jelentette ki. – Még mindig ez a célom. Csak így lehetek biztonságban. De egy valamit megmondok neked: nem fogom hagyni, hogy lecsendesítsenek!

Ez a váratlan gondolat csak most, a beszélgetésük közben merült fel benne, de abban biztos volt, hogy komolyan gondolta. Lemondani arról, hogy megérinthesse az Igazi Forrást? Most is érzékelte az erőt, ebben a pillanatban is. Ott izzott, szinte közvetlenül a háta mögött. Már-már látni vélte a ragyogását. Legyőzte magában a késztetést, hogy kinyúljon utána. Lemondjak arról, hogy eltöltsön az Egyetlen Hatalom, hogy elevenebbnek érezzem magamat, mint bármikor máskor? Soha! – Harc nélkül sohasem!

A fal túlsó oldalán Elayne hosszan hallgatott.

– Hogyan tudnád megakadályozni? Te talán vagy olyan erős, mint bármelyikük, de arról még egyikünk sem tanult, miként lehetne egy aes sedai-t megakadályozni abban, hogy elvágjon minket az Igazi Forrástól. Itt ráadásul több tucatnyian vannak.

Egwene töprengett. Végül csak ennyit mondott:

– El is szökhetnék. Most tényleg elszökhetnék.

– Követnének minket. Ha látják, hogy tehetséges vagy, akkor addig nem engednek el, amíg meg nem tanulsz annyit, hogy ne pusztítsd el magadat vagy hogy ne halj bele a megerőltetésbe.

– Már nem vagyok az a falusi csitri, aki voltam. Sok mindent láttam a világból. Még az aes sedai-ok elől is el tudnék rejtőzni, ha úgy akarnám – igyekezett nemcsak Elaynét, hanem saját magát is meggyőzni. De mi van akkor, ha még tényleg nem tanultam eleget? A világról és az Egyetlen Hatalomról? Mi van akkor, ha a hatalom használata tényleg elkezdene elemészteni? Nem akart erre még csak gondolni sem. Még rengeteget kell tanulnom. Nem hagyom, hogy megakadályozzanak ebben.

– Talán az anyám megvédene minket – töprengett Elayne. – Már ha igaz az, amit a fehérköpeny mondott. Nem hittem volna, hogy valaha is örülni fogok, ha egy ilyen dologról kiderül, hogy igaz. Ha viszont nem igaz, akkor anyám lehet, hogy láncra verve küldene vissza a Toronyba. Megtanítasz arra, hogyan kell egy faluban élni?

Egwene meglepetten pislogott a falra.

– Velem jössz? Már ha arra kényszerülünk, persze.

Hosszas hallgatás volt a válsz, majd halk suttogás:

– Nem akarom, hogy elcsendesítsenek, Egwene. Nem akarom! Nem fogom megengedni!

Az ajtó kinyílt és nagyot csattanva a falnak vágódott. Egwene felpattant az ágyról. Hallotta, hogy a fal túlsó oldalán szintén kicsapódott az ajtó. Faolain lépett Egwene szobájába és nevetett, amikor pillantása a kis lyukra esett. Hasonló lyukak szinte minden novícia szobájában voltak. Ha egy nő maga is volt novícia, akkor bizonyosan tudott róluk.

– A barátnőddel beszélgettél, igaz? – szólalt meg meglepően barátságos hangnemben a csigás hajú beavatott. – Annyira unalmas tud lenni, ha az embernek egyedül kell várakoznia. Jót beszélgettetek legalább?

Egwene már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de aztán gyorsan becsukta. Sheriam azt parancsolta, hogy hallgassanak és csak egy aes sedai kérdésére feleljenek. Senki másnak. Így hát csendben maradt és nyugodtan nézte a beavatottat.

Faolain arcáról lefolyt a megjátszott rokonszenv, ahogy az eső csurog le a tetőről.

– Talpra! Az amyrlint nem várakoztathatja meg egy hozzád hasonló alak! Szerencséd van, hogy túl későn jöttem ahhoz, hogy elkapjalak! Mozgás!

A novíciáktól elvárták, hogy a beavatottaknak is olyan gyorsan engedelmeskedjenek, mint az aes sedai-oknak, de Egwene kihívó lassúsággal állt fel és arra is hagyott időt, hogy kisimítsa ruhája ráncait. Leheletnyit meghajolt Faolain előtt és mosolygott. Amikor a beavatott arca elsötétedett a haragtól, Egwene még szélesebben elmosolyodott, mielőtt észbe kapott volna. Nem kellene Faolaint túlzottan felidegesíteni. Így aztán büszkén kivonult a beavatott előtt a szobából, miközben palástolni igyekezett térde remegését.

Elayne már kint várt a pirospozsgás beavatott társaságában. Csak úgy sugárzott belőle a vad elszántság. Valahogy sikerült neki azt a benyomást keltenie, hogy a beavatott tulajdonképpen csak szobalány mellette, akinek annyi a dolga, hogy hozza a kézitáskáját. Egwene remélte, hogy legalább feleannyira magabiztosnak látszik, mint Elayne.

Fölöttük ott magasodtak a novíciák szállásának galériái, emelet emelet felett. Alattuk ugyanez. Az épület nem volt más, mint egy magas torony a novíciák udvarában. Nem láttak egyetlen más lakót sem. Igaz, ha valamennyi novícia itt lett volna, a hatalmas épület szobáinak akkor is csak jó negyedében lakott volna valaki. A négy nő némán végigsétált az erkélyen, majd a kanyar után leereszkedett a csigalépcsőn. Egyikük sem tudta volna elviselni, ha felcsendülő hangok tették volna még nyomasztóbbá az ürességet.

Egwene még sohasem járt az erődítmény azon részében, ahol az amyrlin lakott. A folyosók elég szélesek voltak ahhoz, hogy egy egész szekér elférjen bennük, s ráadásul még jóval magasabbak is. Színes szőttesek takarták a falakat, gobelinek, melyeket legalább tucatnyi stílus ízlésének megfelelően készítettek, virágmintások, erdei jeleneteket, hősi tetteket ábrázolók, míg másokon összefonódó ábrák látszottak. Némelyikük olyan régi volt, hogy tartani kellett attól, porrá válnak, ha valaki hozzájuk ér. A hét ajah színeiben pompázó padlólapok kongtak a rajtuk elhaladók lépéseitől.

Csak néhány más nőt láttak. Itt és ott néha fejedelmi tartással egy aes sedai vonult át előttük, akinek nem jutott ideje arra, hogy egyáltalán tudomásul vegye a novíciák és a beavatottak jelenlétét. Öt vagy hat beavatott sietett dolgára fontoskodó arckifejezéssel mellettük (vagy talán tanulni valamit). Néhány szolgáló suhant el a folyosókon, kezükben tálcával vagy seprűvel, esetleg egy egész ölnyi papírral vagy törölközővel. Több novícia is felbukkant, ők még a szolgálóknál is jobban igyekeztek, hogy elvégezhessék feladataikat.

Nynaeve csatlakozott hozzájuk kísérőnője, a karcsú, hosszú nyakú beavatott – Theodrin – társaságában. Egyikük sem szólt egy szót sem. Nynaeve ismét a beavatottak hétszinü csíkokkal díszített szegélyű ruháját viselte, de megtartotta saját övét és övtáskáját. Nyugtatólag Egwene-re és Elayne-ra nézett, és gyorsan megölelte őket – Egwene annyira örült, hogy lát egy barátságos arcot, hogy örömmel viszonozta az ölelést, anélkül, hogy észrevette volna, Nynaeve úgy viselkedik, mint aki egy gyereket akar megnyugtatni –, ám amikor továbbmentek, Nynaeve időről időre keményen megrántotta vastag hajfonatát.

A várnak ebbe a részébe csak ritkán tévedtek férfiak. Egwene most is csak kettőt látott: őrzőket, akik beszélgetésbe mélyedve egymás mellett sétáltak végig a folyosón. Az egyikük derekára kötve viselte kardját, a másiknak a hátán lógott a fegyver. Az egyik alacsony volt és karcsú, szinte már törékeny, míg a másik majdnem olyan szélesnek és nagynak tűnt, mint amilyen magas volt. Mindketten ugyanazzal a halálos eleganciával mozogtak. Változó színű köpenyük miatt csak nagyon nehezen lehetett hosszú időn át megfigyelni őket. Alakjuk egy része időnként egybeolvadni látszott a fallal, ami előtt elsétáltak. Egwene látta, amint Nynaeve a férfiak után pillantott, és megrázta a fejét. Valamit kell tennie Lannal. Már ha a mai nap után bármelyikünk is abban a helyzetben lesz, hogy tegyen valamit bármivel kapcsolatban.

Az előcsarnok, amelyen keresztül kellett menniük az amyrlin dolgozószobájához vezető úton, díszeivel jól illett volna bármelyik palotába, bár a teremben a várakozók számára odakészített székek egészen egyszerűek voltak. Egwene mégis csak Leane sedai-t látta. A krónikák őre a rangjával járó, keskeny stólát viselte – kéket, mivel a Kék ajah tagja volt, és arcát mintha sima, barna kőből faragták volna. Rajta kívül senki sem volt a helyiségben.

– Okoztak bármilyen gondot is? – a krónikaőr odavetett kérdéséből sem harag, sem részvét nem érződött ki.

– Nem, aes sedai – felelte Theodrin és a pirospozsgás beavatott szinte egyszerre.

– Ezt itt szinte a hajánál fogva kellett ideráncigálnom, aes sedai – jelentette Faolain, és Egwene-re mutatott. A beavatott hangja felháborodottan csengett. – Úgy viselkedik, mint aki elfelejtette, hogy a Fehér Toronyban fegyelemre tanítják az embert.

– Embereket vezetni – nézett rá Leane – nem azt jelenti, hogy lökdösni, vagy rángatni kell őket. Menj le Marris sedai-hoz, Faolain, és kérj engedélyt tőle, hogy ezen gondolkozhass, miközben elegyengeted a Tavaszi Kert útjait a gereblyével!

Ezzel elbocsátotta Faolaint és a két másik beavatottat, akik mélyen meghajoltak előtte. Faolain felegyenesedve, gyűlölködő pillantást vetett Egwene-re.

A krónikaőr nem törődött többet a három beavatottal. Ehelyett a három előtte állót vizsgálta, miközben mutatóujjával az ajkát ütögette. Egwene-nek lassan az az érzése támadt, hogy az aes sedai szinte kifordította őket, úgy megvizsgálta lelküket és lelkiismeretüket. Nynaeve szeme vészjóslóan csillogott, egyik kezével keményen megszorította hajfonatát.

Végül Leane kezével az amyrlin dolgozószobájába vezető ajtóra mutatott. Az ajtó mindkét szárnyán a saját farkába harapó, Nagy Kígyó sötét fába metszett képe látszott. A faragványok átmérője majdnem kitett egy teljes lépést.

– Lépjetek be! – parancsolta Leane.

Nynaeve azonnal előrelépett, és kinyitotta az ajtót. Ez elég volt ahhoz, hogy Egwene is mozgásba lendüljön. Elayne ijedten tartotta Egwene kezét, és Egwene ugyanolyan erővel szorította az övét. Leane mögöttük belépett a szobába, és úgy helyezkedett el, hogy féloldalt álljon, félúton hármójuk és a szoba közepén álló asztal között.

Az amyrlin az asztal mögött ült, és valamilyen papírokat olvasott. Nem pillantott fel. Nynaeve már nyitotta volna a száját, de aztán bezárta, mert a krónikaőr sötét pillantást vetett rá. A három beidézett egymás mellett állt az amyrlin íróasztala előtt, és várakozott. Egwene megpróbálta megőrizni nyugalmát. Percek teltek el, melyek számukra óráknak tűntek, míg az amyrlin felemelte a fejét, de amikor kék szeme egyikőjüket a másik után mérte végig, Egwene azt kívánta, hogy bárcsak még hagyta volna őket várakozni. Úgy érezte, az amyrlin szeme jégcsapként döf a szívébe. A szobában hűvös volt, neki mégis izzadni kezdett a háta.

– Úgy! – szólalt meg végül az amyrlin. – A szökevényeink visszatértek.

– Mi nem szöktünk el, Anya – Nynaeve szemmel láthatóan megpróbálta megőrizni nyugalmát, de hangja szinte izzott a visszafogott érzelemtől. Dühös, ahogy azt jól tudta Egwene. Az erős akaratú nő gyakran dühbe gurult! – Liandrin azt mondta nekünk, hogy menjünk vele, és... – a hangos csattanás, ahogy az amyrlin keze rácsapott az asztalra, félbeszakította mondatát.

– Ne ejtsd ki itt Liandrin nevét, gyermek! – hördült fel az amyrlin. Leane mindent komolyan és méltóságteljesen figyelt.

– Anya, Liandrin a Fekete ajah tagja – tört ki Elayne-ból.

– Ezt tudjuk, gyermek. Legalábbis sejtettük, és szinte biztosak voltunk a dologban. Liandrin hónapokkal ezelőtt elhagyta a Tornyot, és vele ment tizenkét... nő. Azóta egyiküket sem látták. Mielőtt elmentek volna, megpróbáltak betörni abba a raktárba, ahol az angrealokat és a sa'angrealokat őrizzük. Sikerült nekik bejutni abba a kamrába, ahol néhány kisebb ter'angrealt raktároztunk. Jó párat el is loptak közülük, közöttük olyanokat, amelyekről nem tudjuk, hogy mire lehet használni őket.

Nynaeve elképedve bámulta az amyrlint, és Elayne úgy dörzsölte a karját, mintha fázna. Egwene is megborzongott. Gyakran elképzelte magában, milyen lesz, amikor visszatérnek és bevádolják Liandrint, hogyan fognak arról gondoskodni, hogy megbüntessék a Fekete ajahot, bár nem tudott kitalálni olyan büntetést, amelyik méltó lett volna a szörnyű bűnhöz. Gondolt ugyan arra is, hogy Liandrin visszatérésük előtt elszökik, de úgy hitte, hogy csak mert fél tőlük. A valóság azonban még csak nem is hasonlított álmaira. Ha Liandrin és a többiek – eddig nem akarta elhinni, hogy mások is lehetnek – valóban ellopták a Legendák Korából származó ereklyéket, akkor még csak nem is lehet sejteni, hogy mihez fognak kezdeni velük. A Fénynek hála, hogy legalább sa'angrealt nem tudtak elvinni, gondolta. A helyzet már így is elég szörnyű volt.

A sa'angrealok sokban hasonlítottak az angrealokra. Felhasználva őket egy aes sedai sokkal több hatalmat tudott alkalmazni, mint amennyivel segítség nélkül megbirkózhatott volna. A különbség az volt, hogy sokkal nagyobb erő lakott bennük, mint az angrealokban, és jóval ritkábban fordultak elő. A ter'angrealok egészen másként működtek. Bár ezekből sem találtak túl sokat, de mégis több akadt belőlük, mint a másik két fajtából, és ezek maguk használták az Egyetlen Hatalmat, ahelyett hogy segítettek volna a Hatalom alkalmazásában. Valójában senki sem értette őket. Néhány ilyen ereklye csak olyan valaki kezében működött, aki már amúgy is képes volt fókuszálni a Hatalmat, mivel szükségük volt az Igazi Forrás erejére ahhoz, hogy egyáltalán működjenek. Más ereklyéket viszont bárki tudott volna használni. Míg az összes olyan angreal vagy sa'angreal, amelyekről Egwene valaha is hallott, egészen kicsi volt, ter'angrealból a legeltérőbb nagyságúakat találták. Nyilvánvalónak tűnt, hogy ezeket az eszközöket a háromezer évvel ezelőtt élt aes sedai-ok egyetlen meghatározott feladat elvégzésére készítették, és az eltelt idők során aes sedai-ok haltak meg, hogy kiderítsék, mi lehetett ez a feladat – meghaltak vagy kiégett belőlük a képesség, hogy fókuszálják az Egyetlen Hatalmat. A Barna ajah nővérei között jó páran akadtak, akik egész életük során a ter'angrealokat tanulmányozták.

Némelyik ereklyét ma is használták, bár talán nem arra a célra, amire annak idején megalkották őket. Az a vastag, fehér bot, amelyet minden beavatottnak a kezében kell tartania, amikor leteszi esküjét, hogy felvegyék az aes sedai-ok sorába, is egy ter'angreal volt, ami olyan erősen az esküjükhöz kötötte őket, hogy az valósággal a lelkükbe égett. Egy másik ilyen ter'angreal volt az a kapu, amelyen azoknak a novíciáknak kellett keresztülmenniük, akik szerettek volna beavatottá válni. Rajtuk kívül még sok másikat ismertek, közöttük olyanokat, melyek egyáltalán nem működtek, míg mások semmilyen használható dologra nem voltak képesek.

Miért loptak el dolgokat, amelyekről nem lehet tudni, hogy mire jók? csodálkozott Egwene. Vagy lehet, hogy a Fekete ajah tudja a választ? Erre a lehetőségre felfordult a gyomra. Az ugyanolyan szörnyű lenne, mintha egy sa'angreal került volna az árnybarátok kezébe.

– A lopás – folytatta az amyrlin olyan hangon, amely ugyanolyan hideg volt, mint a pillantása –, még a legenyhébb dolog volt azok közül, amit elkövettek. Azon az éjszakán meghalt három nővér, két őrző, hét őrkatona és kilenc szolgálólány. Gyilkoltak, hogy eltereljék a figyelmünket a lopásról és a szökésükről. Ez talán még mindig nem bizonyíték arra, hogy ők... a Fekete ajah tagjai – hangja szinte megcsuklott, kimondva ezt a nevet –, de sokaknak mégis ez a meggyőződése. Én is biztos vagyok abban, hogy ez az igazság. Ha halfejek úsznak a véres vízben, akkor nem kell látni a csukát, hogy tudjuk, ő is ott van a közelben.

– Akkor miért bánnak velünk úgy, mint a bűnözőkkel? – akarta Nynaeve tudni. – Minket a... a Fekete ajah egyik tagja vezetett félre. Ez talán elegendő ok arra, hogy felmentsenek a vádak alól!

Az amyrlin keserűen felnevetett.

– Így gondolod, gyermekem? Ez lehet, hogy megmenti az életeteket, de Leane-n és rajtam kívül a Toronyban senki sem tudja, hogy bármi közötök is lehetett Liandrinhoz. Ha ennek híre menne, ugyanúgy, mint annak, miként mutattátok meg a fehérköpenyeknek, mire vagytok képesek – ne nézzetek rám ilyen meglepődve, Verin mindenről beszámolt nekem –, szóval ha a többiek tudnák, hogy Liandrinnal mentetek el, akkor a Gyűlés bizonyára arra szavazna, hogy hármótokat el kell csendesíteni, mielőtt még akár egyszer is levegőt vehetnétek.

– Ez nem igazságos! – kiáltott fel Nynaeve. Leane megmoccant, de Nynaeve folytatta: – Ez nem helyes! Ez...

Az amyrlin felállt. Nem tett mást, de ez is elegendő volt ahhoz, hogy Nynaeve elhallgasson.

Egwene úgy vélte, most jobb, ha nem mond semmit. Nynaeve-ot mindig is kifejezetten erős akaratú nőnek tartotta. Egészen addig, míg nem találkozott a csíkos stólát viselő asszonnyal. Kérlek, Nynaeve, ne ragadtasd el magadat! Most szinte olyanok vagyunk, mint az anyjuk előtt álló gyermekek, és ez az anya sokkal rosszabbat is tehet velünk, minthogy elverje a fenekünket.

Valamiért úgy tűnt neki, mintha az amyrlin az előbb egy kiutat ajánlott volna fel nekik, bár nem egészen értette, hogyan lehetséges ez.

– Anya, bocsásd meg nekem, hogy kérdezetlenül beszélek! De mit tervezel velünk?

– Hogy mit tervezek veletek, gyermek? Meg kell hogy büntesselek téged és Elayne-t azért, amiért engedély nélkül elhagytátok a Tornyot, Nynaeve-ot pedig azért, mert ugyancsak engedély nélkül elment a városból. Először is mindegyikőtöket be fognak rendelni Sheriam sedai dolgozószobájába. Azt mondtam neki, úgy lássa el a bajotokat a pálcával, hogy még egy hét múlva is azt kívánjátok, ha mindig lenne egy párna a feneketek alatt. Döntésemről már tudattam a többi novíciát és a beavatottakat.

Egwene döbbenten tágra nyitotta a szemét. Elayne jól hallhatóan felnyögött, kihúzta magát, és valamit mormogott. Nynaeve volt az egyetlen, aki látszólag nyugodtan fogadta a dolgot. Ha valakit behívattak a novíciák elöljáróasszonyához, akkor várható volt a büntetés, legyen szó akár plusz feladatokról vagy bármi másról. Néha persze a beavatottak is megszegtek bizonyos szabályokat. Sheriam nem beszélne a dologról, gondolta Egwene szomorúan. Egyszerűen nem beszélhet róla mindenkinek. Viszont a verés még mindig jobb, mintha bezárnának vagy elcsendesítenének.

– Az a megfenyítéseteknek csupán egy része – folytatta az amyrlin, mintha csak olvasta volna Egwene gondolatait –, hogy mindenki tud a büntetésetekről. Azt is kihirdettem, hogy hármótokat konyhai szolgálatra osztanak be, ahol addig dolgoztok a cselédlányokkal, míg másként nem döntök. Gondoskodtam róla, hogy mindenki érezze, ez a „majd másként döntök” akár az életetek végét is jelentheti. Valamilyen ellenvetést hallok?

– Nem, Anya – felelte Egwene gyorsan. Nynaeve még a többieknél is jobban gyűlölte a fazéksúrolás gondolatát. Sokkal rosszabb is történhetett volna, Nynaeve. A Fényre, sokkal rosszabb is történhetett volna! Nynaeve orrlyukai kitágultak, de aztán csak a fejét rázta.

– És te, Elayne? – kérdezte az amyrlin. Andor leányörököse ennél jobb bánásmódhoz szokott.

– Aes sedai akarok lenni, Anya – felelte Elayne határozott hangon. Az amyrlin egy darab papírt emelt fel az asztalról, és egy pillanatig ezt tanulmányozta. Amikor ismét felemelte a fejét, mosolya nem tűnt túl kellemesnek.

– Ha bármelyikőtök is olyan buta lett volna, hogy valami mást válaszoljon, akkor még hozzátettem volna valamit a büntetésetekhez, ami elég szörnyű lett volna ahhoz, hogy még azt a percet is megátkozzátok, amikor anyátok az első csókot kapta apátoktól. Úgy kidobtak volna benneteket a Toronyból, mint a felelőtlen gyerekeket! Ebbe a csapdába azonban még egy gyermek sem lépett volna bele. Mindenesetre megtanítalak benneteket arra, hogy gondolkozzatok, mielőtt cselekedtek, ha nem sikerül, akkor viszont veletek tömetem be a vízi kapuk víz alatti repedéseit!

Egwene azon kapta magát, hogy hangtalanul hálálkodik. Libabőrös lett a háta, amikor az amyrlin folytatta:

– Most pedig arról beszélek, amit még tervezek veletek. Úgy tűnik, valamennyiőtökben továbbfejlődött a képesség, hogy fókuszáljátok az Egyetlen Hatalmat, mialatt távol voltatok. Mégpedig meglepő mértékben! Sokat tanultatok. Olyan dolgokat is – tette hozzá éles hangon –, amelyről majd leszoktatlak benneteket!

Nynaeve meglepte Egwene-t, amikor így szólt.

– Tudom, hogy mi olyan... dolgokat... tettünk, melyeket nem lett volna szabad, Anya. Megígérem neked, hogy mindent megteszünk azért, hogy úgy éljünk, mintha már letettük volna a Három Esküt.

Az amyrlin felmordult.

– Ügyeljetek rá, hogy ne feledkezzetek meg erről! – felelte aztán szárazon. – Ha tehetném, már ma este a kezetekbe nyomnám az Esküpálcát, de ezt csak azokkal tehetem meg, akiket az aes sedai-ok sorába emelünk, így hát kénytelen vagyok az eszetekre hagyatkozni – már ha van elég eszetek –, hogy majd nem vetitek el a sulykot. Az viszont biztos, hogy téged, Egwene, és téged, Elayne, felveszünk a beavatottak közé.

Elayne levegő után kapott, Egwene pedig döbbenten így szólt:

– Köszönöm, Anya!

Leane egyik lábáról a másikra állt. Egwene úgy vélte, hogy a krónikaőr nem tűnik túlzottan boldognak. Ezen nem lepődött meg, Leane nyilván tudta, hogy mi fog történni, de az események nem voltak éppenséggel az ínyére. – Jobb, ha nem köszöntök semmit. A képességeitek túl gyorsan nőttek ahhoz, hogy megmaradjatok novíciának. Néhányan azt fogják gondolni, nem lenne szabad megkapnotok a gyűrűt azok után, amit tettetek, de ha látják, hogy vállig merültök a mocskos fazekakban, az majd elhallgattatja őket. És hogy ne gondoljátok azt, valamilyen jutalmat kaptatok, emlékezzetek arra, hogy a friss beavatottak kötelessége, hogy néhány héten át kiszedjék a romlott halakat a kosárból, amikor megjön az új szállítmány. Novícia korotok legrosszabb napjai is csodálatos álomnak tűnnek majd, ha összehasonlítjátok őket akárcsak a legkisebbel is azok közül a feladatok közül, amelyek a következő néhány hét folyamán várnak rátok. Azt hiszem, néhányan a nővérek közül, akik majd tanítani fognak benneteket, kicsit keménykezűbbek lesznek, mint amilyennek tulajdonképpen lenniük kellene, de nem hinném, hogy panaszkodni fogtok. Vagy talán tévedek?

Hagyja, hogy tanuljak, gondolta Egwene. Magam dönthetem el, hogy mit fogok tanulni. Végre megtudhatok valamit az álmokról, és...

Az amyrlin mosolya félbeszakította gondolatait. Ez a mosoly elárulta nekik, hogy a büntetésből semmi sem lesz szörnyűbb annál, mint amilyennek feltétlenül lennie kell, már ha túlélik a dolgot. Nynaeve arcán a mélységes részvét keveredett a hirtelen felbukkanó, rémisztő emlékekkel, mert eszébe jutott, mit kellett tennie jó pár héten át azután, hogy bekerült a beavatottak közé. Arckifejezése láttán Egwene nagyot nyelt.

– Nem, Anya – felelte elcsukló hangon. Elayne csak rekedt suttogással tudott válaszolni.

– Akkor ezt megbeszéltük. Szülőanyád nem volt különösebben boldog, amikor megtudta, hogy eltűntél, Elayne.

– Tud róla? – nyöszörgött Elayne.

Leane felszisszent, mire az amyrlin magasba húzta a szemöldökét, majd így szólt:

– Aligha tarthattam volna titokban előle. Alig valamivel több, mint egy hónappal az ő látogatása után tértetek vissza, de ez talán jobb is neked. Ha találkozol anyáddal, akkor azt lehet, hogy nem élted volna túl. Olyan mérges volt rám, rád és a Fehér Toronyra, hogy még a szemei is szikráztak!

– El tudom képzelni, Anya – felelte Elyane elcsukló hangon.

– Ezt azért nem hinném, gyermek. Lehet, hogy miattad véget ért egy hagyomány, amelyik már akkor létezett, mielőtt Andort megalapították volna. Egy szokás, amelyik erősebb volt a törvényeknél. Morgase nem volt hajlandó Elaidát visszavinni magával. Most először fordul elő, hogy Andor királynője mellett nem áll tanácsadónő az aes sedai-ok sorából. Anyád azt követelte, hogy ha felbukkansz, azonnal küldesselek vissza Caemlynbe. Sikerült meggyőznöm arról, hogy talán egy kicsivel biztonságosabb téged itt tartani, hogy befejezzük a képzésedet. A királynő egészen odáig elment, hogy félbeszakította volna két fivéred kiképzését az őrzőknél. A fiúknak aztán sikerült valahogy meggyőzniük, hogy folytatniuk kell a tanulást. Még mindig nem tudom, miként voltak képesek erre.

Úgy tűnt, Elayne elmerült gondolataiban. Lehet, hogy elképzelte, ott áll a dühtől remegő Morgase előtt. Összerezzent.

– Gawyn a fivérem – mondta aztán zavartan. – Galad viszont nem.

– Ne legyél ennyire gyerekes! – felelte az amyrlin neki. – Ha ugyanaz az apátok, akkor testvérek vagytok, akár kedveled, akár nem. Nem tűröm az ilyen gyerekeskedéseket, leányzó! Egy bizonyos mennyiségű butaságot egy novíciától még el lehet viselni, de egy beavatottól már nem.

– Igen, Anya – felelte Elayne letörten.

– A királynő hátrahagyott a számodra egy levelet. Eltekintve attól, hogy abban jól elmondja a véleményét, bizonyára közli azt a szándékát is, hogy a lehető leghamarabb hazavár. Haza, mihelyt biztonságban elindulhatsz. Úgy véli, hogy legfeljebb néhány hónapra van szükséged ahhoz, hogy ne pusztulj bele, ha fókuszálod az Egyetlen Hatalmat.

– De én tovább akarok tanulni, Anya! – Elayne hangjába visszatért az acélos elszántság. – Aes sedai akarok lenni!

Az amyrlin mosolya még dermesztőbb volt, mint az előbb.

– Jól teszed, ha így cselekszel, gyermek, mert nem áll szándékomban visszaadni téged Morgase-nek! Minden esélyed megvan arra, hogy erősebb legyél, mint bármely másik aes sedai az elmúlt ezer év folyamán. Én pedig nem engedlek elmenni, míg meg nem szerzed a jogot, hogy viselhesd a gyűrűt és a stólát. Még akkor sem, ha ezért fasírtot kell is csinálnom belőled! Nem engedlek el. Világos?

– Igen, Anya – Elayne hangja bizonytalannak tűnt, és Egwene pontosan tudta, hogy miért. Morgase és a Fehér Torony között állni olyan lehet, mintha valaki bezuhan két malomkő közé. Andor királynője és az Amyrlin Trón mint ellenségek! Ha Egwene valaha is irigyelte Elayne-t gazdagsága és a trón miatt, melyet egy napon majd örökölni fog, akkor ez az érzése ebben a pillanatban elpárolgott.

Az amyrlin röviden így szólt:

– Leane, vidd le Elayne-t Sheriam dolgozószobájába! A másik kettővel még kell váltanom néhány szót. Biztos lehetsz benne, hogy nem fogják élvezni a beszélgetést.

Egwene és Nynaeve döbbenten összenézett. Az aggodalom egy pillanatra elűzte a kettőjük közötti feszültséget. Mi az, amit nekünk akar mondani, Elayne-nek viszont nem? – kérdezte magában Egwene. Végül is mindegy, ha ez nem akadályozza meg, hogy tanuljak. De akkor miért nem mondja el Elayne-nek is?

Elayne elfintorodott, amikor szóbahozták az elöljárónő dolgozószobáját, de aztán büszkén kihúzta magát. Leane mellé lépett.

– Ahogy parancsolja, Anya. – felelte Elayne udvariasan. Mélyet pukedlizett, úgy, hogy szoknyája végigsöpörte a padlót, majd folytatta: – Így hát engedelmeskedni fogok.

Szálfaegyenes derékkal követte Leane-t.

Tizennegyedik fejezet

Tövisszúrások

Az amyrlin egy darabig semmit sem mondott. A magas, ívelt ablakhoz lépett, és az erkély fölött kipillantott a lent fekvő kertbe. Kezét összekulcsolta a háta mögött. Percek teltek el, mielőtt bármit is szólt volna, miközben háttal állt a két várakozónak.

– Gondoskodtam róla, hogy a legszörnyűbb dolgok ne derüljenek ki, de hát milyen sokáig lehet titokban tartani az ilyesmit? A szolgálók mit sem tudnak az ellopott ter'angrealekről, és a halottakat sem hozzák összefüggésbe Liandrin és a többiek távozásával. Ezt nem volt egyszerű elérni, figyelembe véve a sok pletykát. A szolgák azt hiszik, hogy árnybarátok követték el a gyilkosságokat. Ez még igaz is ráadásul. A híresztelések eljutnak a városba is. A hírek, hogy az árnybarátok bejutottak a Toronyba, és ott gyilkosságokat követtek el. Nem lehetett megakadályozni. Ezzel nem öregbítjük éppenséggel jó hírünket, de még mindig jobb, mint a valóság. A Torony falain kívül szerencsére senki sem tudja, és belül is csak kevesen, hogy aes sedai-okat is meggyilkoltak. Árnybarátok a Fehér Toronyban! Fúj! Az egész eddigi életemet azzal töltöttem, hogy ezt cáfoljam. Nem fogom megengedni! Bedobok egy csalit, kifogom őket, hogy aztán majd a napon lógva száradjanak.

Nynaeve bizonytalanul ránézett Egwene-re. Társa talán még nála is rosszabbul érezte magát a bőrében. Nynaeve ekkor mély lélegzetet vett.

– Anya, további büntetésre számíthatunk azonkívül, amit eddig kiszabtak ránk?

Az amyrlin a válla fölött visszanézett. Szeme nem látszott az árnyékban.

– Hogy még jobban megbüntesselek benneteket? Így is lehetne mondani. Néhányan azt fogják mondani, hogy megajándékoztalak, a magasba emeltelek benneteket. Ti viszont érezni fogjátok, hogy mekkora tövisei vannak az ajándékba kapott rózsának.

Gyors léptekkel a székéhez sietett, és leült. Ezután úgy tűnt, megfeledkezett a sietségről. Bizonytalansága viszont növekedni látszott.

Egwene gyomra forogni kezdett, látva az amyrlin bizonytalan pillantását. Az amyrlin volt az a személy, aki mindig, mindent tudott, és teljes biztonsággal járta az útját. Az amyrlin volt az emberi alakot öltött erő. Bármilyen sok csiszolatlan erő rejlett is a két nőben, az asztal túlsó oldalán ülő asszony tudása és tapasztalata lehetővé tette neki, hogy azt tegyen velük, amit akar. Azt látni, hogy ő is meginog – mint egy kislány, aki tudta, hogy nemsokára fejest kell ugrania a tóba, amiről nem is sejthette, mennyire mély, vagy hogy vannak-e kövek az alján –, ilyennek látni őt, jeges borzalommal töltötte el Egwene szívét. Milyen rózsáról meg tövisekről beszélt? A Fény szerelmére, mit akar velünk tenni?

Az amyrlin megérintette az asztalon előtte fekvő, parányi, faragott, fekete faládikót, és olyan pillantást vetett rá, mintha azon keresztül nézve valami egészen más dolgot látna.

– Kérdéses, hogy kiben bízhatunk meg – szólalt meg halkan. – Legalább Leane-ben és Sheriamban meg kellene bíznom. De tényleg hagyatkozhatok rájuk? Verinre? – válla megremegett egy rövid, hangtalan nevetéstől. – Verinre már sokkal többet bíztam a puszta életemnél, de hát meddig feszíthetem a húrt? Moiraine? – egy pillanatra elhallgatott. – Mindig is azt hittem, hogy Moiraine-ben megbízhatok.

Egwene zavarba jött. Mennyit tudott az amyrlin? Nem kérdezhette csak úgy meg – az Amyrlin Tróntól nem. Anya, tud arról, hogy a falumból egy fiatal legény, egy férfi, akihez egy szép napon hozzá akartam menni feleségül, nem más, mint az Újjászületett Sárkány? Tudja, hogy két aes sedai segít neki? Abban legalább biztos lehetett, hogy az amyrlin semmit sem tud múlt éjszakai álmáról. Randről álmodott, aki éppen elfut Moiraine elől. Úgy gondolta, ebben biztos lehet, de azért a száját továbbra is zárva tartotta.

– Miről beszél? – akarta Nynaeve tudni. Az amyrlin rápillantott, mire halkabb hangon folytatta: – Bocsásson meg nekem, Anya, de még jobban meg fognak büntetni minket? Nem értem, amit a bizalomról mondott. Ha érdekli a véleményem, akkor Moiraine-ben nem lehet megbízni.

– Szóval így gondolod? – kérdezte az amyrlin. – Egy éve jöttél el a faludból, és máris azt hiszed, eleget tudsz ahhoz, hogy eldöntsed, melyik aes sedai méltó a bizalomra, és melyik nem? Egy kapitány, aki még a vitorlát sem tudja feltekerni?

– Nem úgy értette, Anya – szólt közben Egwene, bár pontosan tudta, hogy Nynaeve éppen arra gondolt, amit mondott. Figyelmeztető pillantást vetett Nynaeve-ra. A javasasszony nagyot rántott hajfonatán, de tartotta a száját.

– Hát igen, ki tudná az ilyesmit pontosan megmondani? – töprengett az amyrlin hangosan. – A bizalmat néha nehezebb megragadni, mint a nedves angolnát. Ami viszont fontos, az az, hogy veletek kettőtökkel kell együtt dolgoznom, bár csak vékony szálak vagytok a nádasban.

Nynaeve elhúzta a száját, de hangja nyugodtan csengett.

– Vékony szálak, Anya?

Az amyrlin úgy folytatta, mintha meg sem hallotta volna Nynaeve közbeszólását.

– Liandrin megpróbált végezni veletek, és még javunkra is válhat, hogy elmenekült, amikor meghallotta, hogy visszatértek, mert félt, hogy le fogjátok leplezni. Éppen ezért kénytelen vagyok azt hinni, hogy ti nem tartoztok a... Fekete ajahhoz. Inkább ennék pikkelyt és halbelet – mormogta halkan –, de az az érzésem, hogy hozzá kell szoknom, hogy egyre többet kell kimondanom ezt az átkozott elnevezést.

Egwene a döbbenettől levegő után kapkodott. Még hogy mi? Fekete ajah? A Fényre! Nynaeve viszont felcsattant:

– Márpedig mi nem tartozunk oda! Hogy merészel ilyet mondani? Hogy juthat ilyesmi egyáltalán az eszébe?

– Ha kételkedsz bennem, gyermek, akkor mondd ki! – parancsolta az amyrlin kemény hangon. – Lehet, hogy az erőd néha felér egy aes sedai-éval, de te még nem vagy az. Még sokáig nem. Tehát? Beszélj, ha van még valami mondanivalód! Megígérem, hogy utána majd vinnyogva kérsz bocsánatot! „Vékony szálak?” Kettétörlek, mint egy nádszálat! Elfogyott a türelmem.

Nynaeve ajka megremegett. Végül egy kicsit megrázkódott, és mélyet lélegzett. Amikor aztán tovább beszélt, a hangjában még mindig egy leheletnyi kihívás csengett, de tényleg csak egy leheletnyi.

– Bocsásson meg nekem, Anya, de nem kellett volna azt... mi nem vagyunk... Mi sosem tennénk olyat.

Az aes sedai nevetéssel birkózva ült vissza székére.

– Szóval mégiscsak képes vagy kordában tartani az indulataidat, ha szükség van rá? Ezt akartam tudni!

Egwene azon töprengett, hogy az egészből mennyi volt a vizsgáztatás. Az amyrlin szeméből áradó feszültségből látszott, hogy tényleg végére jár a türelmének.

– Bárcsak lenne lehetőségem arra, hogy hozzájuttassalak a vállkendőhöz, leányom! Verin azt mondja, máris olyan erős vagy, mint a legerősebb asszonyok a Toronyban.

– A vállkendőhöz? – most Nynaeve kapkodott levegő után. – Aes sedai? Én?

Az amyrlin úgy tett, mint aki éppen elvet valamit, és ezzel egyidejűleg olyannak tűnt, mintha sajnálná a dolgot.

– Nincs értelme olyasmit kívánni, amire nincs lehetőség. Nem adhatom meg neked az aes sedai rangját, ha azzal egy időben elküldelek fazekakat sikálni. Ráadásul Verin azt is elmondta, hogy még nem tudod tudatosan irányítani a hatalmat, csak ha dühös vagy. Készen álltam, hogy elzárjalak az Igazi Forrástól, ha megpróbáltál volna a saidar után nyúlni. Ha meg akarod kapni a vállkendőt, akkor az utolsó vizsgák során arra kényszerülsz, hogy óriási nyomás alatt állva a teljes nyugalmadat megőrizve irányítsd a Hatalmat. Iszonyú nyomás alatt. Még én sem tudnám – és akarnám – kihagyatni ezt a vizsgát.

Nynaeve kábultnak látszott. Nyitott szájjal bámult az amyrlinre.

– Nem értem, Anya – szólalt meg Egwene egy pillanattal később.

– Hát azt elhiszem! A toronybeli asszonyok közül csupán kettőtökről tudhatom teljes bizonyossággal, hogy nem tartoztok a Fekete ajahhoz – az amyrlin szája még mindig félrehúzódott, amikor kimondta ezt a nevet. – Liandrin és tizenkét társa elmenekült, de vajon mind elmentek? Nem hagytak valakit hátra, mint egy facsonkot az agyagos vízben, amit csak akkor veszünk észre, ha már léket ütött a hajó aljában? Lehet, hogy csak később jövök rá, amikor már nem tehetek semmit, de nem engedem, hogy Liandrin és társai megússzák azt, amit tettek. Bűnhődniük kell a lopásért és még inkább a gyilkosságokért. Senki sem öldösheti az embereimet büntetlenül! Azt pedig semmiképpen nem fogom megengedni, hogy tizenhárom teljesen kiképzett aes sedai az Árnyékot szolgálja! Megtalálom és elcsendesítem őket!

– Nem tudom, mi köze mindennek hozzánk – nézett rá Nynaeve óvatosan.

Úgy tűnt, cseppet sem tetszenek neki saját gondolatai.

– Csak annyi, gyermek, hogy ti ketten lesztek az én vadászkutyáim, akik megkeresik nekem a Fekete ajahot. Senki nem fogja sejteni rólatok az igazat – csak két félig kiképzett beavatottat látnak majd, akiket ráadásul nyilvánosan megaláztam.

– De hát ez bolondság! – Nynaeve szeme tágra nyílt, amikor az amyrlin megemlítette a Fekete ajahot, és öklén a bütykök elfehéredtek az erőfeszítéstől, olyan erővel szorította hajfonatát. Összepréselt fogakkal így folytatta – Ők mind teljes értékű aes sedai-ok! Egwene még be sem került a beavatottak közé, és Anyánk tudja, hogy én még egy gyertyát sem tudok meggyújtani, ha nem gurultam előtte dühbe! Vagy ha igen, akkor nem szándékosan. Mennyi esélyünk lenne ellenük?

Egwene egyetértően bólintott. Nyelve szájpadlásához tapadt. A Fekete ajahot üldözni? Akkor inkább légycsapóval vadásznék medvére! Az amyrlin csak ránk akar ijeszteni, hogy még jobban megbüntessen! Csak erről lehet szó! Ha az amyrlin tényleg csak azzal próbálkozott, hogy megrémissze őket, akkor az ő esetében próbálkozása igencsak sikeresnek bizonyult.

Az amyrlin szintén bólintott.

– Mindaz, amit elmondtatok, igaz. Ám ami a tiszta, szellemi erőt illeti, mindketten legalábbis egyenrangúak vagytok Liandrinnal, és közöttük ő a legerősebb. Természetesen az ő kiképzésük már befejeződött, a tiétek meg nem, és te, Nynaeve ebben a pillanatban még más korlátoktól is szenvedsz. De ha az embernek nincs evezője, akkor egy deszkával is be kell hogy érje, ha csónakjával a partra akar evezni.

– De hát rám itt semmi szükség! – tört ki Egwene-ből hirtelen. Hangja megbicsaklott beszéd közben, de annyira félt, hogy nem is szégyellte magát. Komolyan gondolta! A Fény szerelmére, nem viccel! Liandrin a seanchanok kezébe adott, és az amyrlin most azt akarja, hogy egyszerre tizenhármat üldözzek a fajtájából! – A tanulmányaim! Az órák, a konyhai munka! Anaiya sedai biztosan szeretne még tovább dolgozni velem, hogy rájöjjön, vajon az Álmodók közé tartozom-e. Arra sem lesz időm, hogy aludjak vagy hogy egyek. Hogy tudnék akkor bárkit is üldözni?

– Majd szakítasz időt erre is – felelte az amyrlin, aki ismét olyan hűvösnek és komolynak látszott, mintha a Fekete ajah üldözése semmivel sem lenne rosszabb, mint a padló felsöprése. – Beavatottként saját magad állíthatod össze, milyen témákat akarsz tanulmányozni, bizonyos határok között persze, és arról is dönthetsz, hogy mikor akarsz tanulni. A beavatottakra vonatkozó szabályok egy kicsivel enyhébbek. Egy kicsivel. Meg kell hogy találjátok őket, gyermek!

Egwene Nynaeve-ra pillantott, de a másik nő csupán ennyit mondott:

– Miért nincs itt velünk Elayne is? Lehetetlen, hogy azt higgye róla, ő is egy Fekete ajah! Talán azért nem keverte a dologba, mert ő Andor leányörököse?

– Először veted ki a hálót, és máris tele van halakkal, gyermek. Ha lehetne, hagynám, hogy veletek maradjon, de Morgase már jelenleg is elég kellemetlenséget okoz. Ha sikerül megdolgoznom a királynőt és visszahoznom őt a helyes ösvényre, akkor lehet, hogy Elayne ismét csatlakozik hozzátok. Talán.

– Akkor hagyjuk ki a dologból Egwene-t is! – jelentette ki Nynaeve. – Ő még ahhoz is fiatal, hogy igazából nőnek lehessen nevezni. Majd én egyedül leszek a vadászkutya.

Egwene tiltakozó hangot adott ki magából – én is felnőtt vagyok! –, de az amyrlin megelőzte:

– Nem csaléteknek akarlak használni benneteket, gyermek. Még akkor sem lennék boldog, ha száz olyan emberem lenne, mint ti, de mivel csak ketten vagytok, ennyivel kell beérnem.

– Nynaeve – szólalt meg Egwene. – Tényleg nem értelek. Azt akarod mondani, hogy valóban vadászni fogsz?

– Ez az egész nem éppen az, amit szívesen teszek – felelte Nynaeve fáradtan –, de inkább vadászom én rájuk, mint hogy itt ücsörögjek és állandóan azon töprengjek, nem árnybarát-e az az aes sedai, akinek az óráján éppen tanulok. Bármit is tervezzenek, nem fogom megvárni, amíg végre is hajtják.

Egwene-nek megfájdult a hasa saját döntésétől, de bátran kijelentette:

– Akkor én is veled tartok. Nekem sincs semmi kedvem ahhoz, hogy itt ücsörögjek és várakozzam!

Nynaeve szóra nyitotta a száját, és Egwene érezte, hogy elönti a pulykaméreg. A hosszú rettegés után szinte megkönnyebbülést érzett.

– És ne merészeld többé azt mondani, hogy túl fiatal vagyok! Én legalább akkor tudom használni a Hatalmat, amikor akarom! Legtöbbször. Már nem vagyok kisgyerek, Nynaeve.

Nynaeve csak állt, a hajfonatát húzogatta, és nem szólt egy szót sem. Végül aztán testtartásából eltűnt a feszültség.

– Szóval már nem vagy gyerek, igaz? Mondogattam már magamban, hogy felnőtt nő lettél, de azt hiszem, a szívemmel egyszerűen nem akartam felfogni a dolgot. Kislány, én... nem. Asszony. Szóval, te felnőtt nő, remélem tisztában vagy azzal, hogy velem együtt olyan üstbe pottyantál, ami alatt talán már lobog a tűz.

– Tudom – Egwene büszke volt arra, hogy hangja nem remegett, miközben kimondta ezt a szót.

Az amyrlin vidáman felnevetett, és kék szemének pillantásában volt valami, ami sejtetni engedte, hogy az egész idő alatt erre a döntésre számított. Egwene ebben a pillanatban újra úgy érezte, mintha marionett bábu lenne, amit az amyrlin irányít.

– Verin... – az amyrlin habozott, aztán, mintha csak magában beszélne, hozzáfűzte: – Ha már úgyis meg kell bíznom valakiben, akkor miért ne benne? Hiszen már úgyis tud annyit, mint én, sőt, talán többet is – hangja ismét megerősödött. – Verin majd mindent elmond nektek, amit Liandrinról és a többiekről tudunk. Megkapjátok tőle az ellopott ter'angrealok listáját, és azt, hogy mit lehet a segítségükkel tenni. Már ha tudjuk, hogy mit lehet. Ami pedig a Toronyban maradt Fekete ajahokat illeti... Legyetek résen, és tartsátok nyitva a szemeteket! Ügyeljetek a nyelvetekre! Viselkedjetek úgy, mint az egerek! Ha bárkire is gyanakodni kezdtek, számoljatok be róla nekem! Én magam is törődni fogok egy kicsit veletek. Ezen senki sem fog csodálkozni, miután olyan keményen megbüntettelek benneteket. Akkor tudtok majd jelenteni, amikor meglátogatlak valamikor. Azt azonban ne felejtsétek el: ellenségeink már gyilkoltak. Lehet, hogy újra ölni fognak.

– Ez mind szép és jó – válaszolta Nynaeve –, de mi még mindig csak beavatottak vagyunk, és aes sedai-okra kell vadásznunk. Bármelyik nővér megparancsolhatja nekünk, hogy csak a saját feladatainkkal törődjünk, vagy elküldhet, hogy mossuk ki a szennyes fehérneműjét. Ilyen esetben nincs más választásunk, csak hogy engedelmeskedjünk. Vannak helyek, ahová a beavatottak be sem mehetnek, és dolgok, amiket nem szabad megtenniük. A Fényre, ha rájövünk, hogy valamelyik nővér a Fekete ajah tagja, akkor az az árnybarát minden további nélkül megparancsolhatja az őröknek, hogy zárjanak be minket a szobánkba, és ott fogva tartsanak. A katonák engedelmeskednének neki. Senki sem hinne egy beavatottnak, ha az egy aes sedai-jal kerülne vitába.

– Általában véve – felelte az amyrlin – engedelmeskedjetek a beavatottakat irányító szabályoknak! Nem akarom, hogy bárki is gyanút fogjon. Másrészt... – kinyitotta az íróasztalán fekvő fekete dobozt, habozott egy pillanatig, és úgy nézett a két nőre, mint aki még mindig nem egészen biztos abban, hogy meg kell-e tennie, amit megtenni szándékozik. Ezután elővett néhány összehajtott papírlapot. Gyorsan keresztülfutott rajtuk, ismét habozott, majd végül kiválasztott kettőt közülük. A többit visszahelyezte a dobozba. A két iratot átnyújtotta Egwene-nek és Nynaeve-nak. – Jól rejtsétek el őket! Csak a legkomolyabb helyzetben éljetek velük!

Egwene kibontotta az erős papírtekercset. A szöveget takaros, tiszta vonalú, gömbölyded betűkkel írták. Alatta jól látszott a pecsét: Tar Valon fehér lángja.

Amit e dokumentum felmutatója tesz, az az én parancsomra történik, és én viselem a teljes felelősséget érte. Engedelmeskedjetek és hallgassatok, ahogyan parancsolom!

Siuan Sanche

A Pecsétek őrzője,

Tar Valon Lángja

Az Amyrlin Trón – De hiszen ezzel bármit megtehetek! – kiáltotta Nynaeve döbbenten. – Harcba küldhetném az őröket! Parancsolhatnék az őrzőknek! – egy hirtelen gondolattól elnevette magát. – Ezzel még egy őrzőt is megtáncoltathatok!

– Amíg rá nem jövök a dologra – felelte az amyrlin szárazon. – És ha kiderül, hogy nem volt kellőképpen súlyos oka annak, hogy felhasználtátok a levelemet, akkor azt fogjátok kívánni, hogy bárcsak Liandrin talált volna meg benneteket!

– Nem mondtam, hogy bármi ilyesmit is akarok tenni – jelentette ki Nynaeve gyorsan –, csak arra céloztam, hogy ez jóval nagyobb hatalommal ruház fel annál, mint amire számítottam.

– Talán szükségetek is lesz erre a hatalomra. Egy dologról azonban ne feledkezzetek el, gyermekek: az árnybarátok ugyanúgy köpnek erre a papírra, mint a fehérköpenyek. Mindkét tábor már csak azért is végezne veletek, mert nálatok van ez a papír. Ha ez a felhatalmazás pajzs lenne... de hát a papírból készült pajzsok elég vékonyak, és erre talán egy céltáblát is mázoltak.

– Igen, Anya – felelte Egwene és Nynaeve egyszerre. Egwene összehajtotta dokumentumát, és elrakta az övtáskájába. Úgy döntött, hogy csak akkor veszi újra elő, ha arra feltétlenül szükség lesz. És honnan fogom tudni, hogy nincs más kiút?

– Mi történik Mattel? – kérdezte Nynaeve. – A fiú nagyon beteg, Anya, és már nincs sok ideje hátra.

– Értesíteni foglak benneteket – válaszolta az amyrlin szűkszavúan.

– Igen, Anya, de...

– Majd értesítelek benneteket! Most pedig menjetek, gyermekeim! A Torony minden reménye a vállatokon nyugszik. Menjetek a szobátokba, és pihenjetek egy kicsikét! Azt pedig ne felejtsétek, hogy már vár rátok Sheriam, és már várnak a mocskos fazekak!

Tizenötödik fejezet

A Szürke Gyilkos

Az amyrlin dolgozószobája előtt üresek voltak a folyosók, csupán néhány szolgáló sietett puha házipapucsában, fürgén és halkan a dolga után. Egwene örült, hogy itt vannak. A termek hirtelen hatalmas barlangnak tűntek a szemében, hiába díszítették faliszőnyegek és faragások őket. Veszélyes barlangnak.

Nynaeve céltudatosan haladt előtte. Újra és újra megrántotta hajfonatát. Egwene-nek sietnie kellett, hogy lépést tarthasson vele. Nem akart egyedül hátra maradni.

– Ha maradtak itt Fekete ajahok, Nynaeve, és ha csak halványan is sejtik, hogy mire készülünk... Remélem, nem gondoltad komolyan, amikor arról beszéltél, hogy úgy fogunk viselkedni, mintha már letettük volna a Három Esküt. Nem áll szándékomban meggyilkoltatni magamat, ha egyszer az Egyetlen Hatalom segítségével megakadályozhatom azt.

– Ha néhányan itt maradtak közülük, Egwene, tudni fogják, hogy mire készülünk, ha meglátnak bennünket – bár Nynaeve beszélt, mégis úgy tűnt, hogy nem figyel teljesen oda. – Legkevesebb, hogy megijednek tőlünk, de ez ugyanolyan veszélyes ránk nézve.

– Már miért tartanának minket fenyegetésnek? Senki sem fenyegetheti azt, aki minden további nélkül parancsokat osztogathat neki. Senki sem fog félni olyan nőktől, akik a fazekakat súrolják és naponta háromszor kitisztítják a köpőcsészéket. Az amyrlin éppen ezért küld minket a konyhába dolgozni. Legalábbis ez az egyik oka rá.

– Lehet, hogy az amyrlin nem gondolta végig elég alaposan a dolgot – felelte Nynaeve szinte oda sem figyelve. – Vagy valami egészen mást tervez, nem azt, amit nekünk elmondott. Gondolkodj csak, Egwene! Liandrin nem próbált volna meg minket eltenni láb alól, ha nem hitte volna azt, hogy félnie kell tőlünk. Sejtelmem sincs róla, hogyan és miért fenyegethettük, de ez nem változtat a helyzeten. Ha akár csak egyetlen Fekete ajahbeli aes sedai is itt maradt, az ugyanúgy az ellenségének tekint minket, akár sejt valamit, akár nem.

Egwene nagyot nyelt.

– Erre nem gondoltam. A Fényre, bárcsak láthatatlan lennék! Nynaeve, ha tényleg még mindig a nyomunkban járnak, akkor inkább megkockáztatom, hogy elcsendesítsenek, mint hogy megöljenek, vagy még szörnyűbbet tegyenek velem az árnybarátok. Nem tudom elhinni, hogy hagyod magad a kezükbe kerülni, bármit is mondtál erről az amyrlinnek.

– Komolyan gondoltam – egy pillanatig úgy tűnt, Nynaeve kizökkent töprengéséből. Léptei lelassultak. Egy világosszőke novícia suhant el mellettük, tálcával a kezében. – Minden szavamat komolyan gondoltam, Egwene. – Nynaeve folytatta, amikor a novícia hallótávolságon kívülre került: – Léteznek más módszerek is arra, hogy megvédjük magunkat. Ha nem lennének, minden alkalommal aes sedai-ok halnának meg, alighogy elhagyták a Torony védelmét. Rá kell jönnünk, hogyan csinálják, és nekünk is úgy kell tennünk.

– Én már most is több lehetőséget ismerek, akárcsak te.

– Ezek túl veszélyesek – Egwene már nyitotta a száját, hogy azt mondja, a módszerek csak arra veszélyesek, aki meg akarja őket támadni, de Nynaeve nem hagyta szóhoz jutni. – Lehet, hogy túlzottan megtetszik a dolog. Amikor ma reggel szabad folyást engedtem a fehérköpenyek iránti dühömnek... Csábítóan jól éreztem magamat. Túl veszélyes – megborzongott és meggyorsította a lépteit, mire Egwene is sietni kényszerült, ha nem akart lemaradni.

– Pont úgy beszélsz, mint Sheriam. Régen ez másként volt. Szinte mindig túlfeszítetted a húrt. Miért fogadod el azokat a korlátokat, amelyeket lehet, hogy félre kell söpörnünk, ha életben akarunk maradni?

– Mit segít az nekünk, ha a végén kidobnak a Toronyból? Az szinte mindegy, hogy az elcsendesítés előtt vagy után. – Nynaeve lehalkult, mintha magában beszélne: – Sikerülni fog. Kénytelen leszek rá, ha elég sokáig itt akarok maradni ahhoz, hogy mindent megtanulhassak. Tanulnom kell, ha...

Hirtelen észrevette, hogy hangosan beszélt. Szúrós pillantást vetett Egwene-re, és hangja ismét határozottan csengett:

– Hadd gondolkodjak! Kérlek, maradj csendben, és hagyjál gondolkodni!

Egwene csendben maradt, de belül kimondatlan kérdések kavarogtak benne. Milyen különös oka lehet Nynaeve-nak arra, hogy még többet megtanuljon abból, amit ezen a területen a Fehér Torony kínálni tud neki? Mihez akar ezzel a tudással kezdeni? Miért titkolózik Nynaeve? Titkok. Túlzottan jól megtanultuk, hogy titokban tartsuk a dolgokat, amióta eljöttünk a Toronyba. Az amyrlin is titkolózik előttünk. A Fény szerelmére, vajon mit fog Mattel csinálni?

Nynaeve visszakísérte a novíciák szállására. Nem kanyarodott el a beavatottak szobái irányába. A galériákon még mindig nem járt senki, és a hosszú csigalépcsőn sem találkoztak senkivel.

Amikor elérték Elayne ajtaját, Nynaeve megtorpant, halkan kopogott, és aztán azonnal bedugta a fejét, anélkül, hogy válaszra várt volna. Utána bezárta a fehér ajtót, és továbbment a következőhöz, ahhoz, amelyik Egwene szobájába nyílt.

– Még nincs itt – fordult társa felé. – Mindkettőtökkel beszélnem kell.

Egwene megragadta Nynaeve vállát, hogy megállítsa.

– Mi...?

Valami megérintette a haját, és megszúrta a fülcimpáját. Egy fekete tárgy suhant el arca előtt, és vágódott bele a falba. A következő pillanatban Nynaeve Egwene-re vetette magát, és a korlát mögött a padlóra lökte.

Egwene tágra nyílt szemmel hason feküdt a földön, és azt a valamit bámulta, ami a kőpadlón, az orra előtt feküdt: egy nyílpuska lövedékét. A négy, erős kampón jól látszottak fekete hajszálai. Egy ilyen nyíllal egy lovag páncélját is keresztül lehet lőni. Remegő kezét a füléhez emelte, és megérintette a parányi sebet, amelyből kibuggyant egy csepp vér. Ha nem éppen abban a pillanatban állok meg... Ha nem... A nyíl simán keresztülment volna a fején, és lehet, hogy Nynaeve-ot is megölte volna.

– Vér és hamu! – zihálta. – Vér és véres hamu!

– Azért még nem kell ilyen durván beszélned – figyelmeztette Nynaeve, de ez nem hangzott túl komolyan. Ő is ott feküdt mellette, és a korlát fehér oszlopai között átpillantott a túlsó oldalra. Egwene látta, hogy hirtelen ragyogás veszi körbe. A beavatott megérintette a saidart.

Egwene maga is megpróbálta gyorsan megérinteni az Egyetlen Hatalmat, de ez először nem sikerült neki. Kapkodott is, ráadásul újra és újra képek úsztak be tudatába, így nem tudta elképzelni az ürességet, a semmit. Állandóan a saját fejét látta, amit szétloccsantott a nyílpuska lövedéke. Rémlátomásában a fegyver Nynaeve-val is végzett. Mélyet lélegzett, és ismét próbálkozott. Végre a rózsa ott lebegett az ürességben, kinyitotta magát az Igazi Forrásnak, és a Hatalom elöntötte őt. Oldalt gördült, és követte Nynaeve pillantását.

– Látsz valamit? Látod az orgyilkost? Majd egy villámmal elkapom! – érezte, hogy belsejében kialakul egy villám. A nyomás egyre nőtt.

– Egy férfi az, igaz? – Nem tudta elképzelni, hogy egy férfinak sikerülhetett bejutnia a novíciák szállására, de az még inkább elképzelhetetlen volt, hogy egy nő cipelt magával nyílpuskát keresztül a Tornyon.

– Nem tudom – Nynaeve hangjában elfojtott düh remegett. Haragja akkor volt a legszörnyűbb, ha közben látszólag megnyugodott. – Azt hiszem, látok vala... igen, ott!

Egwene érezte, hogy az Egyetlen Hatalom átjárja a másik nőt, aztán Nynaeve hirtelen teljes lelki nyugalommal felállt, és elsimította a ruháját, mint akinek nem kell semmitől sem tartania. Egwene döbbenten nézett fel rá.

– Mi az? Mit csináltál, Nynaeve?

– „Az öt hatalom közül” – mondta Nynaeve oktató hangon, enyhén gúnyosan – „sokan a Levegőt, amit Szélnek is neveznek, tartják a leghaszontalanabbnak. Ez azonban egyáltalán nem igaz.” – bizonytalanul felnevetett. – Mondtam az előbb, hogy léteznek még más lehetőségek is arra, hogy megvédjük magunkat. A Levegőt használtam arra, hogy megfogjam a fickót. Már ha férfi az illető, nem láttam elég világosan. Az amyrlin mutatta nekem egyszer ezt a trükköt, bár nem hiszem, hogy számított volna arra, hogy keresztül látok rajta. Na mi az? Egész nap itt akarsz heverészni?

Egwene felemelkedett, és Nynaeve után sietette, körbe a galérián. Kis idő múlva megpillantott egy férfit. Egyszerű barna nadrágot és barna kabátot viselt. Nem rájuk, hanem az ellenkező irányba nézett, és csak egy lábon, annak is a lábujjhegyén állt, miközben a másik lábát a levegőben tartotta, mintha rohant volna ebben a pillanatban. A férfi bizonyára úgy érezte magát, mintha valamilyen ragadós folyadékba került volna, bár csak a megszilárdult levegő tartotta fogva. Egwene emlékezett az Amyrlin mutatványára, de nem hitte, hogy képes lett volna utánozni. Nynaeve-nak azonban elég volt egyetlen alkalommal látnia, és máris tudta, mit kell tennie. Már ha éppen képes volt arra, hogy megérintse az Egyetlen Hatalmat.

Közelebb léptek a férfihez, és az iszonyat elszakította Egwene-t az Egyetlen Hatalomtól. A levegőbe fagyott alak melléből egy tőr nyele állt ki. A férfi ernyedt arcán a halál vékony fátyollal borította be félig zárt szemét. Amikor Nynaeve levette róla a szoros csapdát, az orgyilkos a padlóra zuhant.

Támadójuk teljesen hétköznapi alaknak tűnt. Középtermetű volt, csak úgy sugárzott belőle a szürkeség, és arcvonásai annyira jellegtelenek voltak, hogy Egwene kételkedett abban, hogy egyáltalán észrevette volna, ha mondjuk két másik ember társaságában pillantja meg. Gyors pillantással végigmérte a fekvő alakot, és ekkor észrevette, hogy valami hiányzik: a nyílpuska.

Összerezzent, és idegesen körülnézett.

– Itt valaki más is járt, Nynaeve! Valaki elvitte a nyílpuskát. És leszúrta a lövészt. Ez a másik lehet, hogy már ott van kint, és mindjárt lőni fog ránk.

– Nyugodj meg! – felelte Nynaeve, de ő is idegesen pillantott először az egyik, majd a másik irányba, miközben jókorát rántott hajfonatán. – Ne veszítsd el a fejedet, mindjárt kitaláljuk, mit csináljunk!

Hirtelen elhallgatott, mert a csigalépcső felől lépéseket hallott.

Egwene szíve a torkában dobogott. Pillantását le sem véve a csigalépcső legfelső fokáról, kétségbeesetten próbálta ismét megérinteni a saidart, ám ehhez nyugalomra lett volna szüksége, a nyugalmat viszont messze űzte heves szívdobogása. Sheriam sedai megállt a lépcső legtetején, és homlokát ráncolva nézte az elétáruló látványt.

– A Fény nevére, mi történt itt? – Sietve elindult feléjük, és most fordult elő első alkalommal, hogy viselkedéséből hiányzott a méltóság.

– Itt találtuk – szólalt meg Nynaeve, amikor a novíciák felügyelőnője letérdelt a holttest mellé.

Sheriam kezét a férfi mellére helyezte, de azonnal el is rántotta onnan. Felszisszent, aztán szemmel láthatóan összeszedte magát, és még egyszer hozzáért a holttesthez. Ezúttal nyilvánvalóan az Egyetlen Hatalmat is használta.

– Halott – mormolta. – Halott, amennyire valaki csak lehet, sőt, talán még annál is jobban – amikor ismét felegyenesedett, ruhája ujjából egy zsebkendőt húzott elő, és letörölte az ujjait. – Ti találtátok meg? Itt? Úgy, ahogy fekszik?

Egwene bólintott. Nem akart megszólalni, mert biztos volt abban, hogy Sheriam rájön, ha hazudik.

– Úgy bizony – jelentette ki Nynaeve határozott hangon. Sheriam a fejét csóválta.

– Egy férfi –, mégpedig egy halott férfi – a novíciák szállásán már magában is botrány, de ez itt...!

– Mi benne a különös? – kérdezte Nynaeve. – És hogyan lehet halottabb, mint egy halott?

Sheriam mélyet lélegzett, és kutató pillantást vetett a két nőre.

– Ez egy Lélektelen. Egy Szürke Gyilkos.

Öntudatlanul is még egyszer megtörölte az ujjait, majd ismét a hullára pillantott. Pillantásában látszott az aggodalom.

– A Lélektelenek? – kérdezte Egwene enyhén remegő hangon, és szinte ugyanabban a pillanatban Nynaeve is rákérdezett:

– Egy Szürke Gyilkos?

Sheriam egy gyors, de annál áthatóbb pillantást vetett rájuk.

– Ez ugyan még nem része a tananyagotoknak, de úgy tűnik, hogy ti a legkülönfélébb módokon rúgjátok fel a szabályokat. És mivel éppen ti találtatok rá... erre... itt – a holttestre mutatott. – A Lélektelenek, vagyis a Szürke Gyilkosok eladták a lelküket, hogy orgyilkosokként szolgálják a Sötét Urat. Ezután már nem igazi életet élnek. Nem haltak meg teljesen, de nem is élnek. A legtöbb Szürke Gyilkos férfi, de nők is akadnak közöttük. Néhányan legalábbis. Még az árnybarátok soraiban is csak kevés olyan asszony akad, aki annyira bolond, hogy meghozná ezt az áldozatot. A Szürke Gyilkost még akkor sem veszitek észre, ha szembesétál veletek az üres utcán. Ez itt már akkor is halott volt, amikor még saját lábán járt az élők között. Most is csak a szemem állítja, hogy ez, ami itt fekszik előttünk, valaha egy élőlény volt – még egyszer alaposan végigmérte őket. – A Trallok háborúk óta egyetlen Szürke Gyilkos sem merészelt Tar Valon földjére lépni.

– Most mit fog csinálni? – kérdezte Egwene. Sheriam szemöldöke a magasba szaladt, mire a lány még gyorsan hozzáfűzte: – Már ha megkérdezhetem, Sheriam sedai.

Az aes sedai habozott.

– Azt hiszem, megkérdezheted, hiszen éppen titeket ért a balszerencse, hogy megtaláljátok. A továbbiakról az amyrlin fog dönteni, de azt hiszem, azok után, ami mostanában történt, megpróbálja majd titokban tartani, amennyire csak lehet. Nincs szükségünk további szóbeszédekre. Senkivel sem beszélhettek róla, rajtam kívül, meg persze természetesen az amyrlinnel, ha ő hozná szóba a dolgot.

– Igen, aes sedai – felelte Egwene lelkesen. Nynaeve hangja lényegesen hűvösebb volt.

Sheriam teljes természetességgel vette tudomásul engedelmes beleegyezésüket. Még csak jelét sem adta annak, hogy egyáltalán hallotta őket, kizárólag a halottal törődött. A Szürke Gyilkossal, a Lélektelennel.

– Nem titkolhatjuk el a tényt, hogy itt meggyilkoltak egy férfit – az aes sedai-t körülölelte az Egyetlen Hatalom ragyogása, és ugyanabban a pillanatban a holttest a padlón eltűnt egy tejüvegszerűen, csak félig-meddig átlátszó, alacsony, szürke harang alatt. Csak nehezen lehetett felismerni, hogy mi fekszik ott. – Ez majd távol tart mindenkit – aki csak felismeri ezt a harangot – attól, hogy megérintse. El kell tüntetnem innen, mielőtt visszaérkeznek a novíciák.

Ferde metszésű, zöld szeme úgy nézett rájuk, mintha csak ebben a pillanatban vette volna észre, hogy ott vannak.

– Ti ketten most távoztok innen! Legjobb, ha a szobádba, Nynaeve. Ha belegondolunk abba, hogy mi mindenen mentetek már keresztül... Nem derülhet ki, hogy ebbe is belekeveredtetek, még akkor sem, ha csak véletlenül. Menjetek!

Egwene pukedlizott, és megragadta Nynaeve karját, de társa felcsattant.

– Miért jött fel ide, Sheriam sedai?

Sheriam egy pillanatig meglepve nézett rájuk, de aztán mérgesen ráncolta a homlokát. Csípőre tett kézzel, rangjának teljes tekintélyével nézett Nynaeve-ra.

– Mióta kell a novíciák elöljárójának magyarázkodnia azért, mert belépett a novíciák szállására, beavatott? – kérdezte halkan. – A beavatottak most már kérdőre vonhatnak egy aes sedai-t? Az amyrlinnek az a terve, hogy kettőtökből csinál valamit, de akár sikerül ez neki, akár nem, én majd megtanítalak az illendőség szabályaira. Most már menjetek, ti ketten, mielőtt becipelnélek a dolgozószobámba, mert akkor nem csak azt az adag büntetést kapjátok meg, amit az amyrlin kiszabott rátok.

Egwene-nek hirtelen eszébe jutott valami.

– Bocsásson meg, Sheriam sedai – mondta gyorsan –, hadd hozzam el a köpenyemet! Nagyon fázom!

Sietve elindult vissza a galérián, mielőtt az aes sedai bármit válaszolhatott volna. Ha Sheriam megtalálná a nyílpuska lövedékét az ajtaja előtt, akkor kérdezősködni kezdene. Ez esetben már nem állíthatnák azt, hogy csupán megtalálták a férfit, és nem tettek semmi mást vele. Amikor azonban odaért szobája ajtajához, a súlyos lövedék eltűnt. Csupán az ajtó mellett a kőbe mart repedés mutatta, hogy ott csapódott be. Egwene libabőrös lett. Hogyan tüntethették el anélkül, hogy észrevettük volna? Egy másik Szürke Gyilkos! Teljesen öntudatlanul kinyúlt a saidar felé. Csak akkor jött rá, mit csinál, mikor megérezte az Egyetlen Hatalom édes ízét. Ennek ellenére olyasvalamire merészkedett, amit megtenni nehezebb volt, mint eddigi életében bármit. Kinyitotta az ajtót, és belépett a szobájába. Senki nem volt ott. Leakasztotta fehér köpenyét a fogasról, és kirohant, miközben nem engedte el a saidart, egészen addig, míg szinte oda nem ért a másik kettőhöz. Amíg távol volt, valami történhetett a két nő között. Nynaeve megpróbált alázatosnak látszani, de ez csak annyira sikerült neki, hogy úgy tűnt, mintha szorulással küszködne. Sheriam csípőre tett kézzel állt ott, és lábával idegesen dobolt a padlón. Nynaeve-ra vetett pillantása olyan volt, mintha azt mérlegelné, hogy megőrli a nőt zöld szemének malomköveivel. A fenyegetést azonnal kiterjesztette Egwene-re is.

– Bocsásson meg, Sheriam sedai – mondta gyorsan, pukedlizett előtte, és ugyanazzal a mozdulattal magára terítette a köpenyét. – Ez a sok dolog... egy halott férfit találni... egy... Szürke Gyilkost! Ettől kivert a hideg. Szabad távoznunk?

Sheriam kurtán bólintott, Nynaeve pedig a rá jellemző visszafogott módon pukedlizett. Egwene megragadta a karját, és maga után vonszolta.

– Még jobban bajba akarsz keverni minket? – kérdezte két emelettel lejjebb. Sheriam itt már nem hallhatta őket, legalábbis ezt remélte. – Mit kérdeztél tőle, amitől ennyire begurult? Kérdezősködtél, igaz? Remélem, megtudtál olyan dolgokat, amik megérik, hogy most a bögyében vagyunk!

– Semmit sem mondott – morogta Nynaeve. – Kérdezősködnünk kell, ha valamit ki akarunk deríteni, Egwene. Megéri a kockázatot, mert különben semmit sem tudunk meg.

Egwene felsóhajtott.

– Hát igen, de lehetnél egy kicsit óvatosabb is!

Nynaeve arckifejezése elárulta, nem tervezi, hogy óvatosabb lesz vagy hogy elkerüli a veszélyeket. Egwene még egyszer felsóhajtott.

– Eltűnt a nyíl, Nynaeve! Biztos, hogy egy másik Szürke Gyilkos tüntette el.

– Szóval ezért voltál... a Fényre! – Nynaeve a homlokát ráncolta, és újra megrántotta a hajfonatát.

Egy idő múlva Egwene szólalt meg:

– Mi volt az, amivel befedte a... holttestet? – nem akarta ismét kimondani azt a nevet, hogy Szürke Gyilkos. A név túlzottan is arra emlékeztette, hogy kint talán ott lapul még egy Lélektelen. Legszívesebben semmire sem gondolt volna.

– Levegő – felelte Nynaeve. – Egyszerűen csak a Levegőt használta. Tiszta dolog. Azt hiszem, tudom, hogyan lehetne hasznosítani, amit láttunk.

Az Egyetlen Hatalom használatát szét lehetett bontani az Öt Hatalom: a Föld, a Levegő, a Tűz, a Víz és a Szellem között. A különböző tehetségű emberek más és más módon kombinálták ezeket a részhatalmakat.

– Valamit nem értek abból, miként lehet összeilleszteni az Öt Hatalmat. Vegyük például a Gyógyítást. Világos, hogy ehhez a Szellemre és a Levegőre van szükség, na de mi végre a Víz?

Nynaeve ráförmedt:

– Mit karattyolsz ilyen hangosan? Elfelejtetted, mit kell tennünk? – körülnézett. Már elérték a beavatottak szálláshelyét, amelyik néhány emelettel lejjebb volt, mint a novíciáké. Egy kertben jártak. Ezen a részen is csupán egyetlen beavatottat láttak, aki egy másik emeleten sietett tovább, de Nynaeve így is halkabban folytatta: – Elfeledkeztél a Fekete ajahról?

– Legalábbis megpróbálok nem gondolni rájuk – válaszolta Egwene mérgesen. – Egy darabig, legalábbis. Megpróbálom azt is elfelejteni, hogy éppen most hagytunk fent egy halott férfit. Arra sem nagyon akarok emlékezni, hogy az orgyilkos majdnem végzett velem, és lehet, hogy van egy társa, aki talán újra próbálkozni fog – megérintette a fülét. A vércsepp már megszáradt, de a karcolás még mindig fajt. – Szerencsénk volt, hogy nem ölt meg mindkettőnket.

Nynaeve arcvonásai ellágyultak, és amikor megszólalt, az egy kicsit arra emlékeztetett, amikor Emondmező javasasszonyaként megpróbált megnyugtatni valakit.

– Sose felejtsd el ezt a hullát, Egwene! Gondolj arra, hogy végezni akart veled! Mindkettőnkkel. És mindig gondolj a Fekete ajahra is! Soha, egy pillanatra se verd ki őket a fejedből! Mert ha csak egyszer is megfeledkeznél róluk, akkor lehet, hogy a következő pillanat már túl késő lesz észbe kapni, mert meghaltál.

– Tudom – sóhajtott Egwene –, de ettől még cseppet sem tetszik a dolog.

– Észrevetted, mi volt az, amiről Sheriam nem beszélt?

– Nem. Mi volt az?

– Egyáltalán nem érdekelte, ki ölte meg az orgyilkost. Gyere, menjünk! A szobám itt van, lent, és ha bent beszélgetünk tovább, akkor legalább megpihenhetsz egy kicsit.

Tizenhatodik fejezet

A három kopó

Nynaeve szobája jóval tágasabb volt, mint a novíciáké. Igazi ágyat is kapott, így nem a falba épített priccsen kellett aludnia, és hokedli helyett két, magas támlás karosszék állt a szobában, valamint egy szekrény a ruháinak. A bútorzat egy közepesen tehetős paraszt háza berendezésének egyszerűségét sugározta, ám a novíciákkal összehasonlítva a beavatottak szinte luxuskörülmények között éltek. Még egy kis szőnyeg is díszítette a helyiséget, sárga-piros-kék csigavonalakat szőttek bele. Amikor Egwene és Nynaeve belépett, a szoba nem volt üres.

Elayne állt a kandalló előtt, karba font kézzel. Szeme vöröslött a dühtől, legalábbis részben. Két nyakigláb fiatalember terpeszkedett a székeken. Egyiküknek, a kigombolt, zöld kabátot és fehér inget viselő fiúnak ugyanolyan kék szeme és vörösesszőke haja volt, mint Elayne-nek, és vigyorgó arcáról is azonnal fel lehetett ismerni, hogy a lány fivére. A másik, Nynaeve-val egykorú fiú, aki szürke kabátját takarosan begombolva viselte, karcsú, fekete hajú és sötét szemű volt. Az utóbbi felállt, amikor Egwene és Nynaeve belépett, kecsesen izmos alakja határozottságot sugallt. Egwene-ben nem először ötlött fel, hogy a legjóképűbb férfi áll előtte, akivel valaha találkozott. Galadnak hívták.

– Jó, hogy újra látlak – mondta a fiú, megszorítva Egwene kezét. – Sokat aggódtam miattad. Aggódtunk.

A lány érverése felgyorsult, gyorsan visszarántotta kezét, mielőtt még a fiú is megérezné ezt a változást.

– Köszönöm, Galad – mondta halkan. A Fényre, olyan gyönyörű! Saját magára kellett parancsolnia, hogy felhagyjon az efféle gondolatokkal. Ami nem volt könnyű. Azon kapta magát, hogy többedszerre simítja le ruháját, azt kívánva, bárcsak selyemben látná a férfi ehelyett az egyszerű, fehér pamutruha helyett, esetleg egy olyan domani ruhában lenne, amilyenről Min mesélt neki, egy olyan testre simulóban, ami annyira vékony anyagból készült, hogy szinte átlátszónak tűnik, pedig nem az. Dühösen elvörösödött, mire elhessegette a képeket az agyából, azt kívánta, bárcsak ne látná most az arcát Galad. Az sem segített a helyzeten, hogy tudta, a Toronyban a nők fele – a mosogatólányoktól az aes sedai-okig – hasonló gondolatokkal tekint a fiúra. A Fényre, ha csak sejtené is, mire gondolok, itt helyben elsüllyednék!

Az aranyhajú fiatalember előrehajolt székében.

– A kérdés az, hol voltatok? Elayne úgy tér ki a kérdéseim elől, mint amikor tele van a zsebe fügével, és nekem egyet sem akar adni.

– Már mondtam, Gawyn – felelte Elayne határozott hangon –, hogy nem a te dolgod. Azért jöttem ide – fordult most Nynaeve-hoz –, mert nem akartam egyedül maradni. Ők pedig megláttak és utánam jöttek. És most nem fogadják el válaszként a nemet.

– Szóval nem? – kérdezte Nynaeve kifejezéstelen hangon.

– De közünk van hozzá, húgocskám – erősködött Galad. – A biztonságod nagyon is ránk tartozik – most Egwene-re pillantott, mire a lány szíve hevesebben kezdett verni. – Mindannyiótok biztonsága nagyon fontos nekem! Nekünk.

– Nem vagyok a húgod – csattant fel Elayne.

– Ha társaságot akarsz – mosolygott Gawyn Elayne-re –, mi is megtesszük. És azok után, amin keresztül kellett mennünk, csak hogy itt maradhassunk, legalább valami magyarázatot érdemlünk arra, hogy hol jártatok. Szívesebben hagyom, hogy Galad egész nap a gyakorlótéren püföljön, mint hogy még egyszer anyánk szemébe kelljen néznem, akár egy percig is! Akkor már inkább Coulin legyen rám mérges – Coulin a fegyvermester volt, aki kemény fegyelmet tartott a Toronyba érkező fiatal emberek között, függetlenül attól, hogy őrzők akartak lenni, vagy csak tanulni kívántak tőlük.

– Letagadhatod a rokonságunkat, ha akarod – mondta Galad Elayne-nek –, de attól az még megvan. És anyánk ránk bízta, hogy vigyázzunk rád.

Gawyn elfintorodott.

– Kitekeri a nyakunkat, Elayne, ha bármi történik veled. Ki kellett vágnunk magunkat, amikor majdnem visszavitt minket magával. Még sosem hallottam olyanról, hogy egy királynő a saját fiait hóhérkézre adta volna, anyánk azonban úgy hangzott, mint aki valóban kivételt tenne, ha nem vinnénk téged haza egy darabban.

– Biztos vagyok benne – gúnyolódott Elayne –, hogy egyedül az én érdekemben győztétek meg. Nem pedig azért, hogy itt maradhassatok, hogy tanuljatok az őrzőktől.

Gawyn elvörösödött.

– A te biztonságod volt a legfőbb gondunk – felelte Galad olyan határozottan, mint aki így is gondolja, és Egwene biztos volt benne, hogy ez az igazság. – Sikerült meggyőzni anyánkat, hogy ha visszatérsz ide, valakinek felügyelnie kell rád.

– Felügyelni rám? – csattant fel Elayne, Galad azonban nyugodtan folytatta:

– A Fehér Torony veszélyes hely lett. Halálesetek – gyilkosságok – történtek, anélkül hogy bármi megmagyarázná őket. Még néhány aes sedai-t is megöltek, bár ezt megpróbálták titokban tartani. És szóbeszédet hallottam a Fekete ajahról, mégpedig itt, a Toronyban beszéltek róluk! Királyi anyánk parancsa az, hogy mihelyt biztonságos a számodra, hogy abbahagyd a tanulást, haza kell térnünk Caemlynbe.

Elayne válaszként felszegte az állát, és elfordult a fiútól. Gawyn dühösen simította végig a haját.

– A Fényre, Elayne, Galad és én nem ellenségek vagyunk! Csak segíteni szeretnénk. Egyébként is megtennénk, de anyánk is ránk parancsolt, így aztán semmiképpen sem tudtok lebeszélni róla!

– Tar Valonban Morgase parancsai nem számítanak – felelte Nynaeve kimért hangon. – Ami a segítségre való hajlandóságotokat illeti, nem felejtem el. Ha segítségre lesz szükségünk, nektek szólunk először. Most pedig távozzatok – az ajtóra mutatott, a fiú azonban nem vett erről tudomást.

– Ez mind nagyon szép, anyánk azonban tudni akarja, hogy Elayne visszatért-e. És hogy miért szökött el egyetlen szó nélkül, meg persze azt is tudni akarja, hogy mit csinált e pár hónap alatt. A Fényre, Elayne! Az egész Torony felfordult! Anyánk majdnem megőrült a félelemtől! Az hittem, puszta kézzel rombolja le a Tornyot. – Elayne arcán bűntudat jelent meg, mire Gawyn nem késlekedett kihasználni ezt az előnyt.

– Ennyivel tartozol neki, Elayne. Tartozol nekem! A Fény égessen meg, olyan makacs vagy, mint egy öszvér! Hónapokra itt hagytál, és csak annyit tudhattam meg rólad, hogy bajod támadt Sheriammal. És ezt is csak onnan tudom, mert látszik, hogy bőgtél, és nem tudsz ráülni a fenekedre – Elayne kifejezéstelen tekintete most elárulta, hogy a fiú elveszítette azt az előnyét is, ami eddig egyáltalán volt neki.

– Ebből elég! – csattant fel Nynaeve. Galad és Gawyn szóra nyitották a szájukat, a javasasszony azonban felemelte hangját: – Azt mondtam, elég! – Addig nézte őket, míg biztos volt benne, hogy nem szólalnak meg, majd folytatta: – Elayne semmivel sem tartozik kettőtöknek. Mivel pedig úgy határozott, hogy nem mond el semmit, ennyiben maradunk. Most pedig, minthogy ez az én szobám, nem pedig egy fogadó kocsmája, én pedig azt akarom, hogy távozzatok!

– De Elayne... – kezdte Gawyn, Galad pedig vele egy időben így szólt: – Mi csak...

Nynaeve elég hangosan szólat meg, hogy félbeszakítsa őket:

– Nem hiszem, hogy engedélyt kértetek belépni a beavatottak szálláskörzetébe – a két fiú meglepetten bámult rá vissza. – Gondoltam, hogy nem. Most vagy eltakarodtok a szobámból és a szemem elől, míg háromig számolok, vagy bejelentelek benneteket a fegyvermesternek. Coulin gaidin karja jóval erősebb, mint Sheriam sedai-é, és abban is biztosak lehettek, hogy magam nézem meg, kellően ellátja-e a bajotokat!

– Nynaeve, te nem tennél... – kezdte Gawyn félénken, Galad azonban egy mozdulattal elhallgattatta, és közelebb lépett Nynaeve-hoz.

A javasasszony arca nem rezdült, bár kezével önkéntelenül lesimította ruháját, amikor a fiú rámosolygott. Egwene-t ez nem lepte meg. Még nem találkozott olyan nővel, kivéve talán a Piros ajah tagjait, akit ne hódított volna meg Galad mosolya.

– Bocsánatot kérek, Nynaeve, amiért kéretlenül rád erőszakoltuk magunkat – kezdte behízelgően. – Természetesen távozunk. De emlékezz, mindig itt vagyunk, ha szükségetek van ránk! És bárminek a hatására is menekültetek el, abban is segíthetünk.

Nynaeve viszonozta a fiú mosolyát.

– Egy – mondta.

Galad pislogott egyet, mosolya lehervadt az arcáról. Nyugodtan Egwene-hez fordult. Gawyn eközben felállt, és az ajtó felé indult.

– Egwene – kezdte Galad –, tudod, hogy különösen te vagy az, aki bármikor, bármiért szólhatsz nekem. Remélem, tudod.

– Kettő – folytatta Nynaeve a számolást.

Galad haragosan pillantott a javasasszonyra.

– Még beszélünk – mondta Egwene-nek, a lány keze fölé hajolva. Egy utolsó mosollyal kényelmesen elindult az ajtó felé.

– Háááá... – Gawyn kivágódott az ajtón, de még Galad kecses mozgása is kapott némi lendületet – ...rom – fejezte be Nynaeve, és ezzel egy időben az ajtó hangosan becsapódott a két ifjú mögött.

Elayne nevetve tapsolt.

– Ezt jól csináltad! – mondta. – Nagyon jól. Nem is tudtam, hogy a beavatottak lakosztályát sem látogathatják férfiak.

– Mert látogathatják – felelte Nynaeve szárazon. – Csakhogy ezt a két fiú sem tudta. – Elayne ismét összecsapta tenyerét, és felnevetett. – Egyszerűen hagytam volna elmenni őket – folytatta Nynaeve –, ha Galad nem lett volna olyan tüntetően ráérős. Nekem itt ne játssza meg magát az a kölyök! – Egwene majdnem elnevette magát; Galad talán csak egy esztendővel volt fiatalabb Nynaeve-nél, vagy még annyival sem. Nynaeve megint a ruháját simogatta.

– Galad! – fintorgott Elayne. – Újra zaklatni fog, és nem tudom, hogy ez a kis trükköd működni fog-e még egyszer. Ő azt teszi, amit jónak lát, nem érdekli, hogy ezzel ki mindenkit bánt meg, beleértve saját magát.

– Akkor majd kitalálok valami mást – jelentette ki Nynaeve. – Nem engedhetjük meg, hogy állandóan utánunk szaglásszanak. Elayne, készítsek neked egy nyugtató kenőcsöt?

A lány megrázta a fejét, majd keresztbefeküdt az ágyon, és állát a kezébe támasztotta.

– Ha Sheriam rájön, akkor biztos, hogy mindkettőnket odacitál a dolgozószobájába. Nagyon hallgatag vagy, Egwene. Talán leharaptad a nyelvedet – a lány arckifejezése enyhén gúnyossá változott. – Csak nem Galad vette el a szavad?

Egwene akaratlanul is elvörösödött.

– Egyszerűen nem akartam vitatkozni velük – felelte olyan méltóságteljesen, ahogy csak tudta.

– Hát persze – ironizált Elayne. – Elismerem, hogy Galad jóképű. Ugyanakkor viszont olyan elviselhetetlen! Ő mindig úgy tesz, ahogy jónak látja. Tudom, hogy ez nem hangzik elviselhetetlennek, mégis az. Még sosem szegült ellen anyánknak, tudtommal a legkisebb kérdésben sem. Sosem hazudik, még csak nem is füllent, nem szeg meg egyetlen szabályt sem. Ha meg beárul, mert megszegtél valamit, abban egy csepp rosszindulat sincs – szomorú, mert nem voltál képes felnőni hozzá, de ez nem változtat azon a tényen, hogy könyörtelenül beárul.

– Ez elég... kellemetlennek tűnik – mondta Egwene óvatosan –, de azért nem elviselhetetlen. Nem tudom elképzelni Galadot, amint bármi elviselhetetlent tesz.

Elayne megrázta a fejét, mintha nem tudná elhinni, hogy Egwene ennyire nem látja, ami a számára nyilvánvaló.

– Ha valakit ki akarsz tüntetni a kegyeiddel, hát akkor inkább Gawynt! Ő elég rendes – legalábbis általában –, és teljesen odavan érted.

– Gawyn? Hiszen látszólag észre sem vesz!

– Persze, te bolond, azután, ahogy Galadra nézel, míg ki nem esik a szemed – Egwene arca lángba borult, de attól tartott, hogy barátnőjének igaza van. – Galad egyszer megmentette Gawyn életét, amikor az kicsi volt – folytatta Elayne. – Sosem fogja beismerni, hogy érdekli egy lány, aki iránt Galad is érdeklődik, én viszont hallottam, ahogy rólad beszélt. Előlem aztán semmit sem tud eltitkolni!

– Ezt jó tudni – mondta Egwene, majd Elayne vigyorát látva, elnevette magát. – Talán rávehetném, hogy nekem mondja el azokat a dolgokat, és ne neked.

– Tudod, a Zöld ajahot is választhatod. A Zöld nővérek néha férjhez mennek. Gawyn tényleg odavan érted, és te illenél hozzá. Mellesleg én is szívesen elfogadnálak sógornőmnek.

– Ha befejeztétek ezt a gyerekes fecsegést – szólt közbe Nynaeve –, akkor fontosabb dolgokat is megvitathatnánk.

– Igen – felelte Elayne. – Például, hogy mi mondanivalója volt még számotokra az amyrlinnek, miután én elmentem.

– Erről inkább nem beszélnék – jegyezte meg Egwene félszegen. Nem szeretett hazudni Elayne-nek. – Semmi kellemeset nem mondott.

Elayne hitetlenkedő hangot adott.

– A legtöbb ember azt hiszi, én könnyebben megúszom a dolgokat, csak mert én vagyok Andor leányörököse. A valóság azonban az, hogy jóval nehezebben úszom meg őket, mint a többiek, épp azért, mert én vagyok a leányörökös. Egyikőtök sem tett semmi olyat, amit ne tettem volna én is, úgyhogy ha az amyrlin rátok pirított, akkor velem kétszer olyan szigorúan beszélt volna. Szóval, mit mondott?

– Ezt mások előtt titokban kell tartanod – szólalt meg Nynaeve. – A Fekete ajah...

– Nynaeve! – kiáltott rá Egwene. – Az amyrlin azt mondta, Elayne-t hagyjuk ki belőle!

– A Fekete ajah! – mondta Elayne majdnem kiabálva, és az ágy közepén térdre emelkedett. – Ha már ennyit elmondtatok, nem hagyhattok ki semmiből! Nem fogok kimaradni belőle!

– Nem is mondtam, hogy maradj ki – nyugtatta meg Nynaeve. Egwene csak bámult a meglepetéstől. – Egwene, Liandrin benned és bennem látott veszélyt. Téged és engem öltek meg majdnem...

– Majdnem megöltek? – suttogta Elayne.

– ...talán azért, mert még mindig veszélyt jelentünk, talán, mert máris tudják, hogy félrevont minket az amyrlin, talán még azt is, hogy miről beszéltünk vele. Szükségünk van valakire, akiről nem tudnak, és ha az amyrlin sem tud róla, annál jobb. Nem tudom, jobban bízhatunk-e az amyrlinben, mint a Fekete ajahban. Ő is csak a saját céljaira akar felhasználni. Biztos akarok lenni abban, hogy nem fogunk ettől elpusztulni. Hát nem érted?

Egwene vonakodva bólintott. Hasonlóan bizonytalanul szólalt meg:

– Elayne, ez veszélyes lesz, legalább annyira veszélyes, mint amivel Falméban néztünk szembe. Talán még annál is. Most nem kell részt venned benne.

– Tudom – felelte Elayne nyugodtan. Habozott, majd folytatta: – Amikor Andor háborúba lép, a hadsereget a Kard Első Hercege vezeti, ám a királynő is velük megy. Hétszáz esztendővel ezelőtt, a Cuallin Dhen-i csatában Modrellin királynő azzal rázta fel az andori katonákat, hogy egyedül, fegyvertelenül lovagolt a teari sereg kellős közepébe az oroszlános zászlóval. Az andoriak még egyszer rohamot indítottak, hogy megmentsék uralkodónőjüket, és ezzel megnyerték a csatát. Ezt a fajta bátorságot várják el Andor királynőjétől. Ha mostanáig nem tanultam meg legyűrni a félelmemet, azt még azelőtt kell megtennem, mielőtt elfoglalom anyám helyét az Oroszlán Trónon – fennkölt stílusából hirtelen kuncogásra váltott. – Mellesleg pedig, gondoljátok, hogy kimaradnék bármilyen kalandból, hogy helyette edényeket súrolhassak?

– Súrolni egyébként is fogsz – világosította fel Nynaeve. – Közben pedig reménykedsz, hogy azt hiszik, csupán ezzel foglalatoskodsz. Most pedig figyelj jól!

Elayne hallgatta, de egyre jobban elképedt, ahogy Nynaeve megosztotta vele, amit az Amyrlin Trón mondott nekik, és hogy mivel bízta meg őket. A javasasszony elmesélte azt is, hogyan próbálták megölni kettőjüket. Elayne megborzongott, amikor a Szürke Gyilkosról hallott, majd elolvasta az amyrlin által Nynaeve-nak adott igazolást, csodálkozott egy sort és visszaadta, ezt mormogva:

– Bárcsak nekem is lenne egy ilyenem, amikor legközelebb anyám elé kell állnom!

Mire azonban Nynaeve befejezte elbeszélését, a leányörökös arcán hitetlenkedő kifejezés ült.

– Ez olyan, mintha azt mondanák, hogy menj a hegyekbe oroszlánra vadászni, csak éppen azt sem tudod, vannak-e ott egyáltalán oroszlánok, bár ha vannak, akkor lehet, hogy rád vadásznak, és bokroknak álcázzák magukat. Ja, és ha mégis találnál oroszlánokat, próbáld elkerülni, hogy megegyenek, mielőtt jelented, hogy hol vannak.

– Ha félsz – mondta Nynaeve –, még mindig félreállhatsz. Ha egyszer belefolytál, már túl késő lesz.

Elayne hátravetette a fejét.

– Még szép, hogy félek! Nem vagyok bolond. De annyira nem, hogy elmeneküljek, mielőtt még belekezdtem volna.

– Van még valami – folytatta Nynaeve. – Attól félek, az amyrlin esetleg hagyja, hogy Mat meghaljon.

– De hiszen egy aes sedai-nak meg kell gyógyítania azt, aki megkéri rá – mondta a leányörökös hitetlenkedve. – Miért engedné Matet meghalni? Ezt nem tudom elhinni! Nem vagyok hajlandó elhinni!

– Én sem! – hördült fel Egwene. Ezt nem akarhatja! Az amyrlin nem engedheti meghalni! – Verin egész úton azt mondogatta, hogy majd az amyrlin gondoskodik róla, hogy Matet meggyógyítsák.

Nynaeve megrázta a fejét.

– Verin azt mondta, hogy az amyrlin majd gondoskodik Matről! – A javasasszony hangjától Egwene hátán végigfutott a hideg. – Nem tudom, miért. Akár segítenek Maten, akár hagyják meghalni, mindkettő az ő céljaikat fogja szolgálni. A Három Eskü közül egyik sem kötelezi őket arra, hogy meggyógyítsák. Mat csak egy eszköz az amyrlin szemében. Akárcsak mi. Felhasznál bennünket arra, hogy levadásszuk a Fekete ajahot, ám ha egy szerszám megjavíthatatlanul eltörik, hogy már nem tudják használni, nem szokták meggyászolni. Hanem vesznek egy másikat. Ezt egyikőtöknek sem szabad elfelejteni!

– Mit fogunk tenni Matért? – kérdezte Egwene. – Mit tehetünk?

Nynaeve a szekrényéhez lépett, és kotorászni kezdett az aljában. Amikor előbújt a szekrényből, a kezében egy zacskó gyógyfüvet tartott.

– A gyógyszereimmel – és némi szerencsével – talán én is meg tudom gyógyítani.

– Verin sem tudta – ellenkezett Elayne. – Moiraine és Verin együtt sem voltak rá képesek, pedig Moiraine-nél egy angreal is volt. Nynaeve, ha túl sokat fókuszálsz az Egyetlen Hatalomból, saját magadat is elégetheted. Vagy csupán elcsendesíted magad, ha szerencsés vagy. Már ha ezt szerencsének lehet nevezni.

Nynaeve megvonta a vállát.

– Állandóan azt mondogatják nekem, hogy olyan erővel rendelkezem, amely az elmúlt ezer év legerősebb aes sedai-ává tehet. Talán itt az idő, hogy kiderítsem, igazuk van-e – a javasasszony erősen megrántotta hajfonatát.

Nyilvánvaló volt, hogy bátor szavai ellenére Nynaeve valójában félt. Mégsem hagyom Matet meghalni, még akkor sem, ha ezzel a saját életemet kockáztatom.

– Azt is mondják, hogy mindhárman olyan erősek vagyunk – legalábbis leszünk. Talán, ha mindannyian egyszerre próbáljuk, eloszthatjuk egymás között a Hatalmat.

– Nos, ha így határoztunk – mondta Elayne, és lekászálódott az ágyról –, akkor csináljuk! Minél tovább beszélünk róla, annál jobban megrémülök tőle. Mat a vendégszobák egyikében fekszik. Nem tudom, melyikben, Sheriam csak ennyit mondott el.

Mintha nyomatékosítani akarná szavait, az ajtó kivágódott, és egy aes sedai lépett be, mintha a saját szobájába jött volna, ahol a másik három nő lenne a betolakodó.

Egwene mélyen lehajtotta fejét, hogy elrejtse ijedt arckifejezését.

Tizenhetedik fejezet

A piros nővér

Elaida meglehetősen jól nézett ki, de szépnek azért nem lehetett volna nevezni. Arcának szigorúsága valahogy éretté tette kortalan aes sedai vonásait. Nem tűnt öregnek, de Egwene nem tudta elképzelni, hogy Elaida valaha is fiatal lett volna. Alig akadt olyan aes sedai, aki a hivatalos alkalmaktól eltekintve ilyen gyakran viselte volna a díszes sálat, melyet Tar Valon lángjának hófehér könnycseppje díszített. Elaida azonban most is magán hordta sálját, és a vörös rojtok megmutatták, hogy melyik ajah tagja. Világosbarna selyemruháját is ferde, piros csíkok díszítették, és szoknyája szegélye alól piros cipők kandikáltak ki. Sötét szemével úgy nézte őket, mint egy ragadozó madár a férgeket.

– Szóval mint együtt vagytok? Ez cseppet sem lep meg – bár egyszerű ruhát viselt, és hangját sem emelte meg, érződött, hogy ez a nagyhatalmú asszony sosem habozott erőt alkalmazni, ha azt szükségesnek tartotta. Olyan nő volt, aki többet tudott azoknál a személyeknél, akikkel beszélni szokott. Ez ugyanúgy igaz volt a királynőkre, mint a novíciákra.

– Bocsásson meg, Elaida sedai – felelte Nynaeve, és gyorsan pukedlizett –, éppen indulóban voltam. Nagyon sok mindent be kell pótolnom a tanulásban. Bocsásson meg tehát...

– A tanulás várhat – mondta Elaida. – Éppen eleget várt már eddig is – kivette Nynaeve kezéből a zsákot, és kinyitotta. Egy pillantást vetett a belsejére, majd a padlóra hajította. – Gyógynövények! Gyermekem, te már nem vagy falusi javasasszony. Ha ragaszkodsz a múlthoz, akkor csak magadat akadályozod.

– Elaida sedai – szólalt meg Elayne. – Én...

– Maradj csendben, novícia! – Elaida hangja hideg volt, de egyben puha. Puha, mint az acélpengére tekert selyem. – Lehet, hogy szétszakítottad Tar Valon és Caemlyn között a kapcsot, amelynek nem ártott háromezer esztendő múlása! Csak akkor beszélsz, ha arra utasítalak!

Elayne feltűnő érdeklődéssel kezdte vizsgálni a padlót a lába előtt. Arcán vörös pontok égtek. Bűntudat vagy harag? Egwene nem volt biztos a dologban.

Elaida nem törődött velük, hanem leült az egyik székbe, miközben gondosan eligazította szoknyáját. Nem intett a többieknek, hogy foglaljanak helyet. Nynaeve arca elkomorodott, és rövid, kemény rántásokkal cibálni kezdte hajfonatát. Egwene remélte, hogy társnője képes lesz uralkodni magán, és nem fog engedély nélkül letelepedni a másik székre.

Amikor Elaida elég kényelmesen elhelyezkedett, még egy darabig némán, kifejezéstelen arccal figyelte a három nőt. Végül így szólt:

– Tudtátok, hogy köztünk jár a Fekete ajah?

Egwene meglepett pillantást cserélt Nynaeve-val és Elayne-nel.

– Hallottunk róla – mondta Nynaeve óvatosan – Elaida sedai – tette hozzá rövid szünet után.

Elaida magasba húzta egyik szemöldökét.

– Igen, gondoltam, hogy tudtok róla – hangsúlyát hallva Egwene kissé összerezzent, mert úgy tűnt, hogy ezzel jóval többet akart mondani, mint pusztán a szavakkal, és Nynaeve már dühösen nyitotta a száját, ám az aes sedai szigorú pillantása belefojtotta a szót. – Ti ketten – folytatta Elaida egészen közönyös hangon – egyszerűen eltűntök, és magatokkal viszitek Andor leányörökösét – azt a lányt, akiből egy napon talán Andor királynője lesz, hacsak előtte elevenen meg nem nyúzom, és a bőrét nem adom el egy cserzővargának. Engedély nélkül eltűntök, egy szó nélkül, egy nyom nélkül!

– Engem nem kellett magukkal vinniük – mondta Elayne lesütött szemmel. – Önként mentem velük!

– Engedelmeskedsz végre, gyermek? – Elaida körül valami felragyogott. Az aes sedai dühös pillantása Elayne-re szegeződött. – Tanítsalak engedelmességre? Most és itt?

Elayne felemelte a fejét, és ekkor már nem lehetett kétséges, mi van az arcára írva. Düh. Hosszan farkasszemet nézett Elaidával:

Egwene körmét a tenyerébe vájta. Kétségbeejtő helyzetbe kerültek. Ő is, de Elayne vagy Nynaeve is képes lenne végezni Elaidával, ott, azon nyomban. Legalábbis, ha sikerülne meglepniük az aes sedai-t; hiszen az teljesen képzett volt. Ha pedig nem győzzük meg arról, hogy bevettük mindazt, amit mondani akar nekünk, akkor azzal mindent eldobunk magunktól. Ne tegyél minket tönkre, Elayne! Elayne lehajtotta a fejét.

– Bocsásson meg, Elaida sedai – mondta halkan. – Én... elvesztettem a fejem.

Az izzás eltűnt, és Elaida jól hallhatóan felszusszant.

– Furcsa szokásokat szedtél össze ott, ahová ezek ketten vittek! Nem engedheted meg magadnak, hogy modortalan legyél, gyermek! Andor trónján te leszel az első királynő, aki képzett aes sedai is egyben. Több, mint ezer esztendeje az első aes sedai királynő a világon! A Világtörés óta kevesen voltak olyan erősek, mint te, és az erőd talán azt is meg fogja engedni, hogy a Világtörés után elsőként nyíltan megmondd az embereknek, hogy aes sedai vagy. Ne tedd mindezt kockára, gyermek, mert azzal mindent elveszíthetsz! Túl sok időmet szántam rád ahhoz, hogy tétlenül tudnám nézni. Megértettél?

– Azt hiszem, igen, Elaida sedai – felelte Elayne. Ez nagyon úgy hangzott, mintha semmit sem értene. Igaz, Egwene maga sem értett semmit.

Elaida témát váltott.

– Lehet, hogy komoly bajban vagytok. Mind a hárman. Eltűntök, aztán visszatértek, a kettő közötti időben... elhagy minket Liandrin és a... társai. Lehetetlen ebből nem levonni bizonyos következtetéseket. Biztosak vagyunk abban, hogy Liandrin és a többiek, akik vele mentek, az árnybarátok közé tartoznak. A Fekete ajah. Nem fogom megengedni, hogy Elayne-t ugyanezzel vádolják meg, és úgy látom, ahhoz, hogy őt megvédjem, mind a hármótokat meg kell óvnom. Mondjátok el, miért szöktetek meg, és mit tettetek az elmúlt hónapok során, én pedig megteszek mindent, ami a hatalmamban áll – pillantása mint egy csáp tapadt Egwene-re.

Egwene olyan válaszon gondolkodott, ami megfelelne az aes sedai-nak. Azt mesélték, hogy Elaida időnként képes megérezni a hazugságot.

– Mat... Mattel áll összefüggésben a dolog. Nagyon beteg – odafigyelt, hogy gondosan megválogassa a szavait. Nem akart valótlan dolgokat állítani, de ugyanakkor kerülni akarta a látszatot, hogy amit mond, az távol áll a valóságtól. Az aes sedai-ok is mindig így tesznek. – Elmentünk... idehoztuk a fiút, hogy meggyógyítsák. Különben meghalt volna. Majd az amyrlin meggyógyítja – legalábbis remélem. Kényszerítette magát, hogy a piros aes sedai szemébe nézzen, és idegességében ne toporogjon. Elaida arcvonásaiból nem lehetett kiolvasni, hogy akár csak egy szavát is elhitte.

– Ennyi elég, Egwene – mondta Nynaeve. Elaida átható pillantása most rá esett, ám az egykori javasasszony szemmel láthatóan nem törődött vele. Szempillája sem rebbent, úgy bámult az aes sedai-ra. – Bocsásson meg, hogy félbeszakítottam, Elaida sedai – mondta behízelgően –, de az amyrlin arról beszélt, hogy az elmúlt hónap eseményei mögöttünk vannak, és el kell mindent felejtenünk. Azért, hogy mindent újra kezdhessünk, nem beszélhetünk többé arról, ami mögöttünk maradt. Az amyrlin úgy vélte, úgy kell tenni, mintha semmi sem történt volna.

– Tényleg? Ezt mondta volna? – Elaida hangjában vagy arckifejezésében semmi sem akadt, ami arról árulkodott volna, hogy hisz neki vagy sem. – Érdekes. Elég nehéz lesz elfeledkezni mindenről, ha megbüntetésetek tényét már az egész Torony tudja. Példa nélküli az eljárás. Még soha, senkit sem büntettek meg ennyire. Ennél jobban már csak akkor lehetne megbüntetni valakit, ha elcsendesítenék. Értem, hogy miért akartok megfeledkezni a dologról. Úgy hallottam, bekerülhettek a beavatottak sorába, Elayne és Egwene. Ezt azért nehezen lehet büntetésnek tekinteni.

Elayne úgy nézett az aes sedai-ra, mint aki engedélyre vár, hogy megszólaljon.

– Az Anya úgy vélte, kellően érettek lettünk – szólalt meg. Hangjában leheletnyi dac csengett. – Sokat tanultam, Elaida sedai, és felnőttem. Bizonyára nem mondta volna ezt nekem, ha nem lenne így.

– Tanultál – felelte Elaida töprengve – és felnőttél. Talán igazad van – hanglejtéséből nem derült ki, hogy ezt jónak tartja vagy rossznak. Pillantása visszatért Egwene-re és Nynaeve-ra. Fürkészve vizsgálta a két nőt. – Mattel jöttetek vissza, aki egy falutokbeli fiú. Jött onnan még egy másik fiatalember is. Rand al'Thor.

Egwene úgy érezte, hogy egy jéghideg kéz markolja meg a szívét.

– Remélem, jól van a fiú – válaszolta Nynaeve egykedvűen, de hajfonatát markoló keze ökölbe szorult. – Jó ideje nem találkoztunk már vele.

– Figyelemre méltó fiatalember – Elaida beszéd közben továbbra is őket nézte. – Csak egyszer találkoztam vele, de úgy vélem, hogy ő rendkívül érdekes. Azt hiszem, nem lehet kétséges, hogy ta'veren. Igen, számos kérdésre az ő személye adja meg a választ. A ti Emondmezőtök különleges hely lehet, hiszen ti is ott teremtetek. Ráadásul ez a Rand al'Thor.

– Csak egy falu – felelte Nynaeve. – Egy olyan falu, mint a többi.

– Igen. Természetesen. – Elaida mosolygott. Mosolya alig volt több, mint ajkainak hideg megrándulása, de elég volt ahhoz, hogy Egwene-nek felforduljon a gyomra. – Meséljetek róla! Az amyrlin bizonyára nem tiltotta meg nektek, hogy róla beszéljetek, igaz?

Nynaeve megrántotta hajfonatát. Elayne úgy bámulta a szőnyeget, mintha valami fontos dolog rejtőzne a mintájában, Egwene pedig azon törte a fejét, hogy kitaláljon egy ügyes választ. Azt mondják, rájön, hogyha hazudunk. A Fényre, ha tényleg képes erre... Ez a pillanat már túlzottan hosszúra nyúlt, amikor Nynaeve végre szóra nyitotta a száját.

Ekkor ismét kinyílt az ajtó. Sheriam meglepetten nézett végig a bent lévőkön.

– Jó, hogy téged is itt talállak, Elayne. Szükségem van mindhármótokra. Nem számítottam rá, hogy itt talállak, Elaida.

Elaida felállt, és megigazította vállkendőjét.

– Valamennyien kíváncsiak vagyunk ezekre a lányokra. Hogy miért szöktek meg. Min mentek keresztül a távollétük alatt. Azt állítják, az Anya megtiltotta nekik, hogy erről beszéljenek.

– Jobb ez így – jelentette ki Sheriam. – Megbüntetjük őket, és ezzel le van tudva az egész. Mindig is az volt a véleményem, hogy a büntetés végrehajtása után el kell felejtenünk, mi volt a kiváltó ok.

A két aes sedai egy hosszú pillanatig némán bámulta egymást, de egyikük arcán sem látszott semmilyen érzelem. Aztán Elaida így szólt:

– Persze. Talán majd máskor beszélek velük. Más dolgokról – Egwene-nek úgy tűnt, hogy a pillantásban, amellyel felmérte a három fehér ruhás nőt, valami fenyegetés is rejlett. Elaida kivonult Sheriam mellett.

A novíciák elöljárónője kitárta az ajtót, és addig bámult a másik aes sedai után, míg az a galéria végére nem ért. Az arcán még mindig nem látszott semmilyen érzelem sem.

Miközben Egwene mélyet lélegzett, hallotta, hogy Nynaeve és Elayne ugyanezt teszik.

– Megfenyegetett – mondta Elayne hitetlenkedve, és mintha csak magában beszélne. – Kilátásba helyezte az elcsendesítésemet, ha továbbra is ilyen... önfejű maradok.

– Félreérthetted – nézett rá Sheriam. – Ha az önfejűség ok lenne az elcsendesítésre, akkor a megbüntetettek névsora olyan hosszú lenne, hogy nem is tudnánk kívülről megtanulni. Az engedelmes nők közül csak kevesen kapták meg a gyűrűt és a kendőt. Ez persze nem jelenti azt, hogy nem kell megtanulnotok alázatossá válni, ha a körülmények azt követelik meg.

– Igen, Sheriam sedai – felelték szinte egyszerre, mire Sheriam elmosolyodott.

– Látjátok? Már most is képesek vagytok úgy tenni, mintha alázatosak és engedelmesek lennétek. És erre még rengeteg lehetőségetek lesz, míg az amyrlin újra kegyeibe nem fogad benneteket. Vagy amíg én meg nem enyhülök. Nálam jóval nehezebb lesz a dolgotok.

– Igen, Sheriam sedai – felelte Egwene, de ezúttal csak Elayne csatlakozott hozzá.

Nynaeve ezt kérdezte:

– Mi történt... a testtel, Sheriam sedai? A... Lélektelenével? Sikerült rájönnie, ki ölte meg? Vagy hogy miért jött a Toronyba?

Sheriam összeszorította ajkait.

– Te egyet előre lépsz, Nynaeve, aztán egyet meg hátra. Mivel Elayne nem mutatott meglepetést, ebből arra következtetek, hogy mindent elmeséltetek neki – pedig megtiltottam, hogy beszéljetek róla –, így most már hét személy tud a Toronyban arról, hogy ma meggyilkoltak egy férfit a novíciák szállásánál. Kettő közülük férfi, akik mindössze ennyit tudnak. Meg azt, hogy tartaniuk kell a szájukat. Ha a novíciák elöljárójának parancsa semmit sem ér a számotokra – majd teszek róla, hogy ez megváltozzon –, akkor majd az amyrlinnek engedelmeskedtek. Senkinek sem beszélhettek az eseményről az amyrlinen és rajtam kívül. Az amyrlin nem kíván újabb rémhíreket azok mellé, amelyek már eddig is gondot okoznak nekünk. Világos?

Hangjának keménysége egy azonnali, hármas „igen, Sheriam sedai-t” váltott ki, de Nynaeve nem hagyta magát megzavarni.

– Heten, ezt mondta, Sheriam sedai. És még az, aki megölte. Talán még abban is segítettek nekik, hogy bejussanak a Toronyba.

– Ezzel nem kell törődnötök – Sheriam nyugodt pillantása mindhármukat átfogta. – Én majd felteszem azokat a kérdéseket, amelyeket e férfival kapcsolatban fel kell tenni. Ti egyelőre felejtsétek el, amit a halottról tudtok. Ha rájövök, hogy bármelyikőtök is semmibe veszi a parancsomat... Akad szörnyűbb dolog is, mint a fazekak súrolása. Azért, hogy ne kalandozzon el a figyelmetek. És én nem törődöm a bocsánatkéréssel. Hallok még további kérdéseket?

– Nem, Sheriam sedai. – Egwene megkönnyebbülésére ezúttal Nynaeve is csatlakozott hozzájuk. Nem mintha nagyon megkönnyebbült volna. Sheriam szaglászása igencsak megnehezíti, hogy a Fekete ajah után nyomozzanak. Egy pillanatig elfogta a vágy, hogy hisztérikusan felnevessen. Ha nem kap el minket a Fekete ajah, akkor majd Sheriam. Ettől hirtelen elszállt a kedve, hogy nevessen. Már ha Sheriam nem a Fekete ajah tagja. Már bánta, hogy egyáltalán eszébe jutott ez a szörnyűség.

Sheriam bólintott.

– Akkor rendben. Most gyertek velem!

– Hová? – kérdezte Nynaeve, és még gyorsan hozzáfűzte: – Sheriam sedai – egy szempillantással azelőtt, hogy az aes sedai szeme fenyegetően összehúzódott.

– Elfelejtettétek – kérdezte Sheriam fojtott hangon –, hogy a Toronyban mindig annak a jelenlétében végzik el a Gyógyítást, aki elhozta hozzánk a beteget?

Egwene érezte, hogy a novíciák főnökasszonyának türelme most már végképp elfogyott, de ennek ellenére nem bírta visszatartani a kiáltást:

– Akkor mégis meg fogja gyógyítani!

– Többek között az amyrlin maga is részt vesz a Gyógyításban – Sheriam arca semmitmondó maradt, akárcsak a hangja. – Volt bármi okod is arra, hogy ebben kételkedj? – Egwene csak a fejét rázta. – Mert csak a barátotok életét pocsékoljátok azzal, ha itt ácsorogtok. Nem szabad megvárakoztatni az amyrlint.

Sheriam szavai ellenére Egwene-nek az volt az érzése, hogy az aes sedai egyáltalán nem siet.

Tizennyolcadik fejezet

A gyógyítás

A falra erősített vas gyertyatartókban égő olajlámpák világították meg azokat a mélyen a Torony alatt húzódó folyosókat, melyeken Sheriam keresztülvezette őket. Útközben csupán néhány ajtó mellett mentek el, de ezek mind zárva voltak, némelyik közülük lakatokkal is megerősítve. Pár ajtót olyan ügyesen beépítettek a falba, hogy Egwene csak akkor vette észre őket, amikor már mellettük állt. A legtöbb keresztfolyosó bejárata sötét volt. Csupán egy-kettőben lehetett a nagy távolságra elhelyezett lámpák távoli ragyogását megpillantani. Senkivel sem találkoztak. Erre a helyre az aes sedai-ok is ritkán jártak. A levegő sem hűvös, sem meleg nem volt, de ennek ellenére összeborzongott, miközben izzadság patakzott a hátán.

Itt lent, a Fehér Torony alatt meghúzódó mélységben került sor a novíciák utolsó vizsgájára, mielőtt bekerülhettek volna a beavatottak közé. Akinek nem sikerült, azt kiutasították a Toronyból. Maguk a beavatottak is itt néztek szembe utolsó vizsgájukkal, amelyik ha sikerült, akkor letehették a Három Esküt. Egwene-nek hirtelen eszébe jutott, hogy soha, senki nem mesélt neki arról, mi is történt azokkal a beavatottakkal, akiknek nem sikerült ez a vizsga. Valahol itt lent rejtőzött az a terem is, ahol a Toronyban lévő néhány angrealt és sa'angrealt őrizték, és ahol a ter'angrealokat tárolták. A Fekete ajah tagjai ezeket a raktárhelyiségeket is megtámadták. Ha pedig néhány Fekete nővér most is lesben állt a sötét oldalfolyosókon, és Sheriam tulajdonképpen nem is Mathez vezeti őket, hanem...

Felvisított, amikor az aes sedai hirtelen megállt. Rögtön utána elpirult, mert mindannyian kíváncsi pillantást vetettek rá.

– Én... eszembe jutott a Fekete ajah – magyarázta halkan.

– Ne gondolj rájuk! – javasolta Sheriam, és végre megint olyan volt, mint a régi jó Sheriam sedai, határozott, de barátságos. – A Fekete ajah évekig nem fog több gondot okozni. Nektek pedig jut abból, ami a legtöbbünknek nem adatott meg: van időtök, hogy felkészüljetek az összecsapásra. Igaz, nem sok idő. Ha most belépünk, álljatok meg a fal mellett, és hallgassatok! A jó szándék jele, hogy itt lehettek és mindent láthattok, de nem szabad zavarnotok vagy beavatkoznotok.

Kinyitott egy szürke fémajtót, melynek felszínét úgy alakították ki, mintha az is a kőfal része lenne.

A fémajtó mögött elterülő, hatalmas, négyszögletes terem sápadt kőfalait semmi sem díszítette. Az egyetlen berendezés a terem közepén álló, fehér lepedővel befedett kőasztal volt. Ezen az asztalon feküdt Mat, teljesen felöltözve, csak a kabátját és a csizmáját vették le róla. Szemét szorosan lecsukta, és arca annyira beesett volt, hogy Egwene majdnem elsírta magát. A fiú szabálytalanul, hörögve lélegzett. A Shadar Logothban talált tőr hüvelyébe csúsztatva lógott az övéből. A markolat végét díszítő rubin szinte beszívta a fényt, úgy tűnt, mintha egy tüzes, vörös szem világított volna ott, ami elhalványította a tucatnyi lámpa fényét, bár a lámpák ragyogását a fehér fal és a világos padlócsempék is visszaverték.

Az amyrlin Mat fejénél állt, Leane pedig a lábánál. Négy aes sedai állt az asztal egyik oldalán és három a másikon. Sheriam beállt a három mellé, akik közül az egyik Verin volt. Egwene felismerte még Serafellét, egy Barna nővért, és Alanna Mosvanit a Zöld ajahból, aztán még Anaiyát a Kékek közül, vagyis Moiraine ajahjából.

Alanna és Anaiya tanította a novíciákat, hogy meg tudják nyitni magukat az Igazi Forrás előtt, hogy átadják magukat a saidar viharának, és megtanulják irányítani a Hatalmat. Érkezésük után, mielőtt elhagyták volna a Fehér Tornyot, Anaiya legalább ötven alkalommal megvizsgálta Egwene-t, hogy kiderítse, tényleg Álmodó-e a lány. A kísérletek sem megerősíteni, sem végérvényesen cáfolni nem tudták az elképzelést, de az átlagos arcú, barátságos Anaiya, aki csupán meleg mosolyának köszönhette, hogy kicsit is szépnek látszott, újra és újra magához hívatta Egwene-t. Olyan volt, mint egy szikla, amelyiket nem lehetett megállítani, ha egyszer gördülni kezdett.

A többieket nem ismerték, kivéve azt a hangsúlyozottan hűvös tekintetű nőt, aki a Fehér ajah tagjai közé tartozhatott. Az amyrlin és a krónikaőr természetesen viselte stóláját, de a többieken nem volt semmi olyasmi, amelynek alapján be lehetett volna sorolni őket. Csupán a kígyós gyűrűjük és jellegzetes, kortalan arcuk árulkodott arról, hogy aes sedai-ok. Egyikük sem jelezte, még egy pillantással sem, hogy egyáltalán észrevette Egwene és két társa érkezését.

Az asztal körül álló nők látszólagos nyugalma ellenére Egwene úgy érezte, hogy képes felfedezni rajtuk a bizonytalanság jeleit. Anaiya idegesen összezárta száját, Alanna szép, sötét arcán pedig komor kifejezés honolt. A hűvös pillantású nő időről időre, látszólag teljesen öntudatlanul, csípőjénél végigsimította ruháját.

Egy aes sedai, akit Egwene nem ismert, egyszerű, tompán csillogó, hosszúkás, keskeny faládikót helyezett az asztalra, és kinyitotta. A piros selyembélésről az amyrlin felemelt egy fehér, karcsú jogart, ami nagyjából olyan hosszú volt, mint az alkarja. Színe alapján készülhetett volna csontból vagy elefántcsontból, ám teljesen más anyagból alkották meg. Hogy miből, azt már egyetlen élő ember sem tudta a világon.

Egwene még sosem látta ezt a jogart, azonban felismerte, mert Anaiya mesélt róla az egyik órán, amelyet a novíciáknak tartott. Az amyrlin a megmaradt kevés sa'angreal egyikét tartotta a kezében, talán a legfontosabbat azok közül, amelyeket a Toronyban őriztek. A sa'angrealoknak természetesen nem volt saját hatalmuk, mivel csak arra szolgáltak, hogy összpontosítsák és felerősítsék az aes sedai-ok által mozgásba hozott erőt, de ezzel a rúddal egy igazán erős aes sedai még Tar Valon falait is a porba tudta volna dönteni.

Egwene megragadta Elayne és Nynaeve kezét. A Fényre! Nem biztos, hogy meg tudják gyógyítani – még egy ilyen erős sa'angreallal sem! Hát akkor mire mentünk volna mi? Lehet, hogy sírba vittük volna, s vele együtt magunkat is. Ó, Fény!

– Ötvözni fogom az áramlatokat – szólalt meg az amyrlin. – Legyetek óvatosak! Az erő, melyre szükségünk van ahhoz, hogy elszakítsuk a kötődését a tőrrel és meggyógyítsuk a sérüléseket, annyira nagy, hogy megölheti a fiút. Most rá összpontosítom a Hatalmat. Jól vigyázzatok!

Kinyújtotta két kezét, és a jogart közvetlenül Mat arca fölé tartotta. A fiú még mindig nem tért eszméletére, azonban a fejét rázta, és görcsösen megmarkolta a tőr markolatát. Valamit morgott, ami ellenkezésnek tűnt.

Az aes sedai-ok körül felragyogott az aura, ez a puha, fehér fényjelenség, amelyet csak egy olyan nő láthat, aki maga is képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. A fehér ragyogás lassan kiterjedt, míg az egyik nő aurája el nem érte a mellette állóét. Egyetlen fénykupolává olvadtak össze, míg egy olyan fény ragyogott körülöttük, amelyik Egwene szemében elhalványította a lámpák fényét. Ez a fényesség még erősebb izzást vett körbe: egy vakítóan fehér tűzből álló rudat. A sa'angrealt.

Egwene-nek küzdenie kellett a vágy ellen, hogy megnyissa magát a saidar előtt, és saját erejét hozzáadja a viharhoz. Annyira vonzotta a ragyogás, hogy alig tudott megállni a lábán. Elayne erősebben megszorította a kezét. Nynaeve egy lépést tett az asztal felé, de aztán fejét dühösen csóválva megállt. A Fényre!, gondolta Egwene. Erre én is képes vagyok! Azt viszont nem tudta, hogy mi az, amire tulajdonképpen képes lenne. A Fényre! Milyen erős! Annyira... csodálatos! Elayne keze remegett.

A ragyogóan megvilágított asztalon Mat vonaglani kezdett, és érthetetlen dolgokat mormolt, kezét azonban nem vette le a tőr markolatáról, és szeme is csukva maradt. Lassan, nagyon lassan meggörbült a háta. Izmai addig feszültek, míg remegni nem kezdett. Még mindig vonaglott, és valósággal ívbe görbült. Végül már csak a válla és a sarka ért az asztalhoz. Ökle lassan kinyílt a markolat körül, s remegve elhúzta a kezét. Szemmel láthatóan csak az erőnek engedve vette el kezét a tőrtől. Elővillantak fogai, vicsorogni kezdett. Ajkát hátrahúzta, és arca a fájdalom maszkjává vált. Hörögve, összevissza lihegett.

– Elpusztítják! – suttogta Egwene. – Az amyrlin elpusztítja! Valamit tennünk kell!

Nynaeve ugyanilyen halkan válaszolt:

– Ha megállítjuk őket, már ha képesek vagyunk erre, akkor Mat meghal. Nem hiszem, hogy akárcsak feleennyi Hatalmat is tudnék fókuszálni – elhallgatott, mert megdöbbent saját szavaitól, hiszen arról beszélt, hogy csak feleannyi hatalmat akarna fókuszálni, mint amire tíz, teljesen képzett aes sedai egy sa'angreal segítségével képes. Még halkabban folytatta: – Fény, segíts! Annyira szeretném!

Ismét elhallgatott. Vajon mit akart mondani? Matnek akart segíteni vagy csak az Egyetlen Hatalom áramlását akarta érezni? Egwene is érezte ezt a vágyat. Olyan volt, mint egy dal, ami táncra akarta csábítani.

– Meg kell bíznunk bennük! – suttogta végül Nynaeve rábeszélően. – Matnek különben nincs más esélye.

Mat hirtelen mennydörgő hangon elkiáltotta magát:

– Muad'drin tia dar allende caba'drin rhadiem! – megvonaglott, és az Egyetlen Hatalom erejével küszködve, csukott szemmel azt kiáltotta: – Los Valdar Cuebiyari! Los! Carai an Caldazar! Al Caldazar!

Egwene a homlokát ráncolta. Már eleget tanult ahhoz, hogy felismerje az Ősi Nyelvet, de csak egy pár szót értett belőle. Carai an Caldazar! Al Caldazar! „Dicsőség a Vörös Sasnak! Vörös Sas!” Ezek a szavak Manetheren, a Trallok háborúk során elpusztított ország harci dalaiban fordultak elő. Ez a birodalom egykor ott feküdt, ahol ma a Folyóköz található. Ennyivel tisztában volt, ám egy pillanatig most úgy tűnt neki, mintha a szöveg többi részét is érthetné, mintha csak egy hajszál választaná el attól, hogy felfogja, mit is üvöltött Mat.

Mat öve hangos csattanással elszakadt, és az aranyhüvelyű tőr lassan a magasba lebegett. A fegyver egy lábnyira emelkedett a fiú görcsbe rándult teste fölé. A rubin sugárzott, és úgy látszott, mintha tűzpiros szikrákat szórna. Olyan volt, mintha a Gyógyítás ellen küzdene.

Mat kinyitotta a szemét, és ráförmedt a körülötte álló nőkre:

– Mia ayende, aes sedai! Cabalein misain ye! Inde muagdhe aes sedai misain ye! Mia ayende!

Üvölteni kezdett. A dühkitörés szinte nem is akart csillapodni, és Egwene már azon csodálkozott, miként szorulhatott a fiúba ennyi erő.

Anaiya gyors mozdulattal lehajolt, és egy sötét fémből kovácsolt dobozt húzott elő az asztal alól. Mozdulataiból látszott, hogy a doboz rendkívül nehéz. Amikor letette Mat mellé, és felnyitotta a fedelét, Egwene látta, hogy belül alig van hely, mert a doboz oldalfalai legalább három ujjnyi vastagok. Anaiya ismét lehajolt, és egy jókora, konyhai fogóval a kezében állt fel újra. Ezzel olyan óvatosan ragadta meg a lebegő tőrt, mintha az egy mérges kígyó lett volna.

Mat üvöltése még kétségbeesettebbé vált. A rubin vérpiros fényt okádott magából.

Az aes sedai belenyomta a tőrt a dobozba, és gyorsan rávágta a fedelet. Megkönnyebbülten fellélegzett, amikor a zár jól hallhatóan bekattant.

– Mocskos holmi – jelentette ki.

Mihelyt a tőr eltűnt, Mat üvöltése is abbamaradt, és a fiú úgy rogyott az asztalra, mintha megolvadtak volna a csontjai és izmai. Egy szempillantással később eltűnt az aes sedai-okat és az asztalt beborító ragyogás is.

– Sikerült – mondta az amyrlin érdes hangon, mintha ő üvöltött volna, és nem Mat. – Véghezvittük.

Néhány aes sedai kimerülten megtántorodott, és valamennyiük homlokán izzadság gyöngyözött. Anaiya egyszerű, fehér vászon zsebkendőt húzott elő ruhája ujjából, és megtörölte az arcát. A hűvös pillantású Fehér aes sedai egy lugardi csipkekendővel simította végig arcát.

– Lenyűgöző! – jelentette ki Verin. – Hogy napjainkban az Ősi Vér ilyen erővel folyjon valakiben... – összedugta Serafellével a fejét, és halkan, szélesen gesztikulálva sutyorogni kezdtek egymással.

– Meggyógyították? – kérdezte Nynaeve. – Életben marad?

Mat úgy feküdt ott, mintha aludna, arca azonban továbbra is beesett maradt. Egwene még sosem hallott olyan Gyógyításról, amely ne terjedt ki volna az egész szervezetre. Kivéve, ha a tőrtől való elszakítás az összes Hatalmat felemésztette, amit az aes sedai-ok használtak. Fény, segíts!

– Brendas – mondta az amyrlin. – Gondoskodnál róla, hogy visszavigyék a szobájába?

– Ahogy parancsolja, Anya – felelte a hűvös tekintetű nő, éppolyan érzelemmentesen, mint amilyen a külseje volt. Miután távozott, hogy szolgákat hívjon, a maradék aes sedai-ok többsége is követte, köztük Anaiya is. Verin és Serafelle mentek el ezután, még mindig élénken beszélgetve, de olyan halkan suttogtak, hogy Egwene nem hallotta, miről folyt a társalgás.

– Rendbejött Mat? – kérdezte Nynaeve. Sheriam felvonta a szemöldökét.

Az Amyrlin Trón a fiatal nők felé fordult:

– Jól van, amennyire csak lehet – felelte hűvösen. – Az idő dönti el a sorsát. Ennyi ideig hordozni valamit, Shadar Logoth rontásával... ki tudja, miféle következményekkel jár ez? Lehet, hogy semmilyennel, lehet, hogy sokkal. Majd meglátjuk. A tőrrel való kapcsolatát azonban megszakítottuk. Most már csak pihenésre van szüksége, és annyi ételre, amennyit csak bele tudunk erőltetni. Életben kell maradnia.

– Mi volt az, amit Mat kiáltott, Anya? – kérdezte Elayne, majd sietve hozzátette: – Ha szabad megkérdeznem.

– Katonai vezényszavak – az amyrlin töprengő pillantást vetett az asztalon fekvő fiú felé. Mat nem mozdult, mióta összeesett, Egwene-nek azonban úgy tűnt, légzése egyenletesebb, melle szabályosabban süllyed és emelkedik. – Egy olyan csatában, amely körülbelül kétezer éve zajlott le. Az Ősi Vér előtör.

– De nem csak csatáról beszélt – ellenkezett Nynaeve. – Hallottam, hogy az aes sedai-okat említette. Akkor nem a harcról szólt, Anya – tette hozzá még gyorsan.

Úgy tűnt, az amyrlin egy pillanatig mérlegeli a választ, vagy talán azt, hogy egyáltalán válaszoljon-e.

– Egy időre – felelte végül – azt hiszem, a múlt és a jelen összeolvadt. A fiú ott is volt, meg itt is, és tudta, kik vagyunk. Azt követelte, hogy engedjük el – az asszony szünetet tartott. – „Szabad ember vagyok, aes sedai. Nem vagyok aes sedai-ok prédája.” Ezt mondta.

Leane hangosat szippantott, néhány más aes sedai pedig mérgesen morgolódni kezdett.

– De Anya – ellenkezett Egwene. – Nem érthette úgy, ahogyan hangzott. Hiszen Manetheren Tar Valon szövetségese volt.

– Manetheren szövetséges volt, gyermek – felelte az aes sedai –, csak hát ki ismerheti egy férfi szívét? Még saját maga sem, gyanítom. A férfi nevű állatot lehet a legkönnyebben pórázra kötni, és ugyanő az, akit a legnehezebb pórázon tartani. Még akkor is, amikor maga választja a kötöttséget.

– Anya – szólalt meg Sheriam – későre jár. A szakácsok már biztosan várják új segítőiket.

– Anya – kérdezte Egwene aggódóan –, nem maradhatnánk Mattel? Ha mégis meghal...

Az amyrlin nyugodt, kifejezéstelen arccal nézett rá.

– Neked kötelességeid vannak, gyermekem. Menj, és tedd őket!

Egwene biztos volt abban, hogy nem a koszos edényekre gondolt.

– Igenis, Anya – mondta pukedlizve, és szoknyája összeért Nynaeve-éval és Elayne-ével, akik ugyanezt tették. Még utoljára Matre pillantott, majd Sheriam után iramodott. Mat továbbra is mozdulatlanul feküdt.

Tizenkilencedik fejezet

Ébredés

Mat lassan kinyitotta a szemét, és a fehérre meszelt mennyezetre bámult. Azon töprengett, vajon hol lehet, és hogy került ide. Fent aranyozott, tekervényes levélminta futott körbe, maga alatt pedig tollal tömött matracot érzett. Szóval ez valami gazdag hely. Ahol akad pénz. Azt viszont nem tudta, hol van és miként került oda, mint ahogy jó néhány más dolgot sem.

Álmodott, mielőtt felébredt volna, és az álom foszlányai még mindig egybefonódtak agyában az emlékeivel. Úgy, hogy nem is tudta őket egymástól elkülöníteni. Vad repülések, harcok, fura emberek az óceán túloldaláról, Átjárók és Kapukövek, más életek mozzanatai, egy mutatványos meséibe illő történetek, ezek biztosan álmok voltak. Legalábbis úgy gondolta, azok kell, hogy legyenek. Loial azonban nem volt álom, ő egy ogier. Gondolatai között párbeszédfoszlányok bukkantak fel, apjával, a barátaival, Moiraine-nel, egy gyönyörű nővel, egy hajóskapitánnyal és egy jólöltözött férfival, aki úgy beszélt, mint egy bölcs tanácsokat adó atya. Ezek biztosan valóságosak. Bár mindössze kis részletekre emlékezett, és azok is kavarogtak.

„Muad'drin tia dar allende caba'drin rhadiem” – mormogta. E szavak csupán hangokat jelentettek a számára, mégis érezte, hogy jelentenek valamit.

A gyalogos lándzsások keskeny sorfala mindkét irányba egy jó mérföldnyire húzódott lent. A sorokból magasra emelkedtek a városok és a kisebb nemesi családok zászlói és lobogói. Bal oldalt a folyó védte szárnyukat, a seregtől jobbra pedig a mocsár és a láp húzódott. Innen, fentről jól látta, hogyan szállnak szembe a gyalogosok az újra és újra rohamra lendülő trallokokkal. Az áttöréssel próbálkozó ellenségnek legalább tízszer annyi katonája volt, mint az embereknek. Lándzsák döfték keresztül a fekete, trallok vérteket, míg azok tüskés baltái hatalmas réseket szakítottak az emberek falában. A levegő remegett az üvöltéstől. Ráadásul forró napsugarak tűztek le a felhőtlen égből, és a csatatér felett vibrált a levegő. Az ellenség felől még mindig záporoztak a nyilak, melyek ugyanannyi trallokot öltek meg, mint ahány emberrel végeztek. A védők visszaparancsolták íjászaikat, de a Rémurakat semmi sem érdekelte, ha arról volt szó, hogy áttörjék a harcvonalat. Hátranézett. Mögötte, a hegyháton ott sorakozott parancsára várva a Szívgárda. Lovaik idegesen táncoltak. Az embereket és a csataméneket fedő acélpikkelyek ezüstként csillogtak a napfényben. Sem a lovasok, sem a lovak nem fogják tudni még sokáig elviselni a hőséget.

Vagy megnyerik a csatát, vagy meghalnak. Őt, a vezért, mindenki szerencsejátékosnak tartotta, és itt volt az ideje, hogy elvesse a kockát. Olyan hangosan, hogy túlzengje a lenti zűrzavart, elkiáltotta parancsát, miközben fellendült a nyeregbe:

– A gyalogosok alakítsanak ki folyosókat, hogy a lovasság támadhasson! – zászlóvivője közvetlenül mellette lovagolt. A lobogót díszítő, vörös sas Mat feje fölött repdesett, miközben parancsát a katonák mindkét oldalon továbbadták.

Lent a gyalogosok mozgásba lendültek, fegyelmezetten oldalra léptek, és szűkebbre vették az alakzatukat, hogy létrejöhessenek az átjárók. A kialakult résekbe állati üvöltéssel, halálos áradattal özönlöttek be a trallokok.

Mat kihúzta a kardját, és a magasba emelte. Ő volt a vezér.

– A Szívgárda támadjon! – sarkát lova oldalába vágta, és levágtatott a domboldalon. Mögötte feldübörgött a patkók csatadala. – Előre! – ő volt az első, aki lecsapott a trallokokra. Kardja megvillant, és lesújtott – újra és újra. Zászlóvivője közvetlenül mögötte küzdött. – Dicsőség a Vörös Sasnak! – A Szívgárda bezúdult a gyalogosok közötti résekbe, szétforgácsolta a trallok áradatot, és visszaűzte a támadókat. – Vörös Sas! – félig állati pofák vicsorogtak rá, görbe kardok keresték, miközben egyre mélyebben belevágta magát soraikba. Győzelem vagy halál.

– Manetheren!

Mat keze remegett, amikor homlokához kapott.

– Vos Valdar Cuebiyari – mormogta. Szinte biztos volt abban, hogy tudja, mit jelentetnek ezek a szavak. „Támad a Szívgárda!” vagy talán „A Szívgárda támadni fog.” De hát ez lehetetlen! Moiraine ugyan megtanította az Ősi Nyelv egy-két szavára, de ennél többet nem értett. A többi érthetetlen halandzsa volt.

– Bolondság! – szólalt meg torokhangon. – Lehet, hogy nem is az Ősi Nyelv. Csak halandzsa. Bolond ez az aes sedai. Csak álmodtam.

Aes sedai. Moiraine. Hirtelen rádöbbent, hogy csuklója túl sovány, keze pedig túl csontos lett. Szeme elé tartotta a kezét. Beteg volt. Valami történt egy tőrrel. Egy tőrrel, aminek a nyelét egy piros rubin díszítette, és amelyik egy már régóta halott és örök időkre elátkozott, Shadar Logoth nevű városból származott. Az egészre csak homályosan és elmosódottan emlékezett, és semminek sem volt tulajdonképpen értelme, de ennek ellenére tudta, hogy nem álmodott. Egwene és Nynaeve azért hozták el Tar Valonba, hogy itt meggyógyítsák. Ennyit azért még tudott. Megpróbált felülni, de annyira gyenge volt, mint egy újszülött bárány, és visszahanyatlott a párnákra. Minden erejét összeszedve később sikerült feltápászkodnia és lelöknie magáról a gyapjúpokrócot. A ruhái eltűntek. Lehet, hogy berakták őket a növénymintás faragásokkal díszített, fal melletti ruhásszekrénybe. Ebben a pillanatban nem érdekelte az öltözéke. Nagy nehezen talpra állt, átbotorkált a virágmintás szőnyegen, és megkapaszkodott egy szék magas támlájában. Aztán továbbtántorgott a széktől az asztalig, melynek lábát és sarkait aranyozott rúnák ékesítették.

A szobát ragyogóan kivilágították. Minden csilláron négy méhviasz gyertya égett, melyek mögött parányi tükrök sokszorozták meg a gyertyák fényét. A csillogó mosdóasztalka fölötti, jókora tükörből sovány, beesett arcú tükörképe nézett vissza rá. Elkínzott arcában egészen mélyen ült a szeme, haja pedig csatakos volt az izzadságtól. Görnyedten állt ott, mint egy öregember, és ingott, mint fű a szélben. Kényszerítette magát, hogy kiegyenesedjen, de ettől sem lett sokkal jobb az egész. Az asztalon támaszkodó keze előtt egy jókora, kendővel letakart tálca feküdt, mely felől étel illata áradt. Félrehúzta a kendőt. Két, jókora ezüstkancsót és vékony, zöld porcelánból készült edényeket látott meg. Úgy hallotta, hogy a Tengeri Nép ezüstben méri az ilyen porcelán súlyát. Azt hitte, hogy húslevest kap meg kétszersültet – olyasmit, amivel a nyomorékokat etetik. Ehelyett az egyik tányéron vastag marhasültszeletek feküdtek a barna mustár és a tormadarabkák mellett. Ehhez még héjában sült krumplit, hagymás babot, káposztát, zsenge vajborsót, uborkát és egy darab sajtot tálaltak. Vastag, ropogós kenyérszeletek támaszkodtak a vajjal megtöltött edénykének. Az egyik csuporban tej volt, és ennek külső falán még lassan csorogtak lefelé a lecsapódott víz csöppjei, miközben a másik kancsó felől forralt bor illata ütötte meg az orrát. Ennyi étellel négy férfi is jóllakhatott volna. Összefutott szájában a nyál, és gyomra nagyot korgott.

Először kiderítem, hol vagyok. Ennek ellenére felvett egy szelet marhahúst, összetekerte és belemártotta a mustárba, és csak azután lökte el magát az asztaltól, hogy eltántorogjon a három magas, szűk ablak irányába.

Csinos, áttört csipkemintával díszített, fából készült spaletták zárták el a kilátást, de a réseken keresztül kitekintve rájött, hogy kint éjszaka van. A sötétben parányi fénypontként ragyogtak az épületek ablakai. Egy pillanatra elszállt a bátorsága, és lerogyott a fehér, kőből faragott ablakpárkányra, de aztán megpróbált gondolkozni.

„Ha jó alaposan megfontolod a dolgokat, még a legkilátástalanabb helyzetet is a magad javára fordíthatod” mondta mindig apja, és Abell Cauthon nem hiába volt a Folyóköz legjobb lókupece. Néha úgy tűnt, hogy valakinek sikerült átvernie az öreget, de a végén mindig kiderült, hogy Abell nyert a dolgon. Nem mintha bármi tisztességtelen dolgot is csinált volna, de még a tarenréviek sem tudták lóvá tenni, pedig azokról mindenki tudta, hogy igyekeznek kibabrálni azzal, akivel csak tudnak. Abellt nem lehetett becsapni, mert gondosan megvizsgálta a dolgok minden oldalát.

Tar Valon. Biztos, hogy Tar Valonban van. Ez a szoba bármelyik palota díszére válhatott volna. Az Arad Doman-i virágmintás szőnyeg valószínűleg többe került, mint egy egész tanya. Ezenfelül pedig elesettnek érezte magát, de már nem volt beteg. Emlékezett arra, hogy azt mondták, Tar Valon az egyetlen hely, ahol meg tudják gyógyítani. Tulajdonképpen sosem érezte magát igazából betegnek, még akkor sem, amikor Verin – egy újabb név, amelyik felbukkant emlékezete ködéből – azt mesélte valakinek, hogy Mat haldoklik. Most olyan gyenge volt, mint egy újszülött, és éhes, mint egy farkas, de valamiért biztosra vette, hogy Gyógyítása sikerrel járt. Egyszerűen egészségesnek érzem magam, ez minden. Meggyógyítottak. Rávigyorgott az ablakra.

Meggyógyították. Ez azt jelentette, hogy felhasználták az Egyetlen Hatalmat. A gondolattól libabőrös lett, de hát ami megtörtént, az megtörtént.

– Jobb, mintha meghaltam volna – mondta magának. Eszébe jutott néhány történet azok közül, amelyeket az aes sedai-okról meséltek. – Jobbnak kell lennie, mintha meghaltam volna! Még Nynaeve sem hitte, hogy életben maradok! A dolog mindenesetre megtörtént, úgyhogy nincs sok értelme tovább rágódnunk rajta.

Azon vette észre magát, hogy közben már megette a marhahús szeletet, és most éppen a zsírt nyalogatja az ujjairól.

Esetlenül visszament az asztalhoz. Egy támla nélküli szék is állt ott. Előhúzta és ráült. Nem nyúlt a késhez és a villához, hanem összetekert egy újabb marhahús szeletet. Hogyan fordíthatná a maga javára a tényt, hogy Tar Valonba – a Fehér Toronyba, ez nyilvánvaló – vetette a sors?

Tar Valon egyet jelent az aes sedai-okkal. Ez jó okot ad arra, hogy egyetlen órával sem maradjon itt tovább annál, mint ami feltétlenül szükséges. Éppen ellenkezőleg. Nem mintha visszaemlékezve a Moiraine-nel töltött időre és később Verinre, oka lett volna a félelemre. Nem emlékezett semmi olyanra, hogy a két nő bármelyike is valami igazán szörnyűt művelt volna. Igaz, egyáltalán nem emlékezett sok dologra. Az aes sedai-ok pedig bármit is tegyenek, arra mindig megvan a maguk jó oka.

– Ezek az okok pedig egyáltalán nem azok, amelyekről azt hiszed, hogy érted őket – morogta egy darab krumplival a szájában. Lenyelte a falatot. – „Egy aes sedai sosem hazudik, ám az igazság, amit egy aes sedai mond, sosem az, aminek te gondolod.” Semmiképpen sem feledkezhetem meg arról, hogy akkor sem vagyok biztonságban náluk, ha, biztonságban érzem magamat – ez a gondolatmenet cseppet sem derítette jobb kedvre. Inkább bekapott egy kanálnyi vajborsót.

Az aes sedai-okra gondolva további dolgok is az eszébe jutottak róluk. Létezett hét ajah: a Kék, a Piros, a Barna, a Zöld, a Sárga, a Fehér és a Szürke. A Pirosak voltak a legrosszabbak. Eltekintve persze a Fekete ajahtól, amiről azt állították, hogy nem létezik. Persze a pirosak nem fenyegették Matet. Őket csak azok a férfiak érdekelték, akik képesnek bizonyultak az Egyetlen Hatalom fókuszálására.

Rand. A Fény égessen meg! Hát hogy tudtam elfelejteni? Hol lehet? Vajon jól van? Sajnálkozva felsóhajtott, és vajat kent egy még meleg kenyérszeletre. Lehet, hogy időközben már meg is őrült?

Randen még akkor sem tudna segíteni, ha tudná a kérdésekre a választ. Ráadásul még abban sem volt biztos, hogy akar-e egyáltalán segíteni neki. Rand képes volt fókuszálni, és Mat olyan történeteket hallgatva nőtt fel, amelyekben férfiak használták az Egyetlen Hatalmat. A gyerekeknek azért mesélték el ezeket a történeteket, hogy alaposan rájuk ijesszenek. A felnőttek is sokszor megijedtek, mert a történetek egy része fájdalmasan igaz volt. Rájönni arra, hogy mi is valójában Rand, nagyjából olyan volt, mintha azt derítette volna ki, hogy legjobb barátja állatokat kínoz és kisgyerekeket gyilkol. Ha az ember képes elhinni az ilyesmit, akkor elég nehéz lenne Randet továbbra is a barátjának tartani.

– Először magamról kell gondoskodnom – jelentette ki haragosan. Az ezüstkehely felé billentette a borosedényt, és meglepődve vette észre, hogy az üres. Így hát inkább tejet töltött magának. – Egwene és Nynaeve aes sedai-ok akarnak lenni – erre nem is emlékezett, egészen addig, míg hangosan ki nem mondta. – Rand Moiraine nyomában kullog, és kijelentette, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Azt meg csak a Fény tudja, hogy Perrin mit akar. Teljesen bolond módra viselkedett, amióta olyan furcsává vált a szeme. Először magammal kell törődnöm. – A Fény égessen meg, ennek így kell lennie! Hármunk közül már csak én vagyok normális. Csak én, egyedül.

Tar Valon. Azt mondják, ez a földkerekség leggazdagabb városa, hisz kétségtelen, hogy Tar Valon a Határvidék és a déli országok közötti kereskedelem középpontja, az aes sedai-ok hatalmának a szíve. Nem gondolta, hogy sikerülne rábeszélni egy aes sedai-t arra, hogy játsszon vele, legyen szó akár kockáról, akár kártyáról. Sem a kártya, sem a kocka esetén nem bízna bennük. Viszont bizonyára járnak erre kereskedők meg olyan alakok, akiknél van ezüst meg arany. A város maga is megérne néhány napot. Tisztában volt azzal, hogy messzi vidékeket bejárt, amióta elhagyta a Folyóközt, de csak Caemlynre és Cairhienre emlékezett halványan. Alapjában véve nem ismerte a nagyvárosokat. Mindig is szeretett volna egy igazi nagyvárost látni.

– De nem olyat, amiben nyüzsögnek az aes sedai-ok – morogta savanyúan, miközben megette az utolsó falat borsót. Ezután ismét a marhahús felé fordult.

Mellesleg azt is megkérdezte magától, vajon az aes sedai-ok nekiadnák-e a Shadar Logothból hozott tőrt díszítő rubint. Csak egészen elmosódottan emlékezett a tőrre, de ez még így is olyan volt, mintha egy iszonyatos sebre gondolt volna vissza. Görcsbe rándult a gyomra, és halántékába hasított a fájdalom. Másrészt viszont a rubinra egészen jól emlékezett: akkora, mint a hüvelykujja körme, sötét, mint egy vércsepp, csillogó, mint egy vörös szem. Világos, hogy több joga volt hozzá, mint nekik, és otthon egy ilyen kőért akár egy tucat tanyát is megadtak volna.

Biztosan azt mondják, hogy ezen is rontás ül. Valószínűleg igazuk is lenne. Ennek ellenére elképzelte, amint a rubint a Coplinok nyakába varrja, és cserébe megkapja a legjobb termőföldjeiket. E család tagjai – született bajkeverők voltak, kivétel nélkül, hacsak nem tolvajok vagy hazudozók – bizonyára megérdemelnék, hogy kellemetlenség érje őket. Azt azonban nem gondolta komolyan, hogy az aes sedai-ok visszaadnák neki a követ, és még ebben az esetben is roppant körülményes, kellemetlen volna, ha a rubint egészen Emondmezőig magával kellene cipelnie. A gondolat, hogy megszerzi a Folyóköz leggazdagabb tanyáját, már nem hatott rá olyan izgatóan, mint egykoron. Valamikor ez volt a legtitkosabb vágya – ez, és hogy ugyanolyan jó lókereskedőnek tartsák, mint az apját. Egykori álmai most kicsinyesnek és jelentéktelennek tűntek. Odakint egy egész világ várt rá.

Először is, határozta el magát, meg kell keresnie Egwene-t és Nynaeve-ot. Lehet, hogy már észre tértek. Lehet, hogy már nem ragaszkodnak ahhoz az őrültséghez, hogy aes sedai-ok legyenek. Nem hitt ugyan a dologban, de nem akart anélkül elmenni, hogy látta volna őket. Mert hogy menni fog, abban biztos volt. Meglátogatja a lányokat, egy napot rászán a városnézésre, talán játszik is, hogy rendbe hozza anyagi helyzetét, de aztán eliszkol jó messze, oda, ahol nincsenek aes sedai-ok. Mielőtt hazatérne – mert egy szép napon hazamegyek, egészen biztos – még látni akart egy kicsit a világból, anélkül hogy egy aes sedai fogná a pórázát.

Még evett volna valamit, de rémülten kellett megállapítania, hogy már csak néhány morzsa és egy darabka sajt maradt meg a sok ennivalóból. A csuprok is kiürültek. Ámuló pillantást vetett hasára. Ha tényleg ő ette meg ezt a rengeteg ételt, akkor annak már a fülén kellene kifolynia, mégis úgy érezte, hogy alig evett valamit. Így aztán összekaparta a morzsákat meg a sajtot, és mutató és hüvelykujja közé csippentette. Félúton a szája felé megdermedt a karja.

Megfújtam Valere Kürtjét. Halkan fütyülni kezdte egy dal melódiáját, de abbahagyta, amikor eszébe jutott a hozzávaló szöveg.

Itt állok a mélyben, egy tárna sötétjében,
Ömlik rám az eső, s mit sem látok én.
Nyakamon a baj, rám szakad a fal,
Nincs se kötelem, sem létrám.
Magam vagyok, s a fal dől énrám.

– Szükségem van egy rohadt kötélre, hogy felmászhassak – suttogta. Visszadobta a morzsákat a tálcára. Megint rosszul érezte magát. Minden erejét megfeszítve megpróbált tisztán gondolkodni, hogy keresztüllásson a fejében mindent eltakaró ködön.

Verin magával hozta a Kürtöt Tar Valonba, de Mat nem emlékezett arra, hogy az aes sedai megtudta-e azt, hogy ő belefújt a Kürtbe. Az asszony sosem beszélt erről. Ez legalább biztos. Vagy legalább azt hiheti. És mi van akkor, ha tud róla? Ha mind tudnak róla? Ha Verin nem tett valamit, amiről fogalmam sincsen, akkor náluk van a Kürt. Nincs rám szükségük? Másrészt ki a fene a megmondhatója annak, mire van az aes sedai-oknak szükségük?

– Ha megkérdeznek – jelentette ki elszántan –, akkor azt mondom, hogy meg sem érintettem. Ha viszont tudják... ha megtudták, hogy... akkor majd az alkalomnak megfelelően cselekszem. A Fény égessen meg, hiszen semmit sem akarhatnak tőlem! Semmi esetre sem!

Az ajtó felől halk kopogás hallatszott, ami arra késztette, hogy tántorogva felemelkedjen, készen állva arra, hogy elfuthasson. Már ha lenne hová elbújnia, és képes lenne három lépésnél többet megtenni. Sem az egyik, sem a másik dologra nem volt módja.

Az ajtó kinyílt.

Huszadik fejezet

Látogatók

A tetőtől talpig fehér selyembe és ezüstbe öltözött nő belépett, becsukta maga mögött az ajtót, majd nekidőlt, és Matre nézett valószínűtlenül sötét szemével. Annyira gyönyörű volt, hogy a fiú lélegzete majdnem elakadt. Éjsötét haját finoman szőtt ezüstpánt tartotta össze, mozgása oly kecsesnek tűnt, mintha táncolna. Matnek először úgy rémlett, hogy mintha ismerné a nőt, ám azután nyomban el is vetette ezt az ötletet. Hiszen egy ilyen asszonyt senki sem felejtene el.

– Ha majd újra meghízol, valószínűleg tűrhetően nézel ki – mondta a látogatója –, most viszont talán felvehetnél valamit.

Mat egy pillanatig tovább bámult rá, majd hirtelen rájött, hogy meztelenül áll ott. Arcszíne skarlátvörösre változott, majd az ágyhoz óvakodva maga köré tekerte a takarót, mintha egy köpeny lenne. Az ágyra rogyott, és leült a matrac szélére.

– Elnézést a... Úgy értem... vagyis hogy... nem gondoltam... én... én... – mélyet lélegzett. – Bocsánatot kérek, amiért így talált.

Még mindig lángolt az arca. Egy pillanatra azt kívánta, bárcsak itt lenne Rand, bármi lett is belőle, vagy akár Perrin, hogy tanácsot adhassanak neki. Ők mindig jól kijöttek a nőkkel. Randet még azok a lányok is állandóan bámulták, akik tudták, hogy barátját Egwene-nek ígérték oda, Perrin lassú modorát pedig vonzónak és gyengédnek találták. Ő viszont, bárhogy is igyekezett, mindig bolondot csinált magából a lányok előtt. Mint ahogy most is.

– Nem is törtem volna így rád, Mat, de épp itt jártam a... Fehér Toronyban – mondta a nő, és elmosolyodott, mintha ez a név mulattatná – egy másik ügyben, úgyhogy mindannyiótokat látni akartalak. – Mat megint elvörösödött, és szorosabbra húzta magán a takarót, a nő azonban nem úgy tűnt, mint aki ugratni akarja. Egy hattyú kecsességével odalibbent az asztalhoz. – Éhes vagy. Ez várható is volt, ahogy ezek az ügyeiket intézik. Egyél meg mindent, amit adnak. Csodálkozni fogsz, milyen hamar visszahízol az eredeti súlyodra, és az erődet is visszanyered.

– Bocsánat – szólalt meg Mat bátortalanul –, de ismerem önt? Már meg ne sértődjön, de olyan... ismerősnek tűnik.

A nő addig nézte Matet mereven, míg a fiú kényelmetlenül fészkelődni kezdett. Egy ilyen asszony elvárja, hogy emlékezzenek rá.

– Talán már láttál – felelte végül. – Valahol. Hívj csak Selene-nek! – feje enyhén megrezzent, szemmel láthatóan arra várt, hogy a fiú felismerje a nevét.

Az emlék valahol ott bujkált Mat fejében, úgy gondolta, valahol már hallotta ezt a nevet, de azt nem tudta megmondani, hogy hol és mikor.

– Maga aes sedai, Selene?

– Nem – a nő halkan, de meglepően indulatosan válaszolt.

Mat most először vette szemügyre alaposan beszélgetőpartnerét, ezúttal úgy, hogy nem csupán a szépségét látta meg. A csaknem vele egyforma magasságú nő karcsú volt, és a mozdulataiból ítélve erős is. Életkorában nem lehetett biztos – talán egy-két évvel idősebb lehetett, mint ő, de lehet, hogy tízzel is –, arca azonban teljesen simának látszott. Fehér, csiszolt kövekből és fonott ezüstből készült nyaklánca illett széles övéhez, de a Nagy Kígyós gyűrűt nem viselte. Hiánya nem kellett, hogy meglepje a fiút, hiszen egy aes sedai soha nem mondaná ki egyenesen, hogy az, ami, ám hiánya most mégis furcsán hatott. A nő fellépése ugyanis – jó adag önbizalma, hatalmának biztos tudata, és még valami, ennél több – azt sugallta, hogy valami kapcsolata van az aes sedai-okkal.

– Nem is novícia véletlenül, vagy igen? – Mat hallott róla, hogy a novíciák fehérben járnak, de erről a nőről nem igazán hitte, hogy az lenne. Mellette Elayne csupán cselédnek látszik. Elayne. Még egy név, ami visszatért az emlékezetébe.

– Aligha – felelte a nő gúnyos ajakrándítással. – Mondjuk inkább, hogy olyasvalaki vagyok, akinek az érdekei egybeesnek a tieiddel. Ezek az... aes sedai-ok fel akarnak téged használni, de azt hiszem, nagyjából tetszeni fog neked a dolog. És el is fogadod. Nem kell meggyőzni arról, hogy keresd a dicsőséget.

– Fel akarnak használni? – eszébe jutott, hogy maga is gondolkozott ilyesmiről, de Randdel kapcsolatban; az aes sedai-ok Randet akarták felhasználni, nem pedig őt. Rám semmi szükségük nincs! A Fényre, az nem lehet! – Ezt meg hogy érti? Én nem vagyok fontos ember. Senki sem látja hasznomat, legfeljebb én magam. Miféle dicsőségről beszélt?

– Tudom, hogy vonzani fog. Mindenekelőtt téged.

A nő mosolyától Mat hátán végigfutott a hideg. Kezével a hajába túrt. A takaró csúszni kezdett lefelé, a fiú azonban villámgyorsan utánakapott, mielőtt még lehullott volna róla.

– Figyeljen, őket én nem érdeklem – és az, hogy én fújtam meg a Kürtöt? – Csak egy parasztlegény vagyok – Lehet, hogy azt hiszik, valahogy kötődöm Randhez. Nem, Verin azt mondta... Nem volt benne biztos, mit mondott Verin vagy Moiraine, de úgy gondolta, a legtöbb aes sedai semmit sem tud Randről. És ő azt akarta, hogy ez így is maradjon, legalábbis addig, míg jó messzire nem kerül innen. – Egy egyszerű, falusi fiú. Csupán világot akartam látni, mielőtt visszamegyek apám földjére. – Vajon mit értett dicsőség alatt?

Selene megcsóválta a fejét, mintha olvasott volna a fiú gondolataiban.

– Fontosabb vagy, mint hinnéd. Mindenesetre fontosabb, mint amennyire ezek az úgynevezett aes sedai-ok gondolják. Igenis, dicsőséget szerezhetsz, ha eleget tudsz ahhoz, hogy ne bízz bennük!

– Hát, az biztos, hogy maga nem úgy beszél, mint ők – hogyhogy úgy nevezett? Eszébe jutott egy szó, de kimondani nem tudta. – Maga talán... maga...? – ez nem olyan dolog, amivel csak úgy megvádolhat valakit.

– Árnybarát? – fejezte be Mat mondatát Selene gúnyosan. Inkább mulatott a szavain, mint hogy mérges lett volna miattuk. Hangja megvetően csengett. – Ba'alzamon egyik ilyen szánalmas követője, aki azt gondolja, hogy a Sötét Úr majd halhatatlanságot és hatalmat ad neki? Én senkit sem követek. Egyetlen férfi oldalára állhatnék, de követni senkit sem követek.

Mat idegesen felnevetett.

– Hát persze, hogy nem. – Vér és hamu, egy árnybarát nem hívná magát árnybarátnak. Inkább mérgezett tőrt venne elő. Halványan felmerült benne egy nemesasszonynak öltözött nő, egy árnybarát képe, aki puha kezében tőrt szorongatott. – Egyáltalán nem erre gondoltam. Úgy néz ki... úgy néz ki, mint egy királynő. Ezt akartam mondani. Talán valami úrhölgy?

– Mat, Mat, meg kell tanulnod, hogy bízz bennem! Persze, én is fel foglak használni – túlságosan gyanakvó természet vagy, különösen, mióta azt a tőrt magadhoz vetted, fölöslegesen próbálnám tagadni –, csakhogy ez neked is vagyont, hatalmat és dicsőséget hoz majd. Nem foglak erőltetni. Mindig is úgy gondoltam, jobban használható az a férfi, akit nem erővel vesznek rá valamire, hanem meggyőzik. Ezek az aes sedai-ok még azt sem látják, mennyire fontos vagy, ő pedig majd megpróbál megszerezni vagy megölni, de én megadhatom neked, ami a vágyad.

– Ő? – kérdezte Mat élesen. Megpróbál megölni? A Fényre, de hiszen Randet üldözik, nem engem. És honnan tud a nő a tőrről? Bár szerintem az egész Torony tudja. – Ki akar megölni?

Selene szája megfeszült, mintha már eddig is túl sok szaladt volna ki rajta.

– Te tudod, mit akarsz, Mat, én pedig legalább annyira, mint te. El kell döntened, kiben bízol, hogy kiben érdemes bíznod. Elismerem, én is fel akarlak használni. Ezek az aes sedai-ok sosem ismernék el. Ám én gazdagsághoz és dicsőséghez juttatlak. Ők pedig pórázon tartanak, míg élsz.

– Maga sokat ígér – felelte Mat –, de honnan tudhatnám, hogy egy szikra igazság is van-e benne? Honnan tudjam, bízhatok-e magában, jobban, mint bennük?

– Onnan, hogy figyelsz arra, amit mondanak, és arra is, amit nem. Tán megmondják neked, hogy apád Tar Valonban járt?

– Itt volt az apám?

– Egy Abell Cauthon nevű férfi, és egy másik, Tam al'Thor. Addig erősködtek, míg fogadták őket, úgy hallottam, tudni akarták, hol vagy és hol vannak a barátaid. Siuan Sanche pedig üres kézzel küldte őket vissza a Folyóközbe, még azt sem mondták meg nekik, hogy élsz. Talán elmondják neked, ha nem kérdezed? Lehet, hogy még akkor sem, hisz akkor megpróbálhatsz hazaszökni.

– Apám azt hiszi, meghaltam? – kérdezte Mat lassan.

– Megtudhatja, hogy élsz. Majd én gondoskodom róla. Csak gondolkodj, kiben bízol meg, Mat Cauthon! Tán elmondják, hogy Rand al'Thor most is menekül, a Moiraine nevű nő pedig üldözi? Elmondják, hogy a Fekete ajah beszennyezte a drágalátos Fehér Tornyukat? Elmondják, hogyan akarnak felhasználni?

– Rand menekül? De... – lehet, hogy a nő tudja, hogy Rand Újjászületett Sárkánynak nyilvánította magát, lehet, hogy nem. Mindenesetre tőle nem fogja megtudni. A Fekete ajah! Vér és hamu! – Ki maga, Selene? Ha nem aes sedai, akkor micsoda?

A nő titokzatosan elmosolyodott.

– Csak emlékezz, hogy más választásod is van. Nem kell a Fehér Torony bábjának vagy Ba'alzamon árnybarátai áldozatának lenned! A világ sokkal bonyolultabb annál, mint ahogy te azt elképzeled. Pillanatnyilag tégy úgy, ahogy ezek az aes sedai-ok kívánják, de emlékezz, hogy más választásod is van. Megteszed?

– Nekem nem úgy tűnik, mintha bármilyen választásom is lenne – felelte a fiú komoran. – De végül is megtehetem.

Selene élesen nézett rá. A barátságos tónus eltűnt a hangjából, mint amikor egy kígyó leveti a bőrét.

– Végül is? Nem azért jöttem ide hozzád, hogy így beszélj velem, végül is, Matrim Cauthon – mondta, és kinyújtotta karcsú karját.

Keze üres volt, és elég messze is állt tőle, Mat azonban mégis hátrahőkölt a kezétől, mintha a nő mindjárt tőrrel támadna rá. Nem is tudta, miért, csupán a szeme sugárzott fenyegetést, abban azonban a fiú biztos volt, hogy ez valódi. Bőre bizseregni kezdett, fejfájása pedig visszatért.

Hirtelen mindkét érzés abbamaradt, Selene feje pedig elfordult, mintha valamilyen, a folyosóról jövő zaj után hallgatózna. Arcán rosszalló kifejezés jelent meg, és leengedte a kezét. Addigra már arca is kisimult.

– Még beszélünk, Mat. Sok mondanivalóm van még a számodra. Emlékezz a választási lehetőségeidre! Ne felejtsd el, hogy sokan meg tudnának ölni. Egyedül én biztosíthatom a sérthetetlenségedet, és mindazt, amire vágysz, ha úgy teszel, ahogy mondom. – Selene olyan halkan és kecsesen siklott ki az ajtón, ahogy bejött.

Mat hangosan fellélegzett. Arcán izzadság csorgott végig. A Fényre! Ki lehetett ez a nő? Lehet, hogy egy árnybarát. Bár éppúgy gyűlölni látszott Ba'alzamont, mint az aes sedai-okat. Az árnybarátok úgy beszélnek Ba'alzamonról, ahogy mások a Teremtőről beszélnének. És arra sem kérte meg, hogy titkolja el látogatását az aes sedai-ok elől.

Na jó, gondolta keserűen. Elnézést, aes sedai, de meglátogatott egy nő. Nem volt aes sedai, mégis, azt hiszem, épp az Egyetlen Hatalmat készült használni velem szemben, és azt mondta, nem is árnybarát, de azt mondta, maguk csak fel akarnak engem használni, és hogy a Fekete ajah itt van, a Tornyukban. Ja, és azt is mondta, hogy fontos vagyok. Nem tudom, miképpen lehetnék az. Most pedig, ugye nem bánja, ha távozom?

A távozás gondolata egyre jobban tetszett Matnek. Bizonytalanul kiszállt ágyából, és – takaróját még mindig maga köré tekerve – a szekrényhez botorkált. Csizmája a szekrény aljában állt, és köpenye a fogasról lógott az öve alatt, amin ott találta az övtáskáját és a hüvelybe dugott kését. Az egyszerű, erős pengéjű késsel ugyanúgy lehetett harcolni, mint a legfinomabban megmunkált tőrrel. A többi ruháját – két vastag gyapjúkabátot, három nadrágot, fél tucat vászoninget és a fehérneműt – valaki kikefélte és kimosta. Most tisztán, összehajtva ott feküdtek a szekrény másik felének polcain. Belenyúlt az övtáskába, de az üres volt. Tartalma – mindazzal együtt, amit a zsebeiben hordott – egy másik polcon hevert.

Félretolta egy vörös sólyom tollát, a sima, csíkos követ, melynek színe annyira tetszett neki, a borotváját és a csontnyelű bicskáját. Viaszosvászon pénzes zacskójáról letekerte tartalék íjhúrját. Amikor kinyitotta a zacskót, észrevette, hogy emlékezete legalább ezen a ponton gond nélkül működött.

– Két ezüst és egy maroknyi rézpénz – morogta. – Ennyivel nem jutok messzire – valamikor valóságos vagyonnak tűnt neki ennyi pénz, de azok az idők elmúltak, amikor felkerekedett Emondmezőről.

Lehajolt, hogy újra szemügyre vegye a polcot. Hol lehetnek? Már aggódni kezdett, hogy az aes sedai-ok esetleg kidobták, ahogy az anyja is tette volna, ha megtalálja őket. Hol a...? Hirtelen megkönnyebbült, amikor visszafordulva tűzszerszámja meg a madzaggombolyag mögött meglátta a két bőr kockavető poharat.

A kockák zörögni kezdtek, ahogy megmozdította a poharakat, de azért levette róluk a szorosan záró, kerek kupakokat. Mindent a legnagyobb rendben talált. Öt kockára jeleket véstek, velük koronára lehetett játszani, ötre pedig pontokat. A pöttyözött kockákkal jó néhány játékot lehetett játszani, mégis, a legtöbb férfi a koronás játékot játszotta. Ezzel együtt már elég lesz a két márkája, hogy kijusson Tar Valonból. El az aes sedai-októl és Selene-től is.

Kopogást hallott, és rögtön ezután ki is nyílott az ajtó. Mat megperdült. Az Amyrlin Trón és a krónikák őre lépett be. Akkor is megismerte volna őket, ha az amyrlin nem viseli széles, csíkozott, a krónikaőr pedig keskenyebb, kék stóláját. Csupán egyetlenegy alkalommal látta őket, messze Tar Valontól, mégsem tudta elfelejteni az aes sedai-ok két leghatalmasabbikát.

Az amyrlin szemöldöke a magasba szaladt, amikor meglátta a pokrócba burkolózó Matet, kezében erszényével és a vetőpoharakkal.

– Szerintem egy jó darabig még nem lesz azokra szükséged, fiam – mondta szárazon. – Tedd csak el őket, és menj vissza az ágyba, mielőtt összeesel!

A fiú habozott, hátát kihúzta, ám térdei épp ezt a pillanatot választották arra, hogy megremegjenek, a két aes sedai sötét illetve kék szeme pedig úgy figyelte, mintha valamennyi, lázadó gondolatát ismerték volna. Úgy tett, ahogy mondták neki, közben a takarót mindkét kezével összefogta magán. Elnyúlt az ágyon, egyenesen, mint egy deszkalap, más választása nem lévén.

– Hogy érzed magad? – kérdezte az amyrlin gyorsan, kezét a fiú homlokára helyezve. Matnek ettől libabőrös lett a teste. Lehet, hogy az Egyetlen Hatalom miatt, vagy csupán attól a ténytől rázta ki a hideg, hogy egy aes sedai érinti?

– Jól vagyok – felelte a fiú. – Vagyis, elég jól ahhoz, hogy felkerekedjem. Csak hadd búcsúzzam el Egwene-től és Nynaeve-tól, aztán már húzok is el innen. Úgy értem, elmegyek... öö, Anya – Moiraine és Verin nem sokat törődtek a beszédstílusával, csakhogy most végül is az Amyrlin Trón állt előtte.

– Képtelenség! – felette az amyrlin. Közelebb húzta a támlás széket az ágyhoz, és leült. – A férfiak sosem ismerik el, ha betegek, egészen addig, míg olyan betegek nem lesznek, hogy dupla munkát jelentenek az őket gondozó nőknek – mondta Leane-nek. – Azután pedig idő előtt kijelentik, hogy már jól vannak, az eredmény pedig ugyanaz.

A krónikaőr Matre nézett, és bólintott.

– Így van, Anya, de ez itt nem állíthatja, hogy jól van, mikor alig áll a lábán. Viszont legalább mindent megevett a tálcáról!

– Csodálkoznék, ha egy morzsányit is hagyott volna. És még mindig éhes, ha nem csalnak a megérzéseim!

– Szólhatok, hogy hozzanak neki egy kis kalácsot, Anya. Vagy valami süteményt.

– Nem, azt hiszem, éppen annyit evett, amennyi megmarad benne. Nem használna neki, ha az egészet kiadná magából.

Mat összevonta a szemöldökét. Úgy látszik, ha az ember beteg, egyszersmind láthatatlanná is válik a nők számára, kivéve, amikor kimondottan hozzá beszélnek. Úgy viselkednek, mint egy legalább tíz évvel fiatalabb gyerekkel! Nynaeve, az anyja, a nővérei, és az Amyrlin Trón is, mind hasonlóan beszéltek ilyenkor vele.

– Egyáltalán nem vagyok éhes – jelentette ki. – Semmi bajom. Ha szíveskednének megengedni, hogy felöltözzem, meg is mutatom, milyen jól vagyok. Semmi perc alatt eltűnök innen! – most mindkét nő felkapta a fejét. – Öö... Anya.

Az amyrlin felhorkant.

– Öt ember helyett ettél, és még napokig ugyanezt teszed háromszor-négyszer, máskülönben éhen halsz. Épp most gyógyítottunk ki kötődésedből a gonoszhoz, amely Aridholban minden férfit, asszonyt és gyereket megölt, és semmit sem veszített erejéből a kétezer év alatt, míg rád várt ott. Téged is éppoly biztosan megölt volna, mint azokat. Ez nem csupán annyi, mint amikor halszálka megy az ujjadba, fiú! Magunk is majdnem a halálodat okoztuk, miközben megpróbáltunk megmenteni!

– De nem vagyok éhes! – erősködött Mat. Gyomrának hangos kordulása azonban meghazudtolta.

– Kiismertelek, már az első találkozásunkkor – mondta az amyrlin. – Már akkor tudtam, hogy azonnal elrebbensz, mint egy ijedt sirály, ha valakiről azt hiszed, megpróbál feltartóztatni. Ezért tettem bizonyos óvintézkedéseket.

Mat szeme elkerekedett.

– Óvintézkedéseket? – a két nő komolyan nézett rá vissza. Tekintetük szinte az ágyhoz szögezte a fiút.

– A neved és a személyleírásod már úton van a hidak őreihez – magyarázta az amyrlin –, na meg a kikötőmesterekhez is. Nem foglak itt tartani, a Fehér Toronyban, de Tar Valont nem hagyhatod el, míg rendbe nem jössz. Ha pedig a városban próbálsz elrejtőzni, az éhség hamar elő fog csalni, vagy mi találunk meg, mielőtt éhen halsz.

– De miért akarnak annyira itt tartani? – tudakolta Mat, közben pedig Selene szavaira emlékezett: Fel akarnak használni. – Miért törődnek vele, hogy éhen halok-e? Szerzek én magamnak élelmet!

Az amyrlin röviden felnevetett, mintha mulatna ezen a kijelentésen.

– Két ezüstmárkából meg néhány rézpénzből, fiam? A kockáidnak igen szerencsésen kellene forogniuk, hogy fedezzék azt a rengeteg élelmet, amire a következő néhány napban szükséged lesz, az biztos! Mi nem azért gyógyítunk meg embereket, hogy azután hagyjuk őket meghalni, hogy így pazarolják el erőinket, miközben még ápolásra van szükségük! Nem beszélve arról, hogy esetleg még újabb Gyógyításra is szükséged lehet.

– Újabbra? De hát azt mondta, hogy meggyógyítottak! Miért lenne szükségem még több Gyógyításra?

– Fiam, azt a tőrt hónapokig magadnál hordtad. Úgy hiszem, az utolsó cseppig kiirtottuk belőled, ám ha csupán egy kicsi is maradt, az is végzetes lehet a számodra. És ki tudja, milyen következményekkel járt az, hogy oly sokáig volt a tőr a tulajdonodban? Fél év, talán egy év múlva lehet, hogy azt kívánod majd, bárcsak volna egy aes sedai melletted, aki újból meggyógyít.

– Azt akarja, hogy még egy évig itt maradjak? – mondta ki Mat hangosan hitetlenkedve. Leane megmozdult, és csúnyán nézett rá, ám az amyrlin nyugodt viselkedése nem változott.

– Talán nem is olyan hosszú ideig, fiam. De azért elég sokáig ahhoz, hogy bizonyosak lehessünk a dolgunkban. Nem kétlem, hogy ez ellen neked sincs kifogásod. Vagy felszállnál egy olyan hajóra, amelynek deszkái nem biztos, hogy kívül tartják a vizet, esetleg lehet, hogy az egyik elkorhadt?

– Sosem volt túl sok dolgom hajókkal – mormogta Mat. A nőnek igaza lehet. Hiszen az aes sedai-ok sosem hazudnak, csakhogy számára túl sok volt mindebben a ha és a talán. – Már jó ideje eljöttem otthonról, Anya. Apám és anyám bizonyára azt hiszik, meghaltam.

– Ha levelet óhajtasz írni nekik, én gondoskodom róla, hogy eljusson Emondmezőre.

Mat egy pillanatig várt, de az amyrlin nem mondott többet.

– Köszönöm, Anya – a fiú kipréselt magából egy kurta nevetést. – Azért kissé meglep, hogy apám nem jött utánam, hogy megkeressen. Pedig ő olyan ember, aki ezt tenné – nem lehetett biztos benne, de úgy érezte, az amyrlin habozott, mielőtt válaszolt volna:

– Járt is itt. Leane beszélt vele.

A krónikaőr azonnal átvette a szót.

– Akkor nem tudtuk, merre jársz, Mat. Meg is mondtam neki, és még a havazás előtt elment. Némi aranyat is adtam apádnak, hogy könnyebben hazajuthasson.

– Semmi kétség – tette hozzá az amyrlin –, örülni fog, ha hallhat rólad. Nemkülönben anyád. Add csak ide a levelet, ha elkészültél vele, én majd gondoskodom róla.

Szóval, megmondták neki, de csak miután megkérdezte. Rand apját viszont nem említették. Lehet, hogy azért, mert azt hiszik, nem érdekel, de lehet, hogy... A Fény égessen meg, nem tudom! Ki tud az aes sedai-okon kiigazodni?

– Együtt utaztam egy barátommal, Anya. Rand al'Thorral. Biztosan emlékszik rá. Róla nem tudja, jól van-e? Biztosan az ő apja is aggódik.

– Amennyire tudom – kezdte az amyrlin óvatosan –, a fiú jól van. Bár ki lehet ebben biztos? Én csupán egyszer találkoztam vele, Fal Darában, amikor veled is – az asszony a krónikaőrhöz fordult. – Talán egy kis darab sütemény nem fog megártani neki, Leane. És valami a torkára is kellene, ha továbbra is ennyit akar beszélni. Gondoskodnál róla, hogy idehozzák neki?

A magas aes sedai az ajtó felé indult, és ezt mormolta:

– Ahogy parancsolja, Anya.

Amikor az amyrlin visszafordult Mathez, mosolygott, szeme azonban jegesen tekintett le rá.

– Vannak dolgok, amelyekről veszélyes beszélni, talán még Leane jelenlétében is. A túl gyorsan pergő nyelv már több férfi halálát okozta, mint a hirtelen viharok.

– Veszélyes, Anya? – Mat szája hirtelen kiszáradt, de ellenállt a késztetésnek, hogy megnyalja. Fény, mennyit tudhat Randről? Bárcsak nem titkolózott volna annyit Moiraine! – Anya, én nem tudok semmi veszélyes dologról. Még annak is csupán a felére emlékszem, amit egyáltalán tudok!

– A Kürtre emlékszel?

– Miféle Kürtre, Anya?

Az asszony felpattant, és olyan gyorsan magasodott fölé, hogy a fiú nem is vette észre mozgását.

– Te megjátszod magadat előttem, fiam! Én viszont úgy megríkatlak, hogy anyád után fogsz sírni! Nincs időm játékokra, de neked sincs. Most pedig, emlékszel már?

Mat szorosra fogta maga körül a takarót, és nyelnie kellett, mielőtt válaszolni tudott volna:

– Emlékszem, Anya.

Az amyrlin láthatóan felengedett kissé, de csak kissé, mire Mat megvonta a vállát. Úgy érezte, mintha épp most vettek volna le róla valami óriási súlyt.

– Jól van. Helyes, Mat – az asszony lassan visszaült a helyére, és merően nézte a fiút. – És azt tudod, hogy hozzá vagy kötve a Kürthöz? – a fiú ajkai hangtalanul, megdöbbenve a „hozzákötve” szót formálták, majd bólintott. – Nem gondoltam, hogy tudod. Te voltál az, aki elsőként megfújta Valere Kürtjét, miután előkerült. Ezzel te halott hősöket idézhetsz meg a sírból, míg bárki más számára egy egyszerű kürt marad, mindaddig, míg te életben vagy.

Mat mélyen fellélegzett.

– Mindaddig, míg élek? – kérdezte tompán. Az amyrlin bólintott.

– Hagyhattak volna meghalni – a nő ismét bólintott. – És akkor bárkinek odaadhatták volna, akivel meg akarják fújatni, és akkor neki működött volna a Kürt! – a válasz újabb biccentés volt. – Vér és hamu! Azt akarják, hogy én fújjam meg! Hogy amikor eljön az Utolsó Csata, én hívjam elő a halott hősöket a sírból, hogy megküzdjenek a Sötét Úrral! Vér és véres hamu!

Az amyrlin egyik könyökét a szék karfájára helyezte, és állát a kezébe támasztotta. Szemével továbbra is a fiút figyelte.

– Tán a másik megoldás jobban tetszene?

Mat elkomorodott, majd eszébe jutott, mi is a másik megoldás. Ha valaki másnak kell megfújnia a Kürtöt.

– Azt akarja, hogy én szólaltassam meg a Kürtöt? Hát akkor meg is szólaltatom. Sosem állítottam, hogy nem akarom, nem igaz?

Az amyrlin elkeseredetten felsóhajtott.

– Emlékeztetsz Huan bácsikámra. Soha senki nem tudta megfogni. Ő is szerette a szerencsejátékot, és gyakrabban szórakozott, mint dolgozott. Akkor halt meg, amikor gyerekeket próbált kimenteni egy égő házból. Újra és újra visszament a házba, amíg egy gyerek is maradt még bent. Te is ilyen vagy, Mat? Vajon ott leszel, amikor a lángok a magasba csapnak?

Mat nem tudott a nő szemébe nézni. Ehelyett a takarót idegesen markolászó ujjaira figyelt.

– Nem vagyok hős. Megteszem, amit kell, de hős nem vagyok.

– Akiket hősöknek tartunk, nos, azok többsége is csupán megtette a kötelességét. Azt hiszem, ennyi éppen elég lesz. Mostanra. Rajtam kívül senkinek sem szabad beszélned a Kürtről, fiam. És a kötelékről sem, ami hozzá fűz.

Mostanra? gondolta a fiú. Ennél többet nem kapsz tőlem sem most, sem máskor!

– Nem is akartam elmondani minden nyavalyás... – a nő felvonta szemöldökét, mire Mat átfogalmazta mondatát: – Senkinek sem fogom elmondani. Inkább azt kívánom, bárcsak senki sem tudná! De maga miért akarja ennyire titokban tartani? Nem bízik az aes sedai-aiban?

Egy pillanatig azt gondolta, ezúttal túl messzire ment. Az asszony arca megmerevedett, tekintetével pedig akár baltanyelet is faraghatott volna.

– Ha tehetnék arról, hogy egyedül mi ketten tudjunk róla – felelte hidegen –, meg is tenném. Minél többen tudnak egy dologról, annál messzebb terjed a híre, még a legjobb indulat mellett is. A világ nagy részén Valere Kürtjét csupán legendának tartják, azok pedig, akik tudnak a valódiságáról, azt hiszik, hogy még csak ezután fogja megtalálni egy kürtvadász. Shayol Ghul azonban tisztában van vele, hogy megtaláltuk, ez pedig azt jelenti, hogy legalább néhány árnybarát is tud róla. Azt azonban nem sejtik, merre lehet, és ha a Fény kegyes hozzánk, akkor azt sem, hogy te szólaltattad meg. Vagy tényleg azt akarod, hogy árnybarátok vadásszanak rád? Esetleg Félemberek vagy más árnyfattyak? Ők a Kürtöt akarják. Ezt tudnod kell. Ami az Árnyék oldalán is éppúgy működni fog, mint a Fényén. Ha azonban ezt akarják, ahhoz előbb téged kell megszerezniük vagy megölniük. Valóban ezt akarod kockáztatni?

Mat azt kívánta, bárcsak volna egy másik takarója is, és még egy tollas paplanja is. Hirtelen hidegnek érezte a szobát.

– Azt mondja, hogy az árnybarátok ide utánam jöhetnek? Én azt hittem, a Fehér Torony képes az árnybarátokat a falain kívül tartani – eszébe jutott, mit mondott Selene a Fekete ajahról, és kíváncsi volt, mit felelne rá az amyrlin.

– Jó ok arra, hogy maradjál, nem igaz? – felállt, és lesimította szoknyáját. – Most pedig pihenj, fiam! Hamarosan jobban fogod érezni magad. Csak pihenj! – az amyrlin halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Mat hosszú ideig a mennyezetet bámulta. Alig vette észre, amikor egy szolgálólány behozta a süteményét és egy újabb kancsó tejet, távozván pedig magával vitte az üres tálcát. Gyomra hangosan megkordult, amikor megérezte a fűszeres meleg alma illatát, ám most azzal sem törődött. Az amyrlin azt hiszi, hogy most karámba zárta, mint egy birkát. Selene pedig... Egyáltalán ki a Fény lehet az a nő? És mit akarhat? Selene-nek igaza volt több dologban is, csakhogy az amyrlin megmondta, hogy fel akarja használni, és azt is, hogyan. Legalábbis a maga módján közölte vele. Bár túlságosan sok volt a rés azon, amit megnyugtatásképpen mondott neki. Túl sok átjáró ahhoz, hogy akár valami halálos fegyver is átférjen rajta. Az amyrlin akart valamit és Selene is, ő pedig a kötél szerepét játszotta, amelyet a két nő rángatott. Mat azt gondolta, inkább trallokokkal nézne szembe, mint hogy a két nő között maradjon.

Kell lennie egy Tar Valonból kivezető útnak, egy útnak, amely mindkét nő szorongatásából kijuttatja. Ha túljut a folyón, elkerülheti az aes sedai-okat, Selene-t és az árnybarátokat is. Ebben biztos volt. Csak meg kell találnia a módját. Annyit kell tennie, hogy jól átgondolja a dolgot, minden oldalról.

A sütemény kihűlt az asztalon.

Huszonegyedik fejezet

Az álmok világa

Egwene egy törülközővel dörzsölte a kezét, miközben végigsietett a gyengén kivilágított folyosón. Már kétszer is kezet mosott, mégis zsírosnak érezte magát. Addig el sem tudta képzelni, hogy ennyi edény létezik a világon. Ma ráadásul kenyérsütés napja is volt, ezért vödörszámra kellett kikotorni a hamut a kemencékből. Azután ki kellett tisztítania a pitvarokat is. Majd finom homokkal csontfehérre sikálta az asztalokat, és négykézláb a követ. Fehér ruháját hamu és zsír mocskolta be. Fájt a háta, szeretett volna lefeküdni, Verin azonban bejött a konyhába, valószínűleg a szobájában akarta elfogyasztani a vacsoráját, távozófélben pedig odasuttogta Egwene-nek, hogy menjen be hozzá.

Verin szobája a könyvtár fölött volt, a hozzá vezető folyosót csupán néhány, hozzá hasonló Barna nővér használta. A levegőt por töltötte be ezeken a folyosókon, mintha az itt élő nők túlságosan el volnának foglalva más dolgokkal ahhoz, hogy kitakaríttassanak a cselédekkel. Az út váratlan fordulatokat, kanyarokat vett, vagy pedig néha hirtelen lejteni vagy emelkedni kezdett. Csupán néhány faliszőnyeg díszítette a falakat, színes mintájuk kifakult, és szemmel láthatóan éppolyan ritkán takarították őket, mint minden mást ezen a helyen. A lámpák közül sok sötéten ásított, ami miatt a folyosó nagy része homályba borult. Egwene úgy gondolta, egyedül van, csupán valami fehér villant meg előtte. Talán egy feladata miatt siető novícia vagy egy szolgálólány lehetett. Fekete-fehér kövön koppanó lépései visszhangzottak. Nem tűnt kellemes helynek, főleg, ha valaki a Fekete ajahra gondolt.

Megtalálta azt a helyet, amelyet Verin alaposan leírt neki. Egy sötét, lambériázott ajtót az egyik emelkedő végén, egy poros falikép mellett, amely egy lovon ülő királyt ábrázolt, amint épp egy másik király megadását fogadja. Verin megmondta a nevüket, jóval Sasszárny Artur születése előtt éltek. Verin mindig ismerte ezeket a dolgokat – Egwene azonban nem emlékezett a nevekre, sem a régen letűnt országokra, amelyekben uralkodtak. Mindenesetre ez volt az egyetlen falikép, amire illett Verin leírása.

Saját lépteinek zaját leszámítva a folyosó még elhagyatottabbnak és még félelmetesebbnek tűnt, mint azelőtt. Bekopogott az ajtón, és ahogy meghallotta az odavetett „Ki az? Gyere be!” kiáltást, egyből belépett.

Csupán egyetlen lépést tett a szobában, de azonnal, bámulva meg is állt. A falakat könyvespolcok borították, kivéve azt az ajtót, amely valószínűleg egy belső szobába vezetett, és a falon, több rétegben lógó térképeket – ezek a csillagos égboltot ábrázolták. Némelyik csillagkép nevét ismerte – a Szántóvetőét, a Szénásszekérét, a Nyilasét és az Öt Nővérét – a többiek viszont idegenül hangzottak a számára. Valamennyi vízszintes felületet könyvek, irományok, tekercsek borítottak, közülük furcsa tárgyak kandikáltak ki vagy trónoltak a tetejükre vetve. Különös formájú fém- és üvegtárgyak, gömbök vagy egymásba érő csövek, körök, melyek a belsejükben is köröket rejtettek, meg mindenféle alakú és kinézetű csontok és koponyák. Egy kitömött, barna bagolynak látszó valami ült – mindössze akkora, mint Egwene keze – a fehérített gyíkkoponyán, ami mégsem lehetett az, hiszen a koponya hosszabb volt a lány karjánál, és akkora görbe fogak ültek benne, mint az ujjai. Hevenyészve odatűzött gyertyák voltak elszórva mindenütt, helyenként jól megvilágítva a szobát, máshol sötétséget hagyva, néhol már-már fennállt a veszély, hogy lángra kapnak a gyertyák mellett fekvő papírok. A bagoly pislogott egyet, mire Egwene hátrahőkölt.

– Ó, igen – mondta Verin. Az aes sedai egy, a szoba többi részéhez hasonlóan rendetlen asztal mellett ült, és kezében egy gyűrött papírdarabot tartott óvatosan. – Te vagy az? Igen – észrevette, hogy Egwene oldalt pillant, a bagolyra, ezért odavetette még: – Távol tartja az egereket. Megrágnák a papírokat – körbemutatott a szobán, amelyről figyelme ismét a kezében tartott papírlap felé fordult. – Ez itt lenyűgöző! Az essami Rosel azt állította, hogy több, mint száz dokumentum élte túl a Világtörést, és neki tudnia kellett, hiszen alig kétszáz esztendővel utána írta ezt le, mégis, amennyire tudom, ez az egyetlen létező darab, amely még mindig megvan. Lehet, hogy ez az egyetlen példány. Azt írta Rosel, hogy olyan titkokat rejt, amelyekkel a világ képtelen lenne szembenézni, így ő sem beszélt róluk világosan. Ezt a szöveget már ezerszer elolvastam, megpróbálván kihámozni, hogyan is értette, amit írt.

A pici bagoly újból Egwene felé pislogott. A lány megpróbált nem nézni a madárra.

– Mi áll benne, Verin sedai?

Verin pislogott egyet, és most nagyon emlékeztetett a baglyára.

– Hogy mi áll benne? Ez egy szó szerinti fordítás, és majdnem úgy hangzik, mint amikor egy bárd egy nemes éneket mond. Hallgasd! „A Sötétség Szíve. Ba'alzamon. A Névbe rejtett Név, mit nevek takarnak. A Titkok Titka, titkok ölébe rejtve. A Remény Árulója. Ishamael árulta el a reményt. Az igazság éget és perzsel. A remény pedig csődöt mond, szembeszállva a valósággal. Hazugság a mi pajzsunk. Ki tudna ellenállni a Sötétség Szívének? Ki száll szembe a Remény Árulójával? Ő az Árnyék lelke, ő a Sötétség lelke. Ő...” – az asszony felsóhajtott és elhallgatott. – Itt ér véget a szöveg. Tudsz ezzel mit kezdeni?

– Nem is tudom – felelte Egwene. – Nekem ez nem tetszik.

– Már hogyan is tetszene, gyermekem? Hogyan is tetszhetne, vagy hogyan is érthetnéd? Én majdnem negyven éve tanulmányozom, és még én sem értem – Verin óvatosan egy ezüstbéléses bőrmappába helyezte a lapot, majd odavetette egy halom papír tetejére.

– De nem ezért jöttél – kutatni kezdett az asztalon, miközben valamit mormogott magában, és néhány alkalommal alig tudott megakadályozni egy halom könyvet vagy kéziratot abban, hogy lepotyogjon az asztalról. Végül megtalálta, amit keresett: egy maroknyi vékony, szögletes betűkkel teleírt lapot, melyeket egy zsinór tartott össze. – Fogd, gyermekem! Ez minden, amit Liandrinról és a vele tartókról tudunk. Nevük, életkoruk, ajahjuk, hol születtek. Minden, amit megtaláltam a feljegyzések között. Még az is benne van, hogyan sikerült a vizsgájuk. Az is, amit az ellopott ter'angrealokról tudhatnak. Nem túl sok az egész. Többnyire csak leírások. Nem tudom, segít-e ez valamit. Jómagam nem találtam benne semmi hasznosat.

– Talán valamelyikünk észrevesz valamit – legnagyobb meglepetésére a bizalmatlanság hulláma hirtelen elöntötte Egwene-t. Már ha nem hagyott ki semmit a feljegyzések közül. Úgy tűnt, az amyrlin csak azért bízott meg Verinben, mert nem maradt más választása. Mi van akkor, ha Verin maga is a Fekete ajah tagja? Kiverte fejéből a gondolatot. Verin velük tartott Tomafőtől egészen Tar Valonig a hosszú úton, és Egwene egyszerűen képtelen lett volna elhinni, hogy a gömbölyded, tudósasszony árnybarát lehetne. – Megbízom önben, Verin sedai. – Vajon, tényleg megbízhatok?

Az aes sedai ismét rápislogott, és úgy tűnt, hogy fejét csóválva elhessegetett egy gondolatot, ami éppen felbukkant benne.

– Lehet, hogy nagyon fontos a lista, amit átadtam neked, de az is előfordulhat, hogy csak a papírt pocsékoltam. Mindenesetre ez nem az egyetlen oka annak, hogy idekérettelek – nekilátott arrébb pakolni a dolgokat az asztalon, és a könyveket néhány egészen ingatag toronyba halmozta fel, hogy valami kis szabad helyet csináljon. – Azt hallottam Anaiyától, hogy te talán egy szép napon az Álmodók közé fogsz tartozni. Az utolsó Álmodónk Corianin Nedeal volt, négyszázhetvenhárom évvel ezelőtt, és a feljegyzéseket áttanulmányozva az embernek az az érzése, hogy tulajdonképpen nem is érdemelte meg ezt a rangot. Rendkívül érdekes lenne, ha te ebbe az irányba fejlődnél.

– Anaiya sedai megvizsgált, Verin sedai, de nem tudott megbizonyosodni arról, hogy az álmaim bármit is elárulnának a jövőről.

– Ez csak egy része, amire az Álmodók képesek, gyermek. Talán a legkevesebb része. Véleményem szerint Anaiya túlzottan lassan halad. Nézz csak ide! – Verin ujjával néhány párhuzamos vonalat húzott az asztalt borító porba, oda, ahonnan elpakolta a könyveket. – Ezek itt világok lehetnének, amelyek akkor léteznének, ha bizonyos döntések más formában születtek volna meg, ha a Minta fontos csomópontjaiban valami megváltozott volna.

– A világok, amelyeket a Kapuköveken keresztül el lehet érni – felelte Egwene, hogy megmutassa, mennyi mindent megjegyzett Verin előadásaiból, melyeket a hosszú úton, Tomafőtől idáig tartott. De mi köze lehet ennek ahhoz, hogy az Álmodók közé tartozik-e vagy sem?

– Nagyon jó! Ám lehet, hogy a Minta ennél sokkal összetettebb, gyermekem. A Kerék összeszövi életeinket, és ezzel megalkotja egy korszak Mintáját. Ám a korszakokat magukat meg a korszakok mintájába szövi bele, vagyis a nagy Mintába. Azt pedig ki sejtheti, hogy mindez nem kevesebb, mint talán csak egy tizedrésze az egész világszövetnek? A Legendák Korában néhányan úgy vélték, léteznek még további világok, melyeket nehezebb elérni, mint azokat, amik a Kapukövek túloldalán fekszenek – szinte hihetetlen –, és hogy ezek így helyezkednek el – további vonalakat húzott a porba. Ezek metszették a többieket. Egy pillanatig elmélyülten vizsgálta az eredményt. – A szövet keresztszálai. A fonadék. Lehet, hogy az Idő Kereke egész világokból sző egy még nagyobb Mintát – kiegyenesedett, és leporolta a kezét. – Bármennyire is különbözzenek is egymástól ezek a világok, mindegyikőjükre jellemző néhány közös vonás. Az egyik ilyen, hogy a Sötét Úr mindannyiukon fogoly.

Egwene önkéntelenül is közelebb lépett, és alaposabban megvizsgálta Verin vonalait.

– Az összesen? Ez meg hogy lehet? Azt akarja mondani, hogy minden világon létezik a Hazugság Atyja? – a gondolat, hogy ilyen sok Sötét Úr létezhet, valósággal megdermesztette.

– Nem, gyermekem. Csak egyetlen Teremtő van, aki egyszerre hat az összes világon. Ugyanígy Sötét Úrból is csak egy létezik, egy, de az valamennyi világon. Ha akárcsak egyetlen világon is kiszabadul abból a börtönből, amit a Teremtő neki alkotott meg, akkor az összes világban elszabadul a pokol. Ha közülük csak egyen is börtönében marad, akkor az összesen raboskodnia kell tovább.

– Ennek nincs semmi értelme! – tiltakozott Egwene.

– Ez egy paradoxon, gyermekem. A Sötét Úr az ellentmondások és a káosz megtestesítője, az értelem és a logika elpusztítója, a világ egyensúlyának felborítója, a rend ellensége.

A bagoly váratlanul a magasba emelkedett, majd az aes sedai mögött álló polcon fekvő, jókora, fehér koponyára szállt le. Innen bámult pislogva a két nőre. Egwene már belépéskor észrevette ezt a koponyát. A csavart szarvak és az előreugró állkapocs egy kosra emlékeztette, de nem ismert egyetlen birkafajt sem, amelyiknek ilyen nagy feje lett volna. Ekkor hirtelen szemébe ötlött a koponya kerek formája és a magas homlok. Ez nem birkacsont volt. Egy trallok koponyáját bámulta.

Remegve mély lélegzetet vett.

– Verin sedai, mi köze mindennek az Álmodókhoz? A Sötét Úr Shayol Ghul foglya, és én még csak nem is akarok arra gondolni, hogy kiszabadulhat onnan. – De börtönének pecsétjei kezdenek töredezni. Ezt még a novíciák is tudják.

– Hogy mi köze ennek az Álmodókhoz? Hát, tulajdonképpen semmi, gyermekem. Kivéve, hogy valamennyiünknek ilyen vagy olyan módon szembe kell szállnunk a Sötét Úrral. Ő még fogoly, de oka van annak, hogy a Minta a világra szőtte Rand al'Thort. Az Újjászületett Sárkánynak kell legyőznie a Sírok Urát. Ez világos. Már ha Rand életben marad odáig. A Sötét Úr megpróbálja majd, amennyire csak lehet, szétzilálni a Mintát. Úgy látom, elég messze elkanyarodtunk attól, amiről tulajdonképpen beszélni akartunk, igaz?

– Bocsásson meg, Verin sedai, de ha mindennek semmi köze sincs az Álmodókhoz – Egwene a porba rajzolt vonalakra mutatott –, akkor miért mesélte el nekem?

Verin úgy nézett rá, mintha szándékosan butának tettette volna magát.

– Hogy semmi köze? Még szép, hogy van valami köze hozzá, gyermek! A leglényegesebb az benne, hogy a Sötét Úron és a Teremtőn kívül létezik még egy harmadik állandó tényező is. Van még egy világ az összes többi belsejében, bizony egy időben és bent, az összes többiben. Az is lehet, hogy kívülről veszi körbe a többieket. A Legendák Korának írnokai Tel'aran'rhiodnak, vagyis a „Láthatatlan Világnak” nevezték. Lehet, hogy az „Álmok Világa” név jobb fordítás lenne. Sok ember, köztük egészen egyszerűek is, akik nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, néha álmukban megpillantják Tel'aran'rhiodot, sőt, néha a többi világot is átsejleni vélhetik. Gondolj azokra a különleges dolgokra, amelyeket álmaidban éltél át! Egy Álmodó viszont, gyermekem – egy igazi Álmodó – képes eljutni Tel'aran'rhiodba.

Egwene megpróbált nyelni egyet, de mintha gombóc lett volna a torkában. Bejutni oda?

– Én... nem hiszem, hogy Álmodó lennék, Verin sedai. Anaiya sedai vizsgálatai...

Verin a szavába vágott:

– Semmit sem bizonyítanak. Sem ezt, sem azt. Anaiya pedig még mindig azt hiszi, hogy te az Álmodók közé tartozol.

– Azt hiszem, valamikor csak rá fogok jönni – morogta Egwene. A Fényre, hiszen szeretnék közéjük tartozni, nem? Tanulni akarok! Mindent akarok!

– Nem maradt már időd arra, hogy sokat várjál, gyermekem. Az amyrlin fontos feladattal bízott meg téged és Nynaeve-ot. Fel kell használnod az összes eszközt, amit csak utadba vet a sors. – Verin az asztalt borító zűrzavarból egy piros fadobozkát vett elő. Elég nagy volt ahhoz, hogy összehajtott papírokat tároljanak benne, de amikor az aes sedai a tetejét egy ujjnyira felemelte, csupán egy kőből készült gyűrűt húzott elő. Számos folt mellett kék, barna és piros csíkok látszottak rajta. Túl nagy volt ahhoz, hogy bárki is az ujján viselje. – Tessék, gyermekem!

Egwene félretette a papírokat, hogy el tudja venni, és szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Az csak úgy látszott, hogy a gyűrű kőből van, valójában keményebb volt az acélnál és nehezebb az ólomnál. A pereme pedig egészen furcsán kifordult. Ha az ujját végigfuttatta a gyűrű élén, akkor két teljes kört tett meg, egyet belül és egyet kívül. A gyűrűnek csak egyetlen pereme volt. Ujját még kétszer végighúzta ezen az élen, hogy meggyőződhessen a dologról.

– Corianin Nedeal – jelentette ki Verin – egész életén át őrizte ezt a ter'angrealt. Most nálad lesz a helye.

Egwene majdnem elejtette a gyűrűt. Egy ter'angreal? Megkapok egy ter'angrealt?

Úgy tűnt, Verin nem vette észre ijedségét.

– A beszámoló szerint a gyűrű megkönnyíti a bejutást Tel'aran'rhiodba. Corianin azt állította, hogy az Igazi Forrástól elzárt emberek ugyanúgy használhatják, mint az aes sedai-ok, a feltétel az, hogy alvás közben legyen náluk. A próbálkozás persze nem veszélytelen. Tel'aran'rhiod nem olyan, mint a közönséges álmok. Ami ott történik, az a valóság. Lehet, hogy átkerülsz oda, ahelyett hogy csak egy pillantást vethetnél arra a világra – hátrahúzta ruhaujját, és megmutatott egy elhalványult sebhelyet, ami egész alkarján végighúzódott. – Évekkel ezelőtt én is szerencsét próbáltam. Anaiya Gyógyító tudása sem volt annyira hatékony, mint ahogy azt szerettem volna. Ezt ne felejtsd el! – az aes sedai visszahúzta a szövetet a seb fölé.

– Majd óvatos leszek, Verin sedai. – Tényleg? Már így is elég szörnyűségeket álmodok. Semmi szükségem olyan álmokra, amelyek sebhelyeket hagynak maguk után! Beledugom a gyűrűt egy zsákba, lerakom egy sötét sarokba, és többé rá sem nézek. Én majd... Viszont tanulni is akart. Aes sedai akart lenni, és az aes sedai-ok között az elmúlt ötszáz év folyamán egyetlen Álmodó sem akadt. – Nagyon óvatos leszek – övtáskájába dugta a gyűrűt, és erősen összehúzta a zárózsinórokat. Ezután felvette a Verintől kapott papírokat.

– Ne felejtsd el jól elrejteni, gyermekem! Egyetlen novíciának, sőt, még egy beavatottnak sem lenne szabad ilyesmivel foglalkoznia. Másrészt lehet, hogy hasznos lesz. Rejtsd jól el!

– Igen, Verin sedai. – Verin sebére gondolt, és magában szinte már azt kívánta, bárcsak belépne egy másik aes sedai, hogy elvegye tőle az átkozott holmit.

– Jól van, gyermek. Most pedig menj! Későre jár, és holnap korán kell felkelned, hogy segíthess elkészíteni a reggelit. Aludj jól!

Verin, Egwene távozása után még egy darabig ott ült, és az ajtót bámulta. A bagoly halkan huhogott a háta mögött. Az aes sedai maga elé húzta a piros dobozt, teljesen kinyitotta a fedelét, és homlokát ráncolva bámulta a ládikót szinte teljesen megtöltő dolgokat.

Oldal oldal után, mindet tiszta kézírással írták, bár az elmúlt ötszáz év alatt a fekete tinta kissé megfakult. Corianin Nedeal jegyzetei, mindaz, amit ötven szorgos év során megtanult a különös ter'angrealról. Titokzatos asszony volt ez a Corianin. Tudásának jelentősebb felét eltitkolta a többiek elől, és csak ezekre a lapokra merte rábízni. Verin csak a véletlennek, meg annak a szokásának köszönhetően talált rá, hogy imádott a könyvtár régi papírjai között kotorászni. Amennyire meg tudta állapítani, rajta kívül egyetlen más aes sedai sem tudott a ter'angrealról. Corianinnak sikerült a gyűrű létezésének tényét valamennyi feljegyzésből törölni.

Még egyszer eltöprengett azon, nem kellene-e elégetni a kéziratot. Korábban azon is ugyanígy töprengett, hogy odaadja-e Egwene-nek. A tudást, bármilyen tudást megsemmisíteni, nos, ez a gondolat távol állt tőle. Ami pedig a másik lehetőséget illeti... Nem. Lényegesen jobb, ha mindent úgy hagyunk, ahogy van. Aminek meg kell történnie, az meg is fog történni. Határozottan lezárta a doboz fedelét. Hova is tettem azt a papírt?

Homlokát ráncolva nekilátott a könyvek és a papírhegyek között megkeresni a bőrmappát. Már el is feledkezett Egwene-ről.

Huszonkettedik fejezet

A gyűrű ára

Egwene még egészen közel járt Verin sedai szobájához, amikor összetalálkozott Sheriammal. A novíciák főnökasszonya aggódó pillantást vetett rá.

– Ha valaki nem emlékezett volna arra, hogy ma beszéltél Verinnel, lehet, hogy meg sem találtalak volna! – Az aes sedai hangja kissé sértődöttnek tűnt. – Gyere velem, gyermek! Mindenkit feltartasz. Ezek milyen papírok?

Egwene erősebben megszorította kezében az irományokat. Megpróbált a lehető legártatlanabbul, és mély tisztelettel megszólalni.

– Verin sedai szerint tanulmányoznom kéne őket, aes sedai – mit kellene tennie, ha Sheriam azt követeli, hogy mutassa meg őket? Milyen kifogással utasíthatná el, hogy oda kelljen adnia, illetve hogyan magyarázhatná meg, hogy több oldalas jelentések vannak nála a Fekete ajahhoz tartozó tizenhárom nőről, akik ráadásul néhány ter'angrealt is elloptak?

Szerencsére Sheriam már el is felejtette a papírokat.

– Mindegy, nem fontos. Rád viszont szükség van, és mindenki téged vár – belekarolt Egwene-be, így kényszerítette, hogy gyorsabban menjen.

– Szükség van rám, Sheriam sedai? Mire vár mindenki?

Sheriam rosszallóan csóválta a fejét.

– Elfeledkeztél arról, hogy be kell kerülnöd a beavatottak közé? Amikor holnap reggel bejössz a dolgozószobámba, már rajtad lesz a gyűrű, bár nem hiszem, hogy ettől kevésbé fog majd fájni a verés.

Egwene legszívesebben megtorpant volna, de az aes sedai továbbvonszolta. Lesiettek a könyvtárat átszelő csigalépcsőn..

– Ma este? Máris? De hát félig már alszom, aes sedai. Piszkos vagyok és... Azt hittem, hogy van még néhány napom. Hogy felkészüljek. Hogy készen álljak.

– Ez a fontos pillanat egyetlen nőre sem vár – folytatta Sheriam. – A Kerék úgy sző, ahogy azt ő akarja, és amikor ő akarja. Egyébként is, hogyan tudnál felkészülni? Már mindent tudsz, amit tudnod kell. Többet, mint amit a barátnőd, Nynaeve tudott a maga idején – keresztültuszkolta Egwene-t a lépcső aljából nyíló, parányi ajtón, és egy széles folyosón végigsietve elindultak lefelé, egy ferde, kanyargó járaton.

– Az órákon mindig alaposan figyeltem – tiltakozott Egwene. – És pontosan emlékszem arra, hogy... nem alhatnék egy kicsit? – Úgy tűnt, a kacskaringós járatnak sosem lesz vége.

– Az amyrlin úgy döntött, nincs értelme tovább várni – Sheriam oldalról rámosolygott Egwene-re. – Egészen pontosan ezt mondta: „Ha elhatároztuk, hogy kifogunk egy halat, akkor nincs értelme addig várni, amíg megromlik.” Mostanra Elayne lehet, hogy már keresztülment a boltívek alatt, és az amyrlin azt akarja, hogy ma este te is túljussál a dolgon. Nem mintha én érteném e sietséget – tette hozzá, félig-meddig magának –, de ha az amyrlin kiad egy parancsot, mi engedelmeskedünk.

Egwene szótlanul lépkedett lefelé, a mélybe. Gyomra görcsbe rándult. Nynaeve nem volt éppen beszédes, ha arra terelődött a szó, min kellett keresztülmennie akkor, amikor felvették a beavatottak közé. Egyáltalán nem mondott semmit, de az arca eltorzult, és végül csak azt sziszegte, hogy „gyűlölöm az aes sedai-okat!”. Amikor végre elérték a lejáró végét és beléptek egy széles folyosóra, Egwene már remegett. Mélyen a Torony alatt jártak. Magán a sziget szikláján álltak.

A folyosó csupasz falát semmi sem díszítette. A sápadt sziklát, amiből kifaragták, lecsiszolták ugyan, de mást nem tettek vele. Egyetlen, jókora, fából készült ajtót látott, ugyanolyan magasat és széleset, mint a külső várfal kapuja. Ez is hasonlóan dísztelen volt. A csiszolt és lakkozott gerendákat rés nélkül illesztették egymáshoz. A hatalmas kapuszárnyakat olyan remekül kiegyensúlyozták, hogy Sheriam fél kézzel könnyedén ki tudta nyitni az egyiket. Maga után húzta Egwene-t egy óriási, boltíves terembe.

– Hát nem rohantatok! – csattant fel Elaida. Piros rojtos vállkendőjében oldalt állt. Mellette az asztalon három nagy ezüstkehely látszott.

Magas talpakon álló lámpák világították meg a helyiséget, és azt, ami a közepén állt. Három ezüst boltívet, melyek éppen elég magasak voltak ahhoz, hogy át lehessen sétálni alattuk. Vastag ezüstgyűrű fogta őket össze, ahol a végük találkozott. Ahol a gyűrűk átölelték az íveket, egy-egy aes sedai ült a puszta sziklapadlón. Mindhárman viselték vállkendőjüket. A Zöld nővért Alannának hívták, a Sárga és a Fehér nővért viszont nem ismerte.

A három aes sedai-t körülölelte a saidar ragyogása, miközben mereven bámulták az íveket. Az ezüst képződményen belül valami villogott és izzott. Ez a szerkezet egy ter'angreal volt, s bármilyen célból is építették a Legendák Korában, most a novíciák mentek keresztül rajta, hogy bekerüljenek a beavatottak sorába. Belsejében Egwene saját félelmeivel szembesülne, mégpedig három alkalommal. Az ívek között már nem remegett a fehér izzás, hanem egyenletesen és áttetszően kitöltötte a szerkezet belsejét.

– Nyugodj meg, Elaida – mondta Sheriam hűvösen –, mindjárt kész leszünk. – Egwene-hez fordult: – A novíciák háromszor próbálkozhatnak. Kétszer megtagadhatod, hogy keresztülmenj rajta, de ha harmadszorra sem mész, akkor örökre kizárod magad a Fehér Toronyból. Általában ezt szokták tenni, és biztos vagyok abban, hogy jogod van most nemet mondani, bár úgy hiszem, hogy az amyrlin nem örülne különösebben ennek.

– Nem lett volna szabad megadni neki ezt az esélyt! – Elaida hangja kemény volt, mint a vas, és arckifejezése sem volt semmivel sem lágyabb. – Nem érdekel, hogy milyen erők szunnyadnak benne! Igazság szerint ki kellett volna dobni a Toronyból! Vagy legalábbis arra kényszeríteni, hogy a következő tíz éven át négykézláb súrolja a padlót!

Sheriam éles pillantást vetett a Piros nővérre.

– Elayne esetében nem voltál ilyen szigorú. Te akartál részt venni a próbán, Elaida – talán Elayne miatt –, úgyhogy most vagy megteszed a kötelességedet ennél a lánynál is, ahogy azt elvárják tőled, vagy kimész a teremből, és én keresek magamnak valaki mást.

A két aes sedai olyan dühösen meredt egymásra, hogy Egwene azon sem csodálkozott volna, ha megpillantja az Egyetlen Hatalom ragyogását körülöttük. Végül Elaida fejének egy mozdulatával hátravetette haját, és hangosan felhorkant:

– Ha nincs más megoldás, legyünk túl rajta! Adj lehetőséget ennek a nyomorúságos teremtésnek arra, hogy visszakozzon, és fejezzük be az egészet! Már későre jár.

– Nem fogom visszautasítani – Egwene hangja remegett, de összeszedte magát, és büszkén felemelte a fejét. – Be akarok menni.

– Jól van – jelentette ki Sheriam. – Jó. Most két olyan dolgot mondok el neked, amit egyetlen nő sem hallhat, mielőtt eljutna ide, ahol most vagy. Ha egyszer belevágsz, akkor végig kell csinálnod. Ha a vizsga valamelyik pontján nem bírod tovább, akkor ugyanúgy kiraknak a Toronyból, mintha harmadszor is visszautasítottad volna a belépést. Második. Aki keres, aki küzd, ismernie kell a veszélyt – ez úgy hangzott, mintha már számos alkalommal elmondta volna. Pillantásából részvét érződött, ám arckifejezése szinte olyan komoly volt, mint Elaidáé. Ez az együttérzés jobban megijesztette Egwene-t, mint a szigorúság. – Voltak nők, akik beléptek, és nem jöttek elő. Amikor a ter'angrealt hagytuk elcsendesedni, egyszerűen nem voltak benne. Sehol sem voltak. Soha nem látták őket többé. Ha életben akarsz maradni, állhatatosnak kell lenned. Ha elbizonytalanodsz, ha elbuksz, és... – Sheriam arckifejezése nem hagyott kétséget afelől, mi is az, amit nem mondott ki. Egwene megborzongott. – Ez az utolsó esélyed, gyermekem. Még visszafordulhatsz, ha most rögtön teszed. Úgy vesszük, ez volt az első próbálkozásod. Még kétszer idejöhetsz utána. Ha azonban nekivágsz, akkor nincs többé visszaút. Nem szégyen visszafordulni. Én magam sem voltam képes elsőre nekivágni. Dönts!

Soha többé nem jöttek ki? Egwene nyelt egy nagyot. Aes sedai akarok lenni! Ehhez először be kell kerülnöm a beavatottak közé.

– Készen állok.

Sheriam bólintott.

– Akkor tedd a dolgod!

Egwene pislogott, de aztán eszébe jutott, hogy meztelenül kell bemennie. Lehajolt, és le akarta tenni azt az adag papírt, amit Verin adott oda neki. Hirtelen habozni kezdett. Ha itt hagyja az irományokat, akkor Sheriam vagy Elaida mindent átnézhet, amíg ő bent van a ter'angrealban. Lehet, hogy még a ter'angreal gyűrűt is megtalálnák az övtáskájában. Ha megtagadná, hogy most továbbmenjen, lehet, hogy mindent elrejthetne vagy odaadhatna Nynaeve-nak. Elakadt a lélegzete. Most már nem hagyhatom abba. Hiszen elkezdtem.

– Mégis úgy döntöttél, hogy megtagadod a belépést, gyermek? – kérdezte Sheriam a homlokát ráncolva. – Bár tudod, hogy ennek mik lesznek a következményei?

– Nem, aes sedai – felelte Egwene gyorsan. Sietve levetkőzött, gondosan összehajtogatta ruháit, majd az egészet ráhelyezte az övtáskára és a papírokra. Talán ez elég lesz.

A ter'angreal mellől hirtelen Alanna szólalt meg:

– Érzek valamit... egyfajta rezonanciát – pillantását nem vette le az ívekről –, szinte mint egy visszhang. Nem tudom, melyik irányból.

– Valami baj van? – kérdezte Sheriam élesen. Meglepettnek tűnt. – Egyetlen nőt sem engedek be, ha nehézségek támadtak.

Egwene vágyakozva pillantott halomba rakott ruháira. Ó, Fény, add, hogy valami baj legyen! Valami, ami időt ad arra, hogy eldugjam a papírokat anélkül, hogy meg kéne tagadnom a bemenetelt.

– Semmi – mondta Alanna. – Olyan, mintha egy bögöly zümmögne a fejed körül, éppen amikor elgondolkoztál, de tulajdonképpen nem zavar. Nem is szóltam volna, de ilyesmi még sosem történt, ha jól tudom – megrázta a fejét. – Már el is tűnt.

– Lehet – jelentette ki Elaida szárazon –, hogy a többiek nem tartottak fontosnak egy ilyen kis semmiséget.

– Folytassuk! – Sheriam nem hagyta magát félbeszakítani. – Gyere!

Egwene még egy utolsó pillantást vetett ruháira és az alattuk elrejtett papírokra, majd Sheriam nyomában megindult az ívek felé. Meztelen talpa alatt a sziklapadló hideg volt, mint a jég.

– Kit hoztál magaddal, nővér? – kezdte Elaida énekelve.

Anélkül, hogy lelassította volna ünnepélyes lépéseit, Sheriam válaszolt:

– Beavatásra hozok egy jelöltet, nővér.

A ter'angreal körül ülő három aes sedai nem moccant.

– Készen áll?

– Készen áll, hogy maga mögött hagyja, ami volt, és keresztülvágva félelmein, beavatást nyerjen.

– Ismeri a félelmeit?

– Sosem kellett szembeszállnia velük, de most hajlandó rá.

– Akkor nézzen szembe azzal, amitől a legjobban fél! – Az ünnepélyesség ellenére Elaida hangjából kiérződött az elégedettség.

– Az első alkalom – mondta Sheriam – azé, ami volt. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Egwene mélyet lélegzett, és előrelépett, keresztül az íven, be a ragyogásba. A fény elnyelte.

– Jaim Dawtry benézett hozzánk. A házaló szerint furcsa dolgok történnek Baerlonban.

Egwene felemelte a fejét, és a bölcső fölött, melyet éppen ringatott, az ajtóban álló Randre pillantott. Egy pillanatra minden forogni kezdett a fejében. Randre nézett – a férjem –, vissza a bölcsőbe, a gyerekre – a kislányom –, majd ámulva újra Randre.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Ez nem a saját gondolata volt, hanem egy testetlen hang, amelyik talán a fejében, vagy akár azon kívül is szólhatott, lehetett férfi vagy nő, nem volt benne érzelem, nem is ismerte. Ennek ellenére idegen sem volt.

A döbbenet pillanata tovaszállt, és utána már csak azon csodálkozott, miért is érezte úgy, hogy valami nincs rendben. Még szép, hogy Rand a férje – az ő jóképű, szerető férje – és Joiya pedig a kislánya – a Folyóköz legcsinosabb, legédesebb babája. Tam, Rand apja kint járt ma a birkákkal, állítólag azért, hogy Rand rendet csinálhasson a csűrben, de valójában inkább azért, hogy több időt adjon fiának, hogy az Joiyával játszhasson. Ma délután Egwene apja és anyja átjön hozzájuk a faluból. Talán Nynaeve is, hogy kiderítse, mennyire tartja távol az anyaszerep Egwene-t a tanulástól. Végül is egy napon majd ő lesz az, aki magára vállalja a javasasszony feladatait.

– Híreket hozott? – kérdezte. Ismét ringatni kezdte a bölcsőt, és Rand odajött hozzájuk. A férfi rávigyorgott a pólyában fekvő gyermekre. Egwene magában nevetett. Férje úgy el tudott merülni a gyerekkel való játékban, hogy nem is hallotta, ha hozzászóltak. – Rand, milyen híreket? Rand!

– Tessék? – a férfi mosolya eltűnt. – Furcsa híreket. A háborúról. Odakint háború tombol, akkora, hogy a világ nagy részét lángba borította. Legalábbis Jaim ezt mondja – ez bizony furcsa újdonság volt. A háborúkról szóló hírek általában csak akkor jutottak el a Folyóközbe, ha a harc kint már régen véget ért. – Azt mesélte, mindenki egy shawkin vagy seanchan nevű nép ellen harcol. Még sosem hallottam róluk.

Egwene ismerte őket – úgy vélte, hogy ismeri őket –, de aztán a gondolat már el is tűnt.

– Minden rendben? – kérdezte a férfi. – Ez nem olyan dolog, amihez bármi közünk is lenne, szívem. A háború sosem jön el ide, a Folyóközbe. Túl messze vagyunk mi mindentől, és senki sem törődik velünk.

– Nem izgatom fel magam emiatt. Jaim semmi másról nem beszélt?

– Semmi hihetőről. Mintha csak Coplint hallottam volna. Azt mondta, a házaló arról mesélt, hogy az idegenek aes sedai-okat vetnek be a harcban. Aztán meg azt állította, hogy ezer aranymárka jutalmat ígérnek mindenkinek, aki kiszolgáltat nekik egy aes sedai-t. Megölik azokat, akik védik vagy rejtegetik az aes sedai-okat. Az egésznek nincs semmi értelme. Na mindegy, mi közünk hozzá? Ez mind nagyon messze történik.

Aes sedai. Egwene a homlokához kapott. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Észrevette, hogy Rand is a fejét fogja.

– Megint a fejed fáj? – kérdezte.

A férfi bólintott, és eltorzult az arca.

– Nynaeve fájdalomcsillapítója az elmúlt napokban már semmit sem használt.

A nő habozott. Egyre jobban aggódott férje fejfájásai miatt. A rohamok mind erősebbé váltak. A legrosszabb az egészben mégis az volt, ami először fel sem tűnt neki, s amiről most már azt kívánta, bárcsak soha ne vette volna észre. Ha Randnek megfájdult a feje, akkor mindig különös dolgok történtek. Villámcsapás a derült égből. A villám darabokra robbantotta azt a hatalmas tölgyfatönköt, aminek eltávolításával Rand már két napja szenvedett, amikor Tammal új szántóföldet akart feltörni. Viharok törtek ki, amelyeket Nynaeve sem jósolt meg, amikor meghallgatta a szél énekét. Erdőtüzek. És minél kegyetlenebb volt a fájdalom, annál szörnyűbbek voltak a következményei. Ezeket senki sem hozta összefüggésbe Randdel, még Nynaeve sem, amiért Egwene végtelenül hálás volt. Még csak gondolni sem akart arra, mit jelenthet mindez.

De hát ez bolondság! mondta magában. Tudnom kell, mi történik, ha segíteni akarok rajta. Ő maga is őrzött egy titkot, ami igencsak megrémítette. A félelem ellenére is megpróbált rájönni, mi rejtik a dolog mélyén. Nynaeve megtanította, hogyan használja fel a gyógynövényeket, megtanította mindarra, amit egy jó javasasszonynak tudnia kell, hogy egy szép napon a helyére állhasson. Nynaeve gyógyfüvei néha csodát tettek. A sebek szinte heg nélkül gyógyultak, és a sír szélén álló betegek is felépültek néha. És mégis, Egwene már harmadszor is meggyógyított valakit, akit pedig Nynaeve feladott. Három alkalommal ült már a betegágy mellett, hogy fogja a haláltusáját vívó beteg kezét, három alkalommal kelhetett fel gyógyultan a haldokló. Nynaeve alaposan kifaggatta, hogy mit is csinált, milyen növényeket használt, és milyen összetételben. Eddig még nem volt bátorsága bevallani neki, hogy semmit sem tett. Valamit biztosan csináltam. Az első még lehetett véletlen, de háromszor egymás után... Rá kell jönnöm! Meg kell tanulnom! Ettől zsongani kezdett a feje, mintha a szavak visszhangzanának koponyájában. Ha valamit képes voltam értük tenni, akkor a férjemen is segíthetek.

– Hadd próbáljam meg, Rand! – kérte. Amikor felkelt, a nyitott ajtón keresztül egy ezüstívet pillantott meg a ház előtt, egy fehér fénnyel megtöltött boltívet. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos! Önkéntelenül is tett két lépést az ajtó felé, mielőtt megállt volna. Megállt, lenézett a bölcsőjében vígan gügyögő Joiyára, aztán Randre, aki a fejét fogta, és úgy nézett rá, mintha azt kérdezné, hová is akar menni.

– Nem – jelentette ki. – Nem, hiszen ez az, amit akarok. Ezt az életet akarom! Miért nem lehet az enyém? – nem értette saját szavait. Persze, hogy így akart élni, de hát éppen ezt tette.

– Mit akarsz, Egwene? – kérdezte Rand. – Ha szeretnél valamit, akkor azt azonnal megszerzem neked. Ha meg nem kapok olyat, akkor majd magam csinálok egyet.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Még egy lépést tett a kijárat felé. Az ezüstív hívta maga felé. Valami várt rá a túlsó oldalon. Valami, ami többet jelentett neki az egész világnál. Valami, amit meg kellett tennie.

– Egwene, én...

A háta mögül zuhanás tompa zaja hallatszott. Megfordult, és megpillantotta Randet, aki térdre zuhanva mindkét kezével a fejét fogta. Férjét még sosem látta ennyire szenvedni. Mi jöhet ezután?

– Ó, Fény! – hörögte a férfi. – Fény! Annyira fáj! Fény, segíts! Ez rosszabb, mint azelőtt! Egwene?

Légy állhatatos!

A dolog rá várt. Valami, amit meg kellett tennie. Muszáj volt. Még egy lépést tett előre. Nehéz volt, nehezebb bárminél, amit élete során eddig csinált. Kifelé ment, a boltív felé. Mögötte Joiya nevetni kezdett.

– Egwene! Egwene, nem bírom... – férje szava hangos nyöszörgésbe fulladt.

Állhatatos.

Egwene kihúzta magát és továbbment, de nem tudta visszatartani könnyeit, melyek végigfolytak arcán. Rand nyöszörgése hangos sikollyá változott, amely elnyomta Joiya nevetését. Szeme sarkából Egwene látta, hogy Tam rohanva jön, olyan gyorsan, ahogy csak a lába bírta.

Nem tud neki segíteni, gondolta, és egész testében rázkódva zokogni kezdett. Nem tud neki segíteni. Én viszont tudnék. Én tudnék.

Belépett a fénybe, és a fény elnyelte.

Egwene remegve és zokogva lépett ki a boltívből, abból, amibe az elején belépett, és emlékei egy csapásra visszatértek. Az emlékeken túl megpillantotta Sheriam arcát. Hideg, tiszta víz mosta le a könnyeit, amint Elaida lassan a fejére csorgatta az egyik ezüstkehely tartalmát. Tovább sírt. Úgy érezte, soha többé nem tudja abbahagyni a sírást.

– Most megtisztultál bűneidtől – mondta Elaida. – És azoktól is, melyeknek áldozata voltál. Ha valaha is elkövettél valamilyen bűntettet, most megkaptad a feloldozást, ahogy azok is, akik ellened követtek el valamit. Tisztára mosva, megújulva lépsz közénk. Tiszta szívvel és tiszta lélekkel.

A Fény szerelmére, gondolta Egwene, miközben a víz végigfolyt testén. Bárcsak így lenne. Lemoshatja a víz azt, amit tettem? – Joiyanak hívták – fordult zokogva Sheriamhoz. – Joiya! Semmi sem ér annyit, amennyit én...

– Ára van annak, hogy aes sedai legyen az ember – felelete Sheriam, de pillantásában megint ott volt az együttérzés, ezúttal még erősebben, mint az előbb. – Mindig fizetni kell.

– Valóság volt? Vagy csak álmodtam? – a könnyek elfojtották azt, amit még mondani akart. Hagytam kínok közt meghalni a férjemet? Cserben hagytam a gyermekemet?

Sheriam a vállára tette a kezét és körbevezette a gyűrű mentén.

– Nem láttam még nőt itt kilépni, aki ne tette volna fel ezt a kérdést. A választ senki sem ismeri. Van, aki úgy gondolja, azok közül néhányan, akik nem jöttek elő, talán megtalálták a boldogságot és életük végéig öröm volt az osztályrészük – hangja hirtelen keményebben csengett. – Ha ez az igazság, akkor azt kívánom, hogy ne lehessenek boldogok! Nincs bennem együttérzés olyanok számára, akik elfutottak a felelősség elől – hangja ismét lágyabbá vált. – Ami engem illet, én nem hiszem, hogy ezek a világok valódiak. Viszont igazi veszélyek lesnek bent rád, erről sohase feledkezz meg!

Megállt a következő fényárban úszó ív előtt.

– Készen állsz?

Egwene egyik lábáról a másikra állt, annyira hideg volt a padló, és bólintott. Sheriam levette karját a válláról.

– A második alkalom azé, ami van. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Egwene remegett. Bármi is történjen, az előzőnél rosszabb már nem lehet. Biztosan nem. Belépett a ragyogásba.

Lenézett a ruhájára. Gyöngyökkel díszített kék selymet viselt. A ruha szakadt és poros volt. Felemelte a fejét, és megpillantotta a hatalmas palota romjait, melynek a közepén állt: Andor királyi palotája Caemlynben. Ezt pontosan tudta és legszívesebben üvöltött volna. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

A világ sajnos nem olyan volt, mint amilyennek szerette volna. Mindegy, hogy mire gondolt, kivétel nélkül sírnia kellett. A könnyeit azonban már rég elsírta, és a világot nem lehetett megváltoztatni. Bármerre is nézett, csak romokat látott.

Nem törődött azzal, hogy ruhája még jobban elszakadt, ám halkan, mint egy kisegér, felmászott az egyik törmelékhalomra, és onnan lepillantott a belváros utcáira. Bármilyen irányba is nézett, ameddig csak ellátott, romokat és rombolást látott, épületeket, melyeket mintha egy őrült óriás szaggatott volna darabokra, sűrű füstfelhőket, melyek a még mindig égő házakból szálltak a magasba. Az utcán emberek vonultak. Fegyveresek és fosztogatók bandái tették életveszélyessé a várost. És trallokok. Az emberek kerülték a trallokokat, kitértek előlük, a trallokok pedig rájuk vicsorogtak, és kemény, hörgő hangjukon kinevették őket. Mégis, jól ismerték egymást, és egy oldalon küzdöttek.

Egy Myrddraal jött az utcán lefelé. Fekete köpenye csak leheletnyit mozgott lépései ritmusára, és még a port és a hulladékot felkavaró, hirtelen szélroham sem tudta meglobogtatni. Mind az emberek, mind a trallokok összerezzentek nem létező szeme pillantásától.

– Keressétek! – olyan volt a hangja, mintha valami régóta halott dolog hullott volna darabokra. – Ne ácsorogjatok vacogva itt! Találjátok meg!

Egwene ugyanolyan halkan ereszkedett le a törmelékdombról, mint ahogy felmászott rá. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Megtorpant, mert egy pillanatig azt hitte, az egyik árnyfattya suttog hozzá. Valahogy mégis tudta, hogy ez nem lehet. Rémülten a háta mögé pillantott, hátha ott áll a Myrddraal, ahol még az előbb ő volt. Aztán továbbsietett, keresztül a lerombolt palotán, átmászott a ledőlt oszlopokon, keresztül erőlködte magát a súlyos kőtömbök között. Nehezen, de előrejutott. Egyszer rálépett egy asszony karjára, amely a vakolat és a tégladarabok alól lógott ki. Itt egy válaszfal dőlt össze, s talán a fölötte lévő padlózat is. Észre sem vette a kart, akárcsak a halott nő egyik ujját díszítő gyűrűt a nagy kígyóval. Már hozzászokott ahhoz, hogy ne törődjön a halottakkal ebben a hatalmas hullaházban, amivé a trallokok és az árnybarátok változtatták Caemlynt. Semmit sem tehetett a halottakért.

Keresztülpréselte magát egy keskeny nyíláson, ahol a terem mennyezetének egy része leszakadt, és egy törmelékkel félig megtöltött teremben találta magát. Itt feküdt Rand. Egy nehéz gerenda zuhant csípőjére, és lába eltűnt a kőtömb alatt. Arcát izzadságtól nedves por borította. Amikor a közelébe ért, a férfi kinyitotta a szemét.

– Visszajöttél – a szavakat rekedt suttogásként préselte ki magából. – Attól féltem... de nem számít. Segítened kell.

Egwene elgyötörten zuhant a padlóra.

– A gerendát fel tudnám emelni a nyalábba gyűjtött levegő segítségével, de akkor az egész mennyezet rád szakad. Mindkettőnkre. Nem tudok mindent egyszerre megcsinálni, Rand.

A férfi keserű és fájdalommal teli nevetése olyan gyorsan elhalt, ahogy jött. Friss izzadság gyöngyözött a homlokán, és Egwene látta, hogy mekkora fáradságot okoz Randnek a beszéd.

– Magam is eltolhatnám a gerendát. Tudod jól. Felemelhetném, és a köveket is fölötte – mindent egyszerre. De ahhoz, hogy ezt tegyem, meg kell nyitnom magam a saidin előtt. És ez az, amit nem tehetek. Nem bízhatok abban... – elhallgatott, és hörögve vette a levegőt.

– Nem értelek – felelte a lány lassan. – Kiben nem bízol? – A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos! Egwene megdörzsölte a fülét.

– Az őrület, Egwene! Alig bírom visszatartani. – Rand hörgő nevetését hallva a lány összeborzadt. – Minden erőmre szükség van, hogy visszatartsam. Ha csak egy pillanatig is lanyhul az éberségem, máris megragad az őrület. És akkor minden mindegy. Ezért kell neked segítened.

– De hát hogyan, Rand? Mindent megpróbáltam, ami csak az eszembe jutott. Mondd meg, hogyan, és én megteszem!

Rand egyik ernyedt kezét kinyújtotta a tőr után, amely mocskos pengével feküdt a porban.

– A tőr – suttogta. Keze fájdalmasan, lassan visszatért a mellére. – Döfd ide! A szívembe! Ölj meg!

Egwene rá és a tőrre meredt, mintha két mérges kígyót látna.

– Nem, Rand, ezt nem teszem meg! Nem tudom! Hogyan akarhatsz ilyet tőlem?

A férfi keze lassan ismét a tőr felé csúszott. Ujjai azonban nem érték el. Megfeszítette magát, felnyögött, és ujjának hegyével megérintette a markolatot. Mielőtt azonban újra próbálkozhatott volna, a lány elrúgta onnan a tőrt. Rand zokogva magába zuhant.

– Mondd meg, miért! – követelte. – Miért akarod tőlem azt, hogy... meggyilkoljalak? Meg foglak Gyógyítani, megteszek mindent azért, hogy kihozzalak innen, de nem tudlak megölni. Miért?

– Kifordíthatnak engem, Egwene! – Rand olyan fájdalmasan hörgött, hogy a lány legszívesebben elsírta volna magát. – Ha foglyul ejtenek – a Myrddraalok, a Rémurak –, akkor átállíthatnak az árnyék oldalára. Ha rámtör az őrület, nem tudok védekezni ellene. Akkor egyáltalán nem fogom tudni, mit csinálnak, míg késő nem lesz! Kérlek, Egwene! A Fény szerelmére! Öljél meg!

– Én... nem bírom, Rand. A Fény segítsen nekem, nem vagyok képes.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos! Maga mögé pillantott, ahol egy ezüstös, fehér fénytől ragyogó ív állt a törmelék tetején.

– Egwene, segíts nekem!

Légy állhatatos!

Megállt, és egy lépést tett az ív irányába. Az pontosan előtte állt. Még egy lépés, és...

– Kérlek, Egwene! Segíts rajtam! Nem érem el a tőrt! A Fény szerelmére, Egwene! Segíts rajtam!

– Nem tudlak megölni – suttogta a lány. – Nem tudlak. Bocsáss meg nekem!

Még egyet lépett.

– SEGÍTS RAJTAM, EGWENE!

A fény körülfogta, és hamuvá égette.

Dülöngélve lépett ki az ívből. Észre sem vette saját meztelenségét, de nem is érdekelte. Görcs futott végig rajta, és mindkét kezét a szájára szorította.

– Nem tehettem, Rand! – suttogta. – Nem, tehettem. Kérlek, bocsáss meg nekem! Fény, segíts rajtam! Kérlek, Fény, segíts Randen!

Hideg víz ömlött a fejére.

– Most megtisztultál a hamis büszkeségtől. Most megszabadultál a hamis ambícióktól. Tisztára mosva, megújulva lépsz közénk. Tiszta szívvel, tiszta lélekkel – énekelte Elaida.

Amikor a Piros nővér elfordult, Sheriam gyengéden megfogta Egwene vállát, és elvezette az utolsó boltívhez.

– Még egyszer, gyermek. Még egyszer, és túlvagy rajta.

– Azt mondta, átállíthatják az árnyék oldalára – suttogta Egwene. – Az mondta, a Myrddraalok és a Rémurak rákényszeríthetik erre.

Sheriam megbotlott, és gyorsan körülnézett. Elaida közben már majdnem visszaért az asztal mögé. A ter'angreal gyűrűinél ülő aes sedai-ok továbbra sem törődtek semmivel.

– Kellemetlen ügy, amiről nem kellene beszélned, gyermek – mondta Sheriam végül, és még halkabban hozzáfűzte: – Gyere! Még egyszer.

– Képesek lennének rá? – kérdezte Egwene.

– Az a szokás – felelte Sheriam –, hogy nem beszélünk arról, ami a ter'angrealban történt. Egy nő félelmeit csak ő maga ismerheti.

– De megtehetik?

Sheriam felsóhajtott, még egyszer odapillantott a többi aes sedai felé, majd egészen halkan suttogva, gyorsan így szólt:

– Erről csak egészen kevesen tudnak, még itt, a Toronyban is. Tulajdonképpen nem most kellene ezt megtudnod, a legjobb az lenne, ha sohasem tudnád meg, de azért elmondom. Van egy gyenge pont, amikor az ember az Egyetlen Hatalmat akarja fókuszálni. Megtanuljuk, hogyan nyissuk meg magunkat az Egyetlen Hatalomnak, de ezzel más... dolgoknak is feltárjuk magunkat. – Egwene megborzongott. – Nyugodj meg, gyermek! Ez azért nem olyan egyszerű. Ilyesmi, ha jól tudom – és a Fény adja, hogy igaz legyen! – nem történt a trallok háborúk óta. Tizenhárom Rémúrra volt szükségük hozzá – olyan árnybarátokra, akik képesek voltak az Egyetlen Hatalmat fókuszálni –, akik tizenhárom Myrddraalon keresztül vezették le az Egyetlen Hatalmat. Látod? Cseppet sem egyszerű az ilyesmi. Ma már nincsenek Rémurak. Ez a Torony egyik titka, gyermek. Ha a többiek tudnának erről, valószínűleg nem lehetne meggyőzni őket arról, hogy nálunk biztonságban vannak. Ily módon csak azt lehet átállásra bírni, aki képes fókuszálni a Hatalmat. Bármilyen erősek is vagyunk, ez a gyenge pontunk. Mindenki más olyan biztos, mint egy erőd. Csak a saját tetteik vagy a saját akaratuk lökheti őket az árnyék karjaiba.

– Tizenhárom – felelte Egwene egészen halkan. – Pontosan ennyien hagyták el a Tornyot. Liandrin és tizenkét másik asszony.

Sheriam arcvonásai megkeményedtek.

– Ezzel most nem szabad törődnöd! Azonnal felejtsd el! – hangja visszanyerte normális csengését. – A harmadik alkalom azé, ami lesz. A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Egwene ránézett az izzó boltívre, és keresztülpillantott rajta a messzeségbe. Liandrin és tizenkét társa. Tizenhárom árnybarát, aki képes fókuszálni. Fény, segíts rajtunk! Belépett a fénybe. A ragyogás eltöltötte. Egyszerűen keresztülvilágított rajta. A csontja velejéig megégette, a lelke mélyéig megperzselte. Fellángolt a fényben. Fény, segíts rajtam! Nem volt más, csak a puszta fény és a fájdalom.

Egwene belepillantott a magas, álló tükörbe, és nem volt biztos abban, min lepődött meg jobban: arcbőrének kortalan simaságán, vagy mert meglátta a vállára terített, csíkos stólát. Az Amyrlin Trón stóláját.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Tizenhárom.

Megtántorodott, segítséget keresve a tükör felé nyúlt, és majdnem magával rántotta öltözőszobájának kék csempés padlójára. Valami nincs rendben, gondolta. Ennek azonban nem lehetett köze hirtelen rosszullétéhez, vagy legalábbis nem ez nyugtalanította most. Valami másnak kellett lennie, de még csak nem is sejtette, hogy mi lehet az.

Mellette egy aes sedai állt, egy asszony, olyan kiugró arccsontokkal, mint Sheriamé, ám haja sötét volt, és aggódó, barna szemekkel nézett rá. A krónikaőr vékony stóláját viselte a vállán. Nem Sheriam volt. Egwene még sosem látta azelőtt, de biztos volt benne, hogy ugyanolyan jól ismeri, mint saját magát. Habozva nevet adott a nőnek: Beldeine.

– Jól van, Anya?

Zöld a stólája. Ez azt jelenti, hogy a Zöld ajah soraiból került ki. A krónika őre mindig ugyanabból az ajahból jön, mint az amyrlin, akit szolgál. Ez azt jelenti, ha én vagyok az amyrlin – ha? –, akkor én is a Zöld ajahhoz tartoztam. A gondolat megrázta. Nem az, hogy Zöld nővér volt, hanem az, hogy erre most kellett rájönnie. A Fény szerelmére, valami nincsen rendben velem!

A visszaút csak...

A hang a fejében puszta zümmögéssé halkult.

Tizenhárom árnybarát.

– Minden rendben, Beldeine – mondta Egwene. A név furcsán hangzott a szájából. Olyan, mintha már évek óta használta volna. – Nem várakoztathatjuk meg őket. – Kit kell várakoztatnunk? Nem emlékezett, azt viszont tudta, hogy hihetetlenül szomorú amiatt, hogy véget ér a várakozás. Nagyon nem örült neki.

– Már biztosan türelmetlenek, Anya – Beldeine hangjából egy kevés habozás érződött, mintha ugyanolyan gátlásokkal küzdene, mint Egwene, csak éppen más okból. Ha Egwene nem tévedett, akkor Beldeine minden látszólag megőrzött nyugalma ellenére, hihetetlenül félt.

– Ebben az esetben jobb, ha sietünk.

Beldeine bólintott, és mélyet lélegzett, mielőtt a szőnyegen át odasétált volna, ahol a hivatalát jelző botot – Tar Valon hófehér lángjával – az ajtó mellé támasztotta.

– Én is azt hiszem, hogy meg kell történnie, Anya – megmarkolta a botot, és kinyitotta az ajtót Egwene számára, majd előresietett. Elindult kétszemélyes körmenetük. A krónikák őre vezette az Amyrlin Trónt.

Egwene nem sokat látott a folyosókból, melyeken keresztül haladtak. Teljes figyelmével saját belsőjét hallgatta. Mi van velem? Miért nem emlékszem semmire? Miért nincs összhangban annyi dolog azzal, amire... majdnem emlékszem? Megérintette a vállán nyugvó, hét csíkkal díszített stóláját. Miért vagyok szinte teljesen biztos abban, hogy még novícia vagyok?

A visszaút csak egyszer... a hang ezúttal azonnal elhallgatott.

Tizenhárman a Fekete ajahból.

Ettől megbotlott. Ez annyira rettenetes gondolat volt, hogy csontja velejéig jéggé dermedt tőle. Több, mint borzasztó. Valami – személyes. Üvölteni akart, elszaladni, elbújni. Elfogta az érzés, hogy mindenki rá vadászik. Bolondság! A Fekete ajahot megsemmisítettük. Ez is furcsának tűnt. Lényének egy része jól emlékezett a Nagy Tisztogatásra. Egy másik része viszont abban volt biztos, hogy semmi ilyesmi nem történt.

Mereven előreszegezett pillantással ment Beldeine előtte. Nem vette észre, hogy megbotlott. Egwene nagyobbakat lépett, hogy utolérje. Ez a nő valósággal remeg a félelemtől. A Fény szerelmére, hát hová vezet engem?

Beldeine megállt egy hatalmas, dupla ajtó előtt. Az ajtó mindkét szárnyának sötét fájába belevésték Tar Valon hatalmas ezüstlángját. Kezét megtörölte ruhájában, mintha megizzadt volna, aztán kinyitotta az egyik ajtószárnyat, és Egwene-t felvezette egy rámpán, amelyet ugyanabból az ezüsterekkel átszőtt kőből faragták, mint Tar Valon falait. Még itt, bent is fény áradt belőle.

A feljáró egy hatalmas, kerek terembe vezetett, amely fölé egy legalább harminc lépés magas kupola tornyosodott. Lépcsőkön lehetett feljutni a fal mentén körbefutó karzatra. A lépcsőket egymástól egyenlő távolságra három feljáró osztotta részekre. Középen Tar Valon lángját vésték a padlóba, amelyet spirál alakban a hét ajahot szimbolizáló, színes csíkok vettek körbe. A feljáróval szemben egy magas támlájú, nehéz szék állt, melyet indákkal és levelekkel gazdagon díszítettek és a hét ajah színeire festettek.

Beldeine botjával nagyot koppantott a padlóra. Hangja enyhén remegett.

– Íme, jön! A Pecsétek őre. Tar Valon lángja. Az Amyrlin Trón. Ő közeledik!

A ruhák sustorgása jelezte, hogy az emelvényen a nők felemelkedtek székeikről. Három csoportban huszonegy szék állt ott, melyek közül hármat mindig azonos színre festettek, kárpitjuk is ugyanolyan színű volt, mint az előttük álló asszonyok vállkendőit díszítő rojtok.

A Torony tanácskozóterme, gondolta Egwene, miközben keresztülment a belső körön, és odaért a székhez. Az Amyrlin Trón. Ez minden. A Tanács és az ajahok képviselői. Már több ezer alkalommal voltam itt. Semmire sem bírt visszaemlékezni. Mit keresek én itt, a tanácsteremben? A Fény szerelmére! Elevenen megnyúznak, ha észreveszik, hogy én... Nem volt egészen világos, mit fognak észrevenni, de ennek ellenére a Fényhez fohászkodott, hogy semmit se vegyenek észre.

A visszaút csak egyszer...

A visszaút csak...

A visszaút...

A Fekete ajah vár.

Ez legalább egy teljes gondolat volt. Minden irányból egyszerre hallotta. De akkor a többiek miért nem hallották?

Leült az Amyrlin Trón székére – a székre, ami maga volt az Amyrlin Trón –, és rájött, hogy fogalma sincs arról, mit is kellene tennie. A többi aes sedai vele egyidőben foglalt helyet, kivéve Beldeine, aki a botja mellett állt, és idegesen nyelt egyet. Úgy tűnt, mindenki rá vár.

– Kezdjétek! – mondta végül.

Úgy tűnt, ennyi elég. A Pirosak egyik képviselője emelkedett szóra. Egwene megijedt, amikor felismerte benne Elaidát. Ezzel együtt azt is tudta, hogy Elaida a Pirosak vezetője és legelkeseredettebb ellensége volt. A pillantás, amivel Elaida a terem túlsó oldaláról rápillantott, megrémítette Egwene-t. A Piros nővér tekintete szigorú volt, hideg és diadalmas. Olyan dolgokat ígért, amikre inkább nem is akart gondolni.

– Hozzátok be! – mondta Elaida hangosan.

Az egyik feljáró felől – nem abból az irányból, ahonnan Egwene feljött – a kőpadlóra taposó csizmák csikorgása hallatszott: emberek jelentek meg ott. Egy tucatnyi aes sedai kísért három férfit. Ketten közülük jól megtermett őrkatonák voltak, Tar Valon fehér lángjával a mellükön, egy harmadik, láncra vert és botladozó férfit húztak maguk után. A férfi kábultnak tűnt.

Egwene felpattant székéből. A láncra vert férfi Rand volt. Félig lecsukott szemével és lehajtott fejével szinte aludni látszott. Csak azért mozgott, mert a láncok vonszolták.

– Ez a férfi – jelentette be Elaida – az Újjászületett Sárkánynak nyilvánította magát – a megvetés moraja zúgott fel az emelvényről. Nem mintha a bejelentés meglepte volna a jelenlevőket, de ez nem olyasmi volt, amit szívesen hallottak. – Ez a férfi fókuszálta az Egyetlen Hatalmat! – A zúgás még hangosabbá vált, undor és félelem csengett benne. – Ezért csak egyetlen büntetést lehet kiszabni, melyet minden országban ismernek és elismernek, de csak itt, Tar Valonban mérhetik ki, a Torony Tanácsának termében. Az Amyrlin Trón elé terjesztem a javaslatot, hogy ítéljük el ezt a férfit, és vessük alá a megszelídítésnek!

Elaida szeme Egwene felé villant. Rand. Mit csináljak? A Fényre! Mit csináljak?

– Miért habozol? – akarta Elaida tudni. – Az ítéletet háromezer éve ismerjük. Miért habozol, Egwene al'Vere?

Az egyik Zöld küldött felpattant. Harag izzott egyébként oly nyugodt arcán.

– Micsoda szégyen, Elaida! Tartsd tiszteletben az Amyrlin Trónt! Tiszteld az Anyát!

– A tiszteletet – felelte Elaida hűvösen – ugyanúgy el lehet játszani, ahogy meg lehet szerezni. Tehát, Egwene? Lehet, hogy végre megmutatod gyenge pontodat? Kiderül, hogy alkalmatlan vagy hivatalodra? Lehet, hogy nem akarod elítélni ezt a férfit?

Rand megpróbálta felemelni a fejét, de nem sikerült.

Egwene lassan felállt. Minden kavargott a fejében. Megpróbálta emlékeztetni magát arra, hogy ő az amyrlin, és elegendő hatalma van arra, hogy parancsokat adjon az itt jelen lévő összes nőnek. Ugyanakkor valami más azt üvöltötte benne, hogy ő csak egy novícia, nem is lehetne itt, és minden furcsa módon ki van fordulva.

– Nem – jelentette ki remegve. – Nem, azt nem tudom! Nem fogom őt...

– Íme, elárulta magát! – Elaida kiáltása túlharsogta Egwene próbálkozását, hogy tovább beszéljen. – Saját magát ítéli el. Fogjátok el!

Amikor Egwene ismét kinyitotta a száját, Beldeine már mellette állt. Aztán a krónikaőr botja Egwene fejére zúdult.

Feketeség.

Először a fájdalmat érezte meg a fejében. Valami hideg és kemény dolgon feküdt. Aztán a hangokat is meghallotta. A mormogást.

– Még eszméletlen? – ez úgy hangzott, mintha valaki csontot reszelt volna.

– Ne aggódj! – felelte egy asszony, messziről, nagyon messziről. Idegesnek és ijedtnek tűnt, és arra törekedett, hogy ez ne érződjön rajta. – Elintézzük, mielőtt rájönne, hogy mi történik. Akkor már a miénk lesz, és azt tehetünk vele, amit akarunk. Talán odaadjuk nektek, hogy szórakozzatok vele egy kicsit.

– Miután felhasználtátok saját céljaitokra.

– Természetesen.

A távoli hangok egyre halkabbak lettek.

Egy kéz érintette meg a lábát, a puszta, ernyedt bőrét. Résnyire kinyitotta a szemét. Meztelenül és horzsolásokkal tele feküdt egy eddig nyilvánvalóan nem használt raktárhelyiségben, egy durva faasztalon. Szálkák mélyedtek a hátába. Szájában a vér fémes ízét érezte.

Egy csapat aes sedai állt a terem egyik oldalán. Halkan, gesztikulálva beszéltek. A fejfájás miatt nehezére esett a gondolkodás, de mégis fontosnak tartotta, hogy megszámolja őket. Tizenhárman voltak.

Egy csapat fekete ruhás, csuklyát viselő férfi jött be, és csatlakozott az aes sedai-okhoz. Azok szemmel láthatóan nem tudták eldönteni, hogy félnek, vagy hogy erősebbek akarnak lenni, mint a feketék. Az egyik férfi az asztal felé fordult. A csuklya alól kilátszó, halott, fehér arcban nem volt szem.

Egwene-nek meg sem kellett számolnia a Myrddraalokat. Tudta, hányan vannak. Tizenhárom Myrddraal és tizenhárom aes sedai. Anélkül, hogy gondolkodott volna, felüvöltött a félelemtől. De a csontig hatoló rémület ellenére is kinyúlt az Igazi Forrás után, és kétségbeesetten megpróbálta megérinteni a saidart.

– Magához tért!

– Az nem lehet! Még nem! – zárjátok el! Gyorsan, gyorsan! Zárjátok el a Forrástól!

– Túl késő! Túl erős!

– Kapjátok el, gyorsan!

Kezek nyúltak a karja és a lába felé. Hullafehér kezek, mint férgek a kő alatt, s fölöttük ugyanilyen sápadt, szem nélküli arcok látszottak. Ha ezek a kezek megérintenék a bőrét, attól megőrülne. Ezt biztosan tudta. Eltöltötte az Egyetlen Hatalom.

Lángok csaptak fel a Myrddraalok bőréből, és szilárd, tüzes tőrökként keresztülhasították a fekete anyagot. Az üvöltő Félemberek megfeketedtek és elégtek, mint a gyújtós. Ököl nagyságú kődarabok szakadtak ki a falból és süvítettek keresztül a termen. Akit eltaláltak, az felüvöltött vagy felnyögött a fájdalomtól. A levegő megmozdult, forogni kezdett, mintha forgószél tombolna a szobában.

Lassan, a fájdalomtól megkínozva Egwene feltápászkodott az asztalról. A szél a haját korbácsolta, és nagyokat lökött rajta, de előre is segítette, miközben az ajtó felé tántorgott. Egy aes sedai állt hirtelen elé, egy sebekből vérző, horzsolásokkal teli asszony, akit az Egyetlen Hatalom izzása vett körbe. Egy nő, akinek sötét szemében a halál izzott.

Egwene értelme megtalálta az asszony nevét. Gyldan. Elaida leghűségesebb bizalmasa, aki mindig mellette ácsorgott, együtt sutyorogtak, és éjszakára is bezárkóztak tanácskozni. Egwene elhúzta a száját. Nem törődött a kövekkel és a széllel, ökölbe szorította a kezét, és olyan gyorsan, ahogy csak tudott, Gyldan arcába vágott. A Piros nővér – a Fekete nővér – összerogyott, mintha csak megolvadtak volna a csontjai.

Egwene az öklét dörzsölgetve kitántorgott a folyosóra. Köszönöm, Perrin, gondolta, hogy megmutattad, hogyan kell odacsapni! Arról viszont nem beszéltél, hogy ez mennyire fog nekem is fájni!

A szél erejével küzdve bezárta az ajtót, majd újra felhasználta az Egyetlen Hatalmat. Az ajtó körül megremegtek a kövek, kiszakadtak a falból, míg végül felhalmozódva, elzárták a bejáratot. Ez nem fogja őket túl sokáig feltartani, de bármi, amivel csak egyetlen percet is nyerhet, megérte a fáradságot. Élet vagy halál múlhat a perceken. Összeszedte magát, és futni kezdett. Bizonytalanul, tántorogva futott, de futott.

Úgy döntött, először ruhát keres magának. Egy felöltözött nő több méltóságot sugall, mint egy meztelen, és neki most minden csepp méltóságára szüksége lesz. Üldözői először a lakosztályában fogják keresni, de Egwene minden eshetőségre számítva a dolgozószobájában is hagyott egy ruhát meg egy pár cipőt – és egy tartalék stólát –, ez a szoba pedig nem volt messze.

Iszonyúan megviselte az idegeit, ahogy az üres folyosókon futott. A Fehér Toronyban már nem éltek annyian, mint korábban, de ennek ellenére mindig össze lehetett futni valakivel. Mégis, most a leghangosabb zajt a kőpadlóhoz csapódó, meztelen talpa okozta.

Keresztülsietett az előszobán, be a belső dolgozószobába, és itt végre talált valakit. Beldeine a padlón ült, fejét a kezébe temette, és sírt.

Egwene gyanakodva megállt, amikor Beldeine felemelte a fejét, és vörösre bőgött szemével ránézett. A krónikaőrt nem vette körül a saidar ragyogása, de Egwene inkább óvatos volt. És öntudatos. Saját izzását természetesen nem vehette észre, de elegendő volt érezni a testét átjáró erőt – az Egyetlen Hatalmat. Különösen, ha ehhez még a titkát is hozzászámolta.

Beldeine kezével könnyáztatta arcát dörzsölgette.

– Kénytelen voltam. Értse meg! Ők... ők... – vett egy mély lélegzetet, megremegett, aztán minden kitört belőle: – Három nappal ezelőtt éjszaka, álmomban elkaptak, és lecsendesítettek – szavai üvöltéssé erősödtek. – Lefogtak, és lecsendesítettek! Többé nem tudom fókuszálni az Egyetlen Hatalmat!

– A Fény szerelmére! – suttogta Egwene. A saidar áramlása valamit tompított döbbenetén. – A Fény segítsen és vigasztaljon meg, lányom! Miért nem szóltál róla? Én akkor... – nem fejezte be a mondatot, mert pontosan tudta, hogy nem bírt volna neki segíteni.

– Mit tudott volna csinálni? Micsodát? Semmit! Semmit sem tudott volna! De ők azt mondták, hogy ők visszaadhatják nekem a képességemet, a... a Sötét Úr hatalmának segítségével – tenyerét szemére szorította, de ujjai közül könnyek törtek elő. – Annyira bántottak, Anya, és én kénytelen voltam... Ó, Fény! Annyira bántottak! Elaida azt mondta nekem, hogy meg fognak Gyógyítani, és ismét képes leszek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, ha engedelmeskedem. Ezért aztán... kénytelen voltam!

– Szóval, Elaida tényleg Fekete nővér – állapította meg Egwene komoran. A fal mellett álló, keskeny ruhásszekrényben egy zöld selyemből készült ruha lógott, amit arra az esetre őrzött itt, ha nem lenne ideje visszamenni a lakosztályába. A ruha mellett egy csíkos stóla is függött. Gyorsan öltözködni kezdett. – Mit csináltak Randdel? Hova vitték? Válaszolj, Beldeine! Hol van Rand al'Thor?

Beldeine remegő ajkakkal kuporgott a padlón, szomorú tekintete semmit sem látott, de aztán összeszedte magát, és megszólalt:

– Az Árulók Udvarában, Anya. Az Árulók Udvarába vitték.

Egwene-re remegésroham zúdult. A félelem remegése. Elaida nem habozott, még egyetlen órát sem várt. Az Árulók Udvarát három célból szokták felhasználni: kivégzésre, egy aes sedai elcsendesítésére, vagy egy olyan férfi megszelídítésére, aki képes volt a Hatalmat fókuszálni. De hát ez csak az amyrlin parancsára történhet! Ki viseli odakint a stólát? Egész biztosan Elaida. De hogy sikerült neki ilyen gyorsan megválasztatnia magát anélkül, hogy engem vád alá helyeztek és elítéltek volna? Addig nem lehet más amyrlin, amíg hivatalosan meg nem fosztottak a stólától és a bottól. Az pedig nem lesz egy könnyű dolog! A Fényre, Rand! Az ajtóhoz lépett.

– Mit tud csinálni, Anya? – kiáltotta Beldeine. – Hát mit tudna tenni?

Nem volt világos, hogy kire gondol: Randre, vagy saját magára.

– Többet, mint hinnétek – felelte Egwene. – Én sosem tartottam a kezemben az Eskü fehér pálcáját, Beldeine.

A szobából kilépve még hallotta, ahogy Beldeine levegő után kap.

Egwene emlékezete még mindig furcsa módon működött. Tudta, hogy egyetlen nő sem kaphatja meg a stólát és a gyűrűt anélkül, hogy elmondaná a Három Esküt, miközben szilárdan a kezében tartja a fehér pálcát, a ter'angrealt, amely olyan erősen hozzáköti az embert az eskühöz, mintha azt gyermekkorában a csontjába metszették volna. Egyetlen nő sem lehetett aes sedai anélkül, hogy letette volna az esküt. Egwene azonban tudta, hogy éppen ő az, akinek esetében valamilyen módon – hogy miként, arra nem emlékezett – kihagyták az eskü letételét.

Cipője hangosan kopogott futás közben. Most már legalább azt tudta, miért ilyen üresek a folyosók. Valamennyi aes sedai, kivéve azokat, akiket bezárt a raktárba, az összes beavatott, valamennyi novícia, sőt, még a szolgák is, kivétel nélkül, az Árulók Udvarában gyülekeztek, ahogy azt a szokás megkívánta, hogy végignézzék, miként hajtják végre Tar Valon akaratát.

Az őrzők pedig körbeveszik az udvart, kizárva így annak a lehetőségét, hogy valaki kiszabadítsa a megszelídítésre váró férfit. Guaire Amalasan seregének maradványai megpróbálkoztak ezzel, mielőtt véget ért volna a Második Sárkány háborúja, nem sokkal azelőtt, hogy Tar Valonnak kezdett meggyűlni a baja a felemelkedő Sasszárny Arturral. Sötétbéklyó Raolin hívei is próbálkoztak évekkel később ilyesmivel. Nem emlékezett arra, hogy Randnek voltak-e hívei, de az őrzők számoltak ezzel a lehetőséggel, és készen álltak a kivédésére.

Ha Elaida vagy valaki most tényleg magára öltötte az amyrlin stóláját, akkor lehet, hogy az őrzők nem fogják beengedni az Árulók Udvarába. Tudta, hogy képes lenne utat törni magának. Ennek viszont gyorsan kell megtörténnie. Nincs értelme nagy lelki nyugalommal a megszilárdult levegő tömlöcébe vetni az őrzőket, ha Randet közben már megszelídítették. Még az őrzők is elfutnának, ha villámokat hajigálna rájuk, és szétrobbantaná a máglyát meg a talajt a lábuk alatt. A máglyát? – csodálkozott. De ugyanakkor nem lenne jó, ha lerombolná Tar Valon hatalmát, csak hogy megmentse Randet. Mindkettőt meg kell őriznie.

Jó darabbal azelőtt, hogy elérte volna az Árulók Udvarára vezető utat, elkanyarodott oldalra, majd lépcsőkön és feljárókon keresztül, melyek felfelé haladva egyre szűkebbé váltak, addig sietett, míg el nem ért egy csapóajtót, amit kinyitott, és kimászott rajta a Torony ferde tetejére. A cserepek szinte fehérek voltak. Innen – a háztetők fölött – a tornyok között közvetlenül lelátott az Árulók Udvarának nyitott torkán.

Az udvart, a közepén elkülönített résztől eltekintve, emberek töltötték meg. Az ablakokban meg az erkélyeken is emberek nyüzsögtek, sőt néhányan még a tetőkre is felkapaszkodtak. Ennek ellenére jól látta az üres térség közepén álló, magányos férfit. Ebből a távolságból egészen kicsinek látszott, szinte ernyedten lógott láncain. Tizenkét aes sedai állt körülötte, és egy további – akiről Egwene tudta, hogy hét csíkkal díszített stólát visel, akkor is, ha a mintát innen nem tudta kivenni. Elaida. Egwene ismerte a szavakat, amelyeket ebben a pillanatban mondhatott. Ezt a férfit elhagyta a Fény, mert megérintette a saidint, az Igazi Forrás hímnemű felét. Ezért tartjuk fogságban. Ez a férfi iszonyatos módon visszaélt az Egyetlen Hatalommal, tudva tudván, hogy a Sötét Úr megrontotta a saidint, melyet megjelölt a férfiak büszkesége, a férfiak bűne. Ezért vertük láncra.

Egwene erővel elnyomta magában a szöveg folytatását. Tizenhárom aes sedai. Tizenkét nővér és az amyrlin, ahogy azt a hagyományok megkövetelik a megszelídítés során. Ugyanannyian, mint... Ezt a gondolatot is elvetette. Nem maradt ideje, mert valamit tennie kellett. Csak éppen azt nem tudta, hogy mit. Ebből a távolságból az összetömörített levegő segítségével valószínűleg fel tudja Randet emelni, egyszerűen kihozhatná az aes sedai-ok gyűrűjéből, hogy ellebegjen onnan. Talán. De még akkor is, ha képes lenne erre a rettentő erőfeszítésre, és nem hagyná Randet félúton szétloccsanni a kövezeten, akkor is sokáig tartana. Közben Rand tehetetlen célpontot jelentene az íjászok számára, és a saidar izzása lent minden aes sedai-nak elárulta, hogy hol van. És persze a Myrddraaloknak.

– A Fényre! – morogta. – Nincs más kiút, hacsak nem akarok testvér-háborút kirobbantani a Fehér Toronyban. És az még így is megtörténhet – hagyta, hogy átjárja a Hatalom, amelyből kisebb áramlatokat különített el, majd vezetni kezdte őket.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Olyan régen történt, hogy utoljára hallotta ezeket a szavakat! Összerezzent, megcsúszott a sima cserepeken, és éppen hogy csak meg tudott kapaszkodni a tető peremén. A talaj száz lépéssel volt alatta. Körülnézett.

Fent, a torony tetején, kissé megdőlve, hogy ellensúlyozza a ferdén lefelé futó cserepeket, állt egy ezüstös, fényárban úszó boltív. Az ív remegett, és időnként elhomályosodott, a fehér fényt pedig mérges, piros és sárga szaggatta szét.

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos.

Az ív elvékonyodott és áttetszővé vált, majd ismét megszilárdult. Egwene kétségbeesett pillantást vetett az Árulók Udvarára. Időt kellett nyernie. Sikerülnie kellett. Csupán néhány percre volt szüksége, talán tízre, meg egy cseppnyi szerencsére.

Fejében hangok dübörögtek, nem a test nélküli, ismeretlen hang, amelyik arra figyelmeztette, hogy legyen állhatatos, hanem olyan nők hangja, akikről biztosra vette, hogy ismeri őket.

– ...már nem tudom sokáig tartani! Ha nem jön ki most...

– Kitartani! Tartsátok még, a Fény égessen benneteket, vagy kibelezlek, mint a halakat...

– ...összedől, Anya! Nem tudjuk tovább...

A hangok elhalkultak, még egyszer felzümmögtek, aztán helyet adtak a csendnek, ám ekkor ismét jelentkezett az ismeretlen hang:

A visszaút csak egyszer nyílik meg. Légy állhatatos!

Magas az ára annak, ha aes sedai akarsz lenni.

A Fekete ajahok várnak.

Dühét és fájdalmát egyetlen kiáltásba öntve, Egwene az ívbe vetette magát, amelyik vibrált, mint a forró levegő. Szinte azt kívánta, hogy elvétse az ugrást, és halálra zúzza magát.

A fény fonatról fonatra darabokra szedte a testét, szálakra bontotta a fonatokat, majd a semmi vékony cérnaszálaira szakította a szálakat. A fény felszínén minden tovasodródott. Örökre elveszett.

Huszonharmadik fejezet

Sorspecsét

A fény fonatról fonatra darabokra szedte a testét, szálakra bontotta a fonatokat, majd a semmi vékony cérnaszálaira szakította a szálakat. Minden tovasodródott és elégett. Sodródott és elégett, örökre. Örökre.

Egwene kilépett az ezüst boltív alól, hidegen és keményen a haragtól. Megpróbálta jeges dühével legyőzni az emlékek perzselését. Teste még emlékezett arra, hogy lángra lobbant, ám a többi emlék még mélyebben beleégett. A harag jege és a halál.

– Nekem ennyi jutott? – kérdezte. – Hogy újra és újra cserbenhagyjam őt? Hogy eláruljam, és otthagyjam, újra és újra? Ez jutott csak nekem?

Hirtelen rájött, hogy már nem úgy állnak a dolgok, mint amikor eltávozott. Most az amyrlin is ott volt, ahogy azt Egwene tanulta, és minden ajahból egy teljes jogú nővér az előírások szerint, ám most mindannyian aggódva néztek rá. A ter'angreal minden egyes figyelőpontján most két aes sedai ült, arcuk verejtékben úszott. A ter'angreal zümmögő hangot adott, majdnem vibrált, és a boltívek közepén színes, éles sávok törték meg a sima fehérséget.

Sheriamot rövid időre körülvette a saidar ragyogása, miközben Egwene fejére helyezte egyik kezét. Ettől a mozdulattól a lányon újból végigfutott a hideg.

– Semmi baja – jelentette ki a novíciák főnökasszonya megkönnyebbült hangon. – Sértetlen – mondta, mintha nem erre számított volna.

Az Egwene-t figyelő többi aes sedai feszültsége is felengedett egy kissé. Elaida hosszan, mélyen fellélegzett, majd elsietett az utolsó kehelyért. Csupán a ter'angreal körül tevékenykedő aes sedai-ok nem lazítottak. A zümmögés már alábbhagyott, és megjelentek azok a fényjelenségek, amelyek azt mutatták, hogy a szerkezet nemsokára nyugalmi állapotba kerül. Az aes sedai-ok azonban szemmel láthatóan a folyamat minden lépéséért keményen megküzdöttek.

– Mi...? Mi történt? – kérdezte Egwene.

– Maradj csendben! – intette Sheriam gyengéden. – Egyelőre maradj csendben! Jól vagy – ez a legfőbb –, nekünk pedig be kell fejeznünk a szertartást.

Most Elaida érkezett oda, majdnem futólépésben, és az utolsó kelyhet az amyrlinnek nyújtotta.

Egwene csupán egy pillanatig habozott, mielőtt letérdelt. Mi történt?

Az amyrlin lassan Egwene fejére öntötte a kehely tartalmát.

– Most megtisztultál az emondmezei Egwene al'Vere-től. Megtisztultál minden köteléktől, ami a világhoz köt. Tisztára mosva, megújulva lépsz közénk. Tiszta szívvel, tiszta lélekkel. Mostantól Egwene al'Vere a Fehér Torony beavatottja – az utolsó csepp víz is a lány fejére ömlött.

– Most már hozzánk kötötted a sorsod.

Az utolsó szavak különös jelentést kaptak, amelyet csak Egwene és az amyrlin értett. Az aes sedai-ok vezetője ekkor odaadta a kelyhet egy másik nőnek, majd elővett egy aranygyűrűt, amely saját farkába harapó kígyót mintázott. Egwene önkéntelenül is megremegett, amint előrenyújtotta bal kezét, és akkor is, amikor az amyrlin a Nagy Kígyót a középső ujjára csúsztatta. Ha majd aes sedai lesz, azon az ujján viselheti a gyűrűt, amelyiken akarja, vagy dönthet úgy is, hogy nem hordja, ha a körülmények azt követelik meg, hogy elrejtse kilétét, a beavatottak azonban mindig ezen az ujjukon hordták ezt a jelképet.

Az amyrlin most komoly arccal talpra állította Egwene-t.

– Légy üdvözölve, leányom – mondta, és megcsókolta a lány arcát. Egwene csodálkozva érezte, hogy borzongás fut végig rajta. Nem gyermeknek, hanem leányomnak szólította. Ezelőtt mindig gyermek volt. Az amyrlin most a másik orcájára is csókot lehelt. – Légy üdvözölve!

Az amyrlin hátralépett, és kritikusan végigmérte Egwene-t, de Sheriamhoz szólt:

– Szárítsd meg, és adj neki ruhát, azután győződj meg róla, hogy valóban jól van. Győződj meg róla, feltétlenül!

– Már meggyőződtem róla – felelte Sheriam meglepett hangon. – Hisz látta, hogy átvizsgáltam.

Az amyrlin felmordult, és tekintete a ter'angrealra vándorolt.

– Tudni akarom, hol volt ma a hiba! – jelentette ki, majd határozott szoknyasuhogással odament az ívhez. A jelenlévő aes sedai-ok többsége csatlakozott hozzá, és körbeállták a ter'angrealt, amely immár nem volt más, mint egy gyűrűn nyugvó, ívekből álló, ezüstös képződmény.

– Az Anya aggódik miattad – mondta Sheriam, és arrébb vitte Egwene-t. Adott neki egy vastag törülközőt, hogy megtörölje a haját, és egy másikat, hogy azzal a testét szárítsa.

– Mi oka lenne rá, hogy aggódjon? – kérdezte Egwene. Az amyrlin nem akarja, hogy baj érje a vadászkopóját, mielőtt elejtené a szarvast.

Sheriam nem válaszolt. Csupán a homlokát ráncolta, és megvárta, hogy Egwene megszáradjon. Ezután átnyújtott neki egy fehér ruhát, melyet alul hét csík szegélyezett. Egwene enyhe csalódottsággal vette fel a ruhát. Most már a beavatottak közé tartozott, az ujján viselte a gyűrűt, és csíkos volt a ruhája. Miért nem érzem magam másként, mint azelőtt?

Elaida lépett oda hozzájuk, Egwene novícia ruhájával és cipőjével, az övtáskával, meg azokkal a papírokkal a kezében, amiket Verin adott oda neki. A papírok Elaidánál voltak!

Egwene kényszerítette magát, hogy várjon, míg az aes sedai átadja neki az irományokat, ahelyett hogy kitépte volna a kezéből.

– Köszönöm, aes sedai – odafigyelt, hogy csak futó pillantást vessen a papírokra. Nem tudta eldönteni, hogy átnézték-e azokat. A csomók a helyükön voltak. Honnan tudhatnám, hogy elolvasott-e mindent? Övtáskáját elrejtette a novícia ruha alá, és egy pillanatra megtapintotta benne azt a furcsa gyűrűt, a ter'angrealt. Ez legalább még megvan. A Fény szerelmére, hiszen elvehette volna, és azt sem tudom, hogy ezzel igazságtalan lett volna-e. De igen! Igazságtalanság. Azt hiszem, nem hagyhattam volna annyiban.

Elaida arckifejezése ugyanolyan hideg maradt, mint a hangja.

– Nem akartam, hogy ma este lehozzanak téged ide. Nem azért, mert előre sejtettem, mi fog történni – ezt senki sem tudhatta. Azért, mert te egy Vad vagy. – Egwene megpróbált ellenkezni, de Elaida olyan hűvös nyugalommal folytatta, mint egy gleccser. – Ó, igen, tudom, hogy egy aes sedai-nál tanultad meg, miként kell fókuszálni, de ennek ellenére Vad maradtál. Vad a lelkedben, Vad a viselkedésedben. Hihetetlen erő rejlik benned, különben ma este nem maradtál volna életben, de az erő nem változtat meg semmit. Nem hiszem, hogy valaha is a Fehér Torony részévé válsz, nem úgy, ahogy mi, többiek ezt tesszük, mindegy, hogy melyik ujjadon viseled a gyűrűt. Jobb lett volna neked, ha csak azt tanulod meg, miként maradj életben, és visszamentél volna a poros faludba! Sokkal jobb! – megfordult, és büszkén elvonult, ki a teremből.

Ha ez nem tagja a Fekete ajahnak, gondolta Egwene undorodva, akkor nagyon közel állhat hozzájuk. Hangosan azonban csak ezt mondta Sheriamnak:

– Mondhatott volna valamit! Segíthetett volna nekem.

– Egy novíciának segítettem volna, gyermek – felelte Sheriam nyugodtan, mire Egwene összerezzent. Ismét „gyermeknek” nevezték. – Igyekszem megvédeni a novíciákat, ha szükség van erre, hiszen ők nem képesek megvédeni magukat. Te viszont már beavatott vagy. Itt az ideje, hogy megtanuld megvédeni magadat.

Egwene Sheriam szemébe nézett, hogy megállapítsa, tényleg csak képzelte az utolsó mondat furcsa hangsúlyát? Sheriamnak ugyanúgy lehetősége nyílt elolvasni a névsort, mint Elaidának. Akár azt is gondolhatja, hogy Egwene-nek köze van a Fekete ajahhoz. A Fényre! Most már mindenkire gyanakszom! De ez még mindig jobb, mintha meghaltam volna, vagy ha foglyul ejtett volna tizenhárom Fekete nővér és... Gyorsan elhessegette ezt a gondolatot.

– Sheriam, mi történt ma este? – kérdezte. – És ne akarjon megint megvigasztalni!

Sheriam szemöldöke majdnem a homloka tetejéig felszaladt, mire Egwene még gyorsan hozzáfűzte:

– Sheriam sedai, ezt akartam mondani, természetesen. Bocsánat, Sheriam sedai!

– Tartsd szem előtt, hogy még nem vagy aes sedai, gyermek! – bár hangja hideg volt, mint az acél, Sheriam elmosolyodott, ám mosolya azonnal eltűnt, ahogy folytatta: – Nem tudom, hogy mi történt. Attól félek, hogy ma este majdnem meghaltál.

– Ki tudja, mi történik azokkal, akik nem jönnek ki egy ter'angrealból? – szólalt meg Alanna, aki közben csatlakozott hozzájuk. A Zöld nővér híres volt zabolátlan természetéről és jó humorérzékéről. Némelyek úgy vélték, hogy hangulata egyik pillanatról a másikra gyökeresen meg szokott változni. A pillantás, amit Egwene-re vetett, szinte már együttérzőnek tűnt. – Gyermek, félbe kellett volna szakítanom a dolgot, amikor még lehetőségem volt rá, amikor először éreztem ezt a... rezonanciát. Később ez ismétlődött meg. Csak ekkor már ezerszer erősebb volt. Tízezerszer. Úgy tűnt, mintha a ter'angreal el akarta volna zárni magát a saidar áramlása elől, vagy mintha keresztül akarta volna égetni a padlót. Kérlek, fogadd el bocsánatkérésemet, bár tudom, hogy a szavak itt nem sokat számítanak! A szavak nem tehetik jóvá azt, ami majdnem megtörtént veled. Ezt nyíltan kimondom, és tudod, hogy így is gondolom, hiszen köt az Első Eskü. Hogy bizonyítsam érzéseimet, arra fogom kérni az Anyát, hogy megoszthassam veled a konyhai munkát. Igen, és Sheriamhoz is veled megyek. Ha megtettem volna a kötelességemet, nem kerültél volna életveszélybe. És ezt most szeretném jóvátenni.

Sheriam kényszeredetten nevetett.

– Az amyrlin ezt sosem fogja megengedni, Alanna. Egy nővér a konyhában, ráadásul pedig... erre még nem volt példa. Lehetetlen! Te megtetted, amit helyesnek tartottál. Nem rajtad múlott.

– Nem az ön hibája volt, Alanna sedai – mondta Egwene. Ezt most miért csinálta Alanna? Lehet, hogy csak meg akar győzni arról, hogy semmi köze a balesethez? Hogy aztán a jövőben még jobban szemmel tarthasson? Ám amikor elképzelte, hogy a büszke aes sedai naponta háromszor, könyökig merülve a zsíros szutyokban a konyhában súrolja a mocskos edényeket, csak hogy szemmel tarthasson valakit, kénytelen volt beismerni, hogy elragadta a fantáziája. Egyszerűen elképzelhetetlennek tűnt, hogy Alanna így tenne. A Zöld nővérnek ráadásul semmi esélye sem lehetett arra, hogy megnézze a névsort, hiszen végig lekötötte a ter'angreal. De ha Nynaeve-nak igaza van, nincs szükség a névsorra ahhoz, hogy egy Fekete nővér meg akarjon gyilkolni. Már ha ő tagja a Fekete ajahnak. Hagyd ezt most már abba! – Tényleg nem az ön hibája volt.

– Ha megtettem volna a kötelességemet – erősködött Alanna –, nem történhetett volna meg ilyesmi. Eddig csak egyetlen alkalommal éltem át hasonlót évekkel ezelőtt, amikor egy olyan teremben próbáltunk meg használni egy ter'angrealt, ahol egy másik is volt. Ez a másik valamilyen módón összeköttetésben állt az elsővel. Nagyon ritkán fordul elő, hogy két azonos fajtájút találunk belőlük. Akkor mind a kettő megolvadt, és száz lépésnyi körzetben az összes nővér olyan fejfájást kapott, hogy egy héten keresztül képtelenek voltak az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Mi a bajod, gyermek?

Egwene keze görcsbe szorult az övtáskája körül, míg a csavart kőgyűrű a vastag anyagon keresztül a tenyerébe vágott. Meleg áradt a gyűrűből? A Fény szerelmére! Mindenről én tehetek!

– Semmi bajom, Alanna sedai. Aes sedai, maga nem tett semmi rosszat. Nincs oka arra, hogy megossza velem a büntetésemet. Nincsen. Egyáltalán nincsen.

– Egy kicsit túl indulatosan adtad elő – szólalt meg Sheriam –, de igazad van.

Alanna csak a fejét rázta.

– Aes sedai – nézett rá Egwene megfontoltan –, mit jelent az, ha valaki a Zöld ajahhoz tartozik?

Sheriam vidáman pislogott, Alanna viszont egészen nyíltan elvigyorodott.

– Épp csak most kapta meg a gyűrűjét – mondta a Zöld nővér –, és máris azon töri a fejét, melyik ajahot válassza. Először a férfiakat kellene szeretned. Nem mondom, hogy legyél szerelmes, de szeretned kell őket. Nem úgy, mint a Kék nővérek, akik addig kedvelik a férfiakat, amíg pórázon tarthatják őket, és azok nem állnak az útjukban. És biztosan nem úgy, mint a Pirosak, akik megvetik az erősebb nemet, mintha minden egyes férfit felelősség terhelne a Világtörésért – Alviarin, az amyrlinnal együtt érkezett Fehér nővér hűvös pillantást vetett rájuk, aztán továbbment. – És nem úgy, mint egy Fehér – nevetett Alanna. – Az ő életükben egyáltalán nincs hely az érzelmeknek.

– Nem így értettem, Alanna sedai. Csak azt akartam tudni, mit jelent, ha valakiből Zöld nővér lesz – nem volt benne biztos, hogy Alanna megérti a kérdését, hiszen jómaga sem tudta, hogy pontosan mit is akart kérdezni, de Alanna megfontoltan bólintott, mint aki mindent ért.

– A Barnák a tudást keresik, a Kékek az okokat kutatják, a Fehérek pedig könyörtelenül logikus vizsgálatnak vetik alá az igazságot firtató kérdéseket. Mi mindegyikre hasonlítunk egy kicsit, ez biztos. Zöldnek lenni azonban azt jelenti, hogy az ember készen áll – a hangjában bizonyos büszkeség csengett. – A trallok háborúk idején gyakran csata ajahnak hívtak minket. Minden aes sedai segített, ahol és amikor csak tudott, de a Zöld nővérek mindig a harcoló seregekkel jártak, és szinte az összes csatában részt vettek. Nekünk kellett sarokba szorítani a Rémurakat. Bizony, a csaták ajahja! Most is készen állunk, mert a trallokok egyre mélyebben elkalandoznak dél felé. Közeledik Tarmon Gai'don, az Utolsó Csata. Mi abban is ott leszünk. Szóval, ez jelenti azt, hogy Zöld nővérnek állni.

– Köszönöm, aes sedai – mondta Egwene. Ez lettem volna én? Vagyis ez leszek? Fény, bárcsak tudnám, vajon valóság volt-e, hogy van-e bármi köze a jelenhez!

Az amyrlin is csatlakozott hozzájuk, a többiek pedig mélyen meghajoltak előtte.

– Jól vagy, leányom? – kérdezte Egwene-től. Tekintete Egwene kezére villant, amelyben látszott a papírok novícia ruha alól kikandikáló sarka, majd azon nyomban visszanézett Egwene arcára. – Még ma kiderítem annak okát, ami történt veled.

Egwene elvörösödött.

– Jól vagyok, Anya.

Alanna meglepő módon engedélyt is kért arra az amyrlintől, amit épp az előbb említett.

– Még sosem hallottam ilyesmiről – ellenkezett az amyrlin. – A hajótulajdonos akkor se közösködjön a teherhordókkal, ha zátonyra futtatta a hajót! – Egwene-re pillantott, szemében nőni látszott a feszültség. És a düh. – Osztom az aggodalmadat, Alanna. Bármit is tett ez a gyermek, ezt azért nem érdemelte. Hát jó. Ha ez enyhíti az érzéseidet, meglátogathatod Sheriamot. De ez kizárólag kettőtök között marad. Nem fogok egy aes sedai-t nevetség tárgyává tenni, még a Toronyban sem.

Egwene már nyitotta a száját, hogy mindent bevalljon, hogy elvehessék tőle a gyűrűt – semmi szükségem erre az ostoba tárgyra, tényleg! –, Alanna azonban megelőzte.

– És mi a helyzet a másik dologgal, Anya?

– Ne nevettesd ki magad, leányom! – Az amyrlin minden szónál egyre dühösebbnek látszott. – Aznap rajtad mulatna mindenki, kivéve, aki őrültnek tartana! És ne gondold, hogy ez nem kísérne végig a jövőben is! Az ilyenfajta pletykák különös utat képesek bejárni. Hamarosan Teartől Maradonig az aes sedai konyhalányról mesélnének. Ez pedig valamennyi nővérre rossz fényt vetne. Nem. Ha valamilyen bűntudattól vezéreltetve ki akarod nevettetni magad, mert képtelen vagy az érzéseidet felnőtt nőként kezelni, hát jó. Megmondtam, meglátogathatod Sheriamot. Kísérd el őt ma este, amikor innen elmész! Ettől majd egész éjjel gondolkozhatsz, vajon segített-e valamit. Holnap pedig elkezdheted a nyomozást, hogy kiderítsd, miben volt ma este a hiba!

– Igenis, Anya – felelte Alanna teljesen érzelemmentes hangon. Egwene-ben addigra alábbhagyott a vágy hogy mindent bevalljon.

Alanna csupán egy parányi csalódást mutatott, amikor az amyrlin megtiltotta neki, hogy csatlakozzon Egwene-hez a konyhában. Nem is akar bűnhődni, nem jobban, mint bármelyik érzékeny ember, csupán arra keres lehetőséget, hogy mellettem maradhasson. Fény, nem vadíthatta meg szántszándékkal a ter'angrealt; azt én tettem. Lehet, hogy ő is a Fekete ajah tagja?

Egwene olyannyira elmerült a gondolataiban, hogy csak akkor figyelt fel, amikor krákogást hallott, majd még egyet, ezúttal hangosabban. Erre felkapta a fejét. Az amyrlin egyenesen ránézett, majd pattogva szólalt meg:

– Látom, állva elalszol, gyermek, ezért javaslom, térj nyugovóra! – egy pillanatra megint az Egwene kezében tartott, rosszul elrejtett papírokra siklott a tekintete. – Holnap rengeteg dolgod tesz, és azután is, még sok napon keresztül – szemével egy darabig fogva tartotta a lányt, majd elviharzott, olyan gyorsan, hogy a többieknek pukedlizni sem maradt idejük.

Ahogy az amyrlin hallótávolságon kívülre került, Sheriam rögtön Alannára rontott. A Zöld nővér haragosan nézett rá, de csendben fogadta a szidást.

– Te megőrültél, Alanna! Bolond vagy, és kétszer is az, ha azt gondolod, kesztyűs kézzel fogok bánni veled, csak mert együtt voltunk novíciák! Tán a Sárkány szállt meg, hogy... – Sheriam hirtelen tudatára ébredt Egwene jelenlétének, és haragját most a lányra zúdította: – Nem azt parancsolta az Amyrlin Trón, hogy térj nyugovóra, beavatott? Ha egy szót is kikotyogsz abból, amit hallottál, azt fogod kívánni, bárcsak egy trágyadomb alá temettelek volna! Reggel pedig várlak a dolgozószobámban, mégpedig első csengetésre, egy pillanattat sem később! Most pedig lódulj!

Egwene fejét forgatva elindult. Hát létezik egyáltalán valaki, akiben megbízhatok? Az amyrlin? Hiszen tizenhárom Fekete aes sedai után küldött bennünket, de azt elfelejtette megemlíteni, hogy épp tizenhárom kell ahhoz, hogy egy fókuszálni tudó nőt akarata ellenére megtérítsenek az árnyéknak! Kiben bízhatnék ezután?

Nem akart egyedül lenni, a gondolatát sem bírta elviselni a magánynak, ezért a beavatottak lakrésze felé vette a irányt, közben pedig azon gondolkozott, hogy holnap maga is átköltözik ide. Kopogott, majd nyomban be is nyitott Nynaeve ajtaján. Benne minden tekintetben megbízhatott, csakúgy, mint Elayne-ben.

Nynaeve az egyik széken ült, ölében Elayne fejével. Elayne válla meg-megrándult a zokogástól, mintha már elsírta volna minden erejét, és csak hüppögésre telne belőle. Nynaeve arca is könnyektől volt fényes. A Nagy Kígyóval ékesített keze Elayne haját simogatta, Elayne pedig a javasasszony szoknyáját szorongatta, és hasonló gyűrűt viselt.

Elayne felemelte vörös, a hosszú sírástól duzzadt arcát, és nagyot szippantott, amikor meglátta Egwene-t.

– Hogy lehettem ennyire gonosz, Egwene? Hogy lehettem?

A baleset a ter'angreallel, Egwene félelme, hogy valaki elolvashatta a Verin által adott papírokat, gyanakvása a többiekre a teremben, mindezek iszonyúak voltak, de egyben erősen el is vonták a figyelmét mindarról, ami a ter'angrealon belül történt. Hiszen ezek a gondok kívülről származtak; a másik pedig bent történt. Elayne szavai azonban most ledöntötték ezt a gátat, és a szerkezet belsejében történtek teljes erővel zúdultak Egwene-re. Rand mint a férje, és Joiya a gyermeke. Rand a végzetes csapdában, amint a halálért könyörög. Rand, megbilincselve, megszelídítésre szánva.

Mielőtt még tudatára ébredt volna mozdulatának, már ott térdelt Elayne mellett, és hullottak eddig visszafojtott könnyei.

– Nem tudtam segíteni neki, Nynaeve – hüppögte. – Egyszerűen otthagytam.

Nynaeve megrándult, mintha villámcsapás érte volna, de a következő pillanatban mindkét lányt átkarolta, nyugtatgatta, ringatta őket.

– Csitt – szólt halkan. – Idővel könnyebb lesz. Egy kicsivel. Egy nap még megfizetnek nekünk mindezért. Csitt, csitt…

Huszonnegyedik fejezet

Fürkészés és felfedezés

Matet az ablaktáblák résein keresztül az ágyra tűző napsugár ébresztette fel. Egy pillanatig a homlokát ráncolva feküdt. Amikor elnyomta az álom, még nem tudott egyetlen elfogadhatónak tűnő menekülési tervet sem kidolgozni. Azért nem adta meg magát. Emlékei közül még túl sokat borított a feledés homálya, de az szóba sem jöhetett, hogy megadja magát.

Két sietős szolgálólány lépett a szobába, akik forró vizet és egy étellel bőségesen megrakott tálcát hoztak. Ránevettek, és megállapították, hogy már sokkal jobban néz ki, és nemsokára egészen meggyógyul, ha megteszi azt, amit az aes sedai-ok mondanak neki. Nem beszélgetett sokat velük, és igyekezett elkerülni, hogy szavaiból kicsendüljön a keserűség. Csak hadd higgyék, hogy mindenben engedelmeskedem. Amikor megérezte az ételek illatát, gyomra hangosan felmordult.

Miután a lányok elmentek, ledobta magáról a takarót, és kiugrott az ágyból. Gyorsan betömött a szájába egy fél szelet sonkát, és vizet töltött a mosdótálba. Megmosakodott és megborotválkozott. Amikor borotválkozás közben a mosdóasztal fölötti tükörbe pillantott, maga is megállapította, hogy tényleg jobban néz ki.

Az arca még mindig beesettnek tűnt, de már nem volt olyan szörnyű, mint korábban. Szeme alól eltűntek a sötét karikák, és ettől szemei nem tűntek olyan mélyen ülőnek. Mintha csak hússá változott volna rajta az összes falat, amit tegnap este megevett. Jóval erősebbnek érezte magát.

– Ha ez így megy tovább – morogta magában –, rég eltűnök, mire észbe kapnak – ezután maga is meglepődött, amikor leült az asztalhoz és az utolsó morzsáig befalta a sonkát és a paszternákot, és végül egy körtét is megevett.

Nem kételkedett abban, hogy azt várják el tőle, hogy evés után visszabújjon az ágyba, ő azonban mégis inkább felöltözött. Addig topogott a lábával, míg a csizmák a helyükre kerültek, majd megvizsgálta tartalék ruháit, és úgy döntött, hogy egyelőre itt hagyja őket. Először rá kell jönnöm, hogy mit is kellene tennem. Ha pedig itt kéne hagynom őket... A zsebébe dugta a kockavető poharakat. Ezekkel annyi ruhát szerez magának, amennyi csak kell.

Kinyitotta az ajtót, és kikukucskált. A folyosón további, sápadt, aranyszínű fából készült ajtókat, s közöttük tarka falikárpitokat látott. Egy hosszú, kék futószőnyeg fedte a fehér csempével borított padlót. Senki sem állt kint. Egyetlen őr sem. Vállára kanyarította a köpenyét, és kisietett. Csak talál valahol egy kifelé vezető utat.

Egy darabig vándorolnia kellett, lépcsőn fel és lépcsőn le, folyosókon és belső udvarokon keresztül, amíg megtalálta azt, amit keresett: egy kifelé vezető ajtót. Útközben számos embert látott: szolgálólányokat, fehér ruhás novíciákat, akik siettek eleget tenni feladataiknak. A novíciák sokkal fürgébben mozogtak, mint a szolgálólányok. Egy tucatnyi, durva öltözéket viselő szolgát is látott, akik jókora ládákat és más, nehéz holmikat cipeltek, meg beavatottakat, a színes csíkokkal szegélyezett ruháikban, sőt, néhány aes sedai-t is.

Úgy tűnt, az aes sedai-ok tudomást sem vesznek róla, amikor határozottan elvonultak mellette, vagy éppen csak egy futó pillantást vetettek rá. Mat paraszti öltözéket viselt, még ha jobb szabásút is. Nem tűnhetett csavargónak, és a szolgákat látva világossá vált, hogy a Fehér Toronyban errefelé nem ritkák a férfiak. Élt a gyanúperrel, hogy őt is szolgának tartják, de ez ellen nem lehetett kifogása mindaddig, míg nem akarták azt, hogy nehéz dolgokat cipeljen.

Sajnálta, hogy az asszonyok között, akiket látott, nem fedezte fel Egwene-t, Nynaeve-ot vagy Elayne-t. Az ám a szemrevaló teremtés, bár egy kicsit magasan hordja az orrát! Ő biztosan meg tudná nekem mondani, hol találom Egwene-t meg a javasasszonyt. Nem mehetek el anélkül, hogy búcsút ne mondanék nekik. A Fényre! Nem hiszem, hogy bármelyikük is elárulna, csak mert aes sedai-ok akarnak lenni, igaz? A Fény égessen meg, te fajankó! Ilyet sosem tennének. Mindenesetre megkockáztatom.

Ám mihelyt kiért oda, ahol a szikrázó reggeli égen csupán néhány fehér felhő látszott, már nem is gondolt az asszonyokra. Egy széles, kőlapokkal fedett udvaron pillantott keresztül. Középen egy egyszerű, fallal körülvett kút, a szemközti oldalon pedig egy szürke terméskőből emelt laktanyaépület állt. Az épület olyannak tűnt, mint egy szikladarab, ahogy ott állt a kőlapok közötti résekben nőtt fák árnyékában. Ingujjra vetkőzött őrkatonák ültek a hosszú, alacsony építmény előtt, és fegyverüket meg páncéljukat tisztították. Éppen őrkatonákra volt szüksége.

Átsétált az udvaron, és nézegetni kezdte a katonákat, mint akinek más dolga sincs. Az őrök beszélgettek, és munka közben néha úgy nevettek fel, mint ahogy aratáskor a földművesek. Időről időre egyikük-másikuk kíváncsi pillantást vetett Matre, de senki sem kérdezte meg, hogy mi keresnivalója van itt. Szóba elegyedett velük, míg végül meghallotta azt a választ, amire várt.

– A híd őrei? – kérdezte egy zömök, sötét hajú férfi, aki alig öt esztendővel lehetett idősebb Matnél. Nagyon erős illiani tájszólásban beszélt. Bármilyen fiatal is volt, bal arcán egy keskeny, fehér forradás húzódott, és a kardot olajozó keze rutinosan és biztosan mozgott.

– Én is a hídőrség tagja vagyok és ma este leszek szolgálatba. De miért kérded?

– Csak azt akartam tudni, milyenek az útviszonyok a folyó túlsó oldalán – ezt mindenképpen érdemes lesz megtudni. – Járhatóak az utak? Remélhetőleg nem sárosak, hacsak nem esett többet az eső, amikor nem vettem észre.

– A folyó melyik oldalán? – kérdezte nyugodtan az őr. Pillantása nem szakadt el az olajos rongytól, amivel a kardját tisztította.

– Hát... a keleti. A keleti oldalán.

– Nincsen sár. Fehérköpenyek – a férfi elfordult, és kiköpött, de a hangja nyugodt maradt. – A fehérköpenyek mindenbe beleütik az orrukat, az összes faluban, jó tízmérföldes körzetben. Eddig még senkit sem sebesítettek meg, de felzaklatják az embereket. Kutya legyek, ha nem próbálnak meg belénk kötni. Úgy néznek ki, mint akik legszívesebben megtámadnának minket. Nem nagyon jó ez annak, aki utazni akar.

– És mi a helyzet nyugaton?

– Ugyanaz – az őr felemelte pillantását, és végigmérte Matet. – De te nem fogol utazni sem nyugatra, sem keletre, fiú! A te neved Matrim Cauthon, vagy kutya legyek! Tegnap este egy nővér személyesen gyütt fel a hídra, ahol őrködtem. Meg kellett tanulnunk a leírásodat, míg csak visszafelé is el nem tudtuk mondani. Azt mondta, te vagy vendég, akit mi nem bántunk. De nem szabad kimenni a városból, és ha te akarnál kimenni, nekünk kell kezed-lábad megkötözni – gyanakvó pillantást vetett rá. – Te loptál valamit tőlük? – kérdezte kételkedően. – Nem úgy nézel ki, mint a nővérek vendége.

– Nem loptam el semmit – felelte Mat sértődötten. A Fény égessen meg, még csak esélyem sincs arra, hogy kiutat találjak! Hiszen itt már mindenki ismer. – Nem vagyok tolvaj!

– Nem, az látszik az arcodon. Tolvaj nem vagy. De te úgy nézel ki, mint a legény, aki három napja megpróbálta eladni nekem Valere Kürtjét. Erősködött, hogy az igazi, mert ütött-kopott, meg régi volt. Te is Valere Kürtjét akarod eladni? Vagy talán a Sárkány kardját?

Mat összerezzent a Kürt említésekor, de eléggé öntudatánál volt ahhoz, hogy hangja ne változzon meg.

– Beteg voltam – most már több őrkatona is őt nézte. A Fényre, ezek mind tudják, hogy nem mehetek el! Mosolyt erőltetett az arcára. – A nővérek az Egyetlen Hatalom segítségével meggyógyítottak – néhány katona a homlokát ráncolta. Talán az volt a véleményük, hogy egy idegen tanúsítson több tiszteletet, s ne merje csak úgy egyszerűen nővéreknek nevezni az aes sedai-okat. – Azt hiszem, az aes sedai-ok nem akarják, hogy elmenjek, mielőtt teljesen rendbe nem jöttem – igyekezett annyira bizalomgerjesztőnek látszani, hogy mindenki higgyen neki. Csak egy ember, akin az Egyetlen Hatalmat felhasználva segítettek. Ez minden. Felesleges lenne tovább törődnötök velem.

Az illiani bólintott.

– Tényleg látszik a betegség az arcodon. Talán ez az oka. De én még sohasem hallottam, hogy ilyen nagy felhajtást csináltak vóna azért, hogy valakit a városban tartsanak.

– Ez az oka – erősködött Mat. Még mindig mindenki őt bámulta. – Na jó, megyek tovább. Azt mondták, sokat kell sétálnom. Hosszú sétákat. Hogy ismét rendbe jöjjek, tudjátok.

Akkor is érezte pillantásukat, amikor arrébbsétált. Elkomorodott. Csak ki akarta ugrasztani a nyulat a bokorból, hogy tényleg mindenhová eljuttatták-e a személyleírását. Ha csak a hídi őrség tisztjei tudtak volna róla, akkor talán sikerült volna kiosonnia. Matnek sosem okozott gondot, ha valahová észrevétlenül kellett bemenni, majd onnan távozni. Az ilyen képesség gyorsan kifejlődik, ha az embert a saját anyja mindig azzal gyanúsítja, hogy már megint valami disznóságra készül. Az is segített, hogy volt négy nővére, akik állandóan beárulták. Most pedig sikerült elérnem, hogy az őrkatonák fele személyesen megismert. Vér és véres hamu!

A Fehér Torony területének jelentős részét kertek és fák borították, bőrlevelűek, paratölgyek és szilfák. Nemsokára már egy széles, kanyargós, murvával borított úton sétált. Mintha csak vidéken járt volna, ha nem magasodtak volna a Fehér Torony erődrendszerének tornyai a fák koronái fölé. És természetesen ott volt még a Torony hatalmas, világos főépülete is, amelyiknek ugyan most háttal állt, de súlya úgy nehezedett a vállára, mintha csak magával cipelte volna az építményt. Ha valahol vezetnek őrizetlen kijáratok a falakon túlra, akkor azokat itt fogja megtalálni. Már ha léteznek ilyenek.

Egy lány tűnt fel előtte az úton, a novíciák fehér ruhájában. A határozott léptekkel Mat felé tartó alak annyira elmélyedt gondolataiban, hogy először észre sem vette a fiút. Amikor elég közel ért ahhoz, hogy meglássa nagy, sötét szemét és a hajfonatát, Mat hirtelen elvigyorodott. Hiszen ismerte ezt a lányt – a mélyből emlékek bukkantak elő –, bár cseppet sem számított arra, hogy itt fog vele találkozni. Őszintén szólva, arra sem számított, hogy valaha még újra látja. Elvigyorodott. A szerencse és a balszerencse kiegyenlítik egymást. Ha jól emlékezett, ezt a leányzót igencsak érdekelték a legények.

– Else! – kiáltott rá. – Else Grinwell. Emlékszel még rám? Mat Cauthon. Egy barátommal jártunk apád tanyáján. Gondolsz még erre? Elszántad magad arra, hogy aes sedai legyél?

A lány megtorpant, és végigmérte.

– Mit csinálsz itt kint? – kérdezte hűvösen.

– Szóval erről is tudsz? – Mat közelebb lépett hozzá, de a lány elhátrált, és tartotta a kettőjük közti távolságot. A fiú megtorpant. – Nem fertőző! Meggyógyítottak, Else!

A nagy, sötét szemekből jóval több tudás sugárzott, mint régen, és a lány cseppet sem látszott annyira barátságosnak, de Mat azt gondolta, hogy ez természetes, ha valaki az aes sedai-oknál tanul.

– Mi van veled, Else? Úgy nézel rám, mintha nem is ismernél!

– Ismerlek – felelte a novícia. Viselkedése cseppet sem felelt meg a Mat emlékeiben élő képnek. Most akár még Elayne-nek is leckéket adhatott volna beképzeltségből. – Nekem... dolgom van. Engedj elmenni!

Mat elfintorodott. Az út elég széles volt ahhoz, hogy akár hat ember is elférjen egymás mellett anélkül, hogy akadályozták volna egymást.

– Mondom, hogy nem fertőző!

– Engedj elmenni!

Mat felmordult, és a murvával borított út szélére lépett. A lány a túlsó oldalra húzódva ment el mellette, és ügyelt arra, nehogy közel kerüljenek egymáshoz. Néhány lépés után gyorsított, de egészen addig visszanézett rá, míg el nem tűnt a következő kanyar mögött.

Biztos akart lenni abban, hogy nem követem, gondolta Mat keserűen. Először az őrök, most meg Else. Ez ma nem az én napom!

Továbbment, és nemsokára vad csattogást hallott oldalról, mintha csak botok tucatjait verték volna ott össze. Kíváncsian elkanyarodott ebbe az irányba, és keresztülgázolt a bokrok között.

Néhány lépés után elért egy széles, keményre taposott, sima teret, amelyik legalább ötven lépés széles, és legalább ilyen hosszú volt. Bizonyos távolságra egymástól a teret szegélyező fák mellett állványokat látott, melyeken vívóbotok és fából készült gyakorlókardok lógtak. Egyszerű fegyvereket látott csak, összekötözött lécekből, de néhány igazi kardot, fejszét és lándzsát is.

A téren kettes sorokba rendeződve, többnyire meztelen felsőtestű férfiak püfölték egymást gyakorlókardokkal. Némelyik pár mozgása olyan harmonikus volt, mintha csak táncoltak volna egymással. Az egyik vívótesttartásból minden átmenet nélkül siklottak át a másikba, és a legkisebb zökkenő nélkül támadtak és védekeztek. Csupán nyilvánvaló vívótudásuk különböztette meg őket a többiektől, de Mat biztosra vette, hogy őrzőket pillantott meg.

Azok, akik még nem tudtak ilyen elegánsan mozogni, kivétel nélkül fiatalabbak voltak, ám mindegyik pár mellett egy idősebb férfi állt. Ezek a felügyelők még mozdulatlanul állva is valamilyen fenyegetést sugároztak magukból. Őrzők és a tanítványaik, gondolta Mat.

Nem ő volt az egyetlen néző. Alig tíz lépésre tőle egy fél tucat, kortalan aes sedai arcvonású asszony állt, és még legalább ugyanennyien a beavatottak színes csíkokkal szegélyezett ruhájában. Mindannyian két tanítványt figyeltek, akik egy őrző irányítása alatt meztelen, izzadságban fürdő felsőtesttel gyakoroltak. Az őrző úgy nézett ki, mint egy kőtömb. Egyik kezében rövid szárú pipát tartott, amelyből füst gomolygott, és ezzel irányította két tanítványát.

Mat törökülésben lekuporodott az egyik bőrlevelű fa alá, felvett három nagy kavicsot a földről, és unatkozva zsonglőrködni kezdett nekik. Nem érezte magát nagyon fáradtnak, de jót tett az ülés. Ha tényleg akad itt kivezető út a Toronyból, akkor az nem fog elfutni, amíg pihen egy kicsikét.

Még öt percet sem volt a téren, amikor rájött, hogy kit bámulnak az aes sedai-ok és a beavatottak. A zömök őrző egyik tanítványa egy macskamozgású, magas, karcsú fiatalember volt. Majdnem olyan csinos, mint egy lány, gondolta Mat szárazon. A nők kivétel nélkül csillogó szemmel bámulták ezt a karcsú legényt, még az aes sedai-ok is.

A fiú gyakorlókardját majdnem olyan ügyesen forgatta, mint egy őrző. Mestere néha tett is rá egy-egy dicsérő megjegyzést. Ez persze nem jelentette azt, hogy ellenfele, egy vörösesszőke hajú, nagyjából Mattel egyidős fiú ügyetlen lett volna. Éppen ellenkezőleg, amennyire meg tudta állapítani. Persze, Mat sosem tanult karddal vívni. Az aranyhajú ifjú kivédte társa villámgyors támadásait, és félreütötte ellenfele kardját, mielőtt az eltalálhatta volna. Néha még egy ellentámadásra is futotta erejéből. A jóképű legény azonban kivédte ezeket, és egy szívdobbanással később már maga támadott.

Mat most már egy kezével dobálva a köveket, folytatta a zsonglőrködést. A kövek ugyanolyan gyorsan pörögtek a levegőben, mint az előbb. Mat nem hitte, hogy a páros bármelyik tagjával szembe tudna szállni. Legalábbis karddal nem.

– Pihenő! – Az őrző hangja olyan volt, mintha köveket öntöttek volna ki egy vödörből. A vívók lihegve engedték le gyakorlókardjaikat. Izzadt hajuk homlokukra tapadt. – Kifújhatjátok magatokat, amíg elszívok egy pipát! Igyekezzetek a pihenéssel, mert már nincs sok dohányom!

Most, hogy abbahagyták az ugrálást, Mat alaposabban meg tudta nézni a vörös-arany hajú fiút. Meglepetésében elejtette a kavicsokat. A Fényre, lefogadom mindenre, ami az erszényemben van, hogy ez Elayne testvére! A másik meg Galad, vagy megeszem a csizmámat! Útban Tomafőről Elayne szinte egész úton Gawyn előnyeiről és Galad bűneiről fecsegett. Ó, igaz, Gawynnak is akadt néhány gyenge pontja, már ha hinni lehetett annak, amit Elayne mondott, de ezek igazából nem számítottak. Mat fülében ezek inkább olyan dolgoknak tűntek, amelyeket legfeljebb egy leánytestvér hányhat az ember szemére. Ami Galadot illeti, a lány történetei alapján azt gondolta, hogy ő az a tökéletes fiúgyermek, akiről minden anya álmodik. Nem igazán érzett vágyat az iránt, hogy túl sok időt töltsön Galad társaságában. Egwene állandóan elpirult, ha kiejtették Galad nevét, és ha azt gondolta, hogy senki sem látja.

A bámészkodó asszonyokon mintha egy hullám futott volna keresztül, amikor Galad és Gawyn abbahagyták a vívást. Bizonyára mindannyian hozzáléptek volna, de Gawyn észrevette Matet, valamit halkan súgott Galadnak, aztán mindketten elmentek a nők mellett. Az aes sedai-ok és a beavatottak megfordultak, és követték őket pillantásukkal. Mat felállt, amikor a fiúk odaértek hozzá.

– Te Mat Cauthon vagy, nem igaz? – kérdezte Gawyn vigyorogva. – Biztos vagyok benne, hogy megismerlek Egwene leírása alapján. Meg amit Elayne mondott. Úgy hallottam, beteg voltál. Most már jobban vagy?

– Jól vagyok – felelte Mat. Azon töprengett, vajon elvárják-e tőle, hogy Gawyn úrnak szólítsa a fiút. Arra sem volt hajlandó, hogy Elayne-t úrnőnek hívja – nem mintha a lány ezt követelte volna –, ezért úgy döntött, hogy a fivérével sem cselekszik másként.

– Azért jöttél a gyakorlótérre, hogy kipróbáld a kardforgatást? – kérdezte Galad.

Mat a fejét rázta.

– Csak sétáltam egyet. Nem nagyon értek a kardokhoz. Azt hiszem, jobban megbízom egy jó íjban vagy egy vívóbotban. Karddal nem tudok vívni.

– Ha sok időt töltesz Nynaeve-val együtt – mondta Galad –, akkor szükséged lesz az íjra, a vívóbotra meg a kardra, hogy megvédd magad. Ráadásul nem tudom, hogy ennyi fegyver elég-e.

Gawyn döbbent pillantást vetett társára.

– Galad, de hiszen megeresztettél egy tréfát!

– Van nekem humorérzékem, Gawyn! – felelte Galad homlokát ráncolva. – Csak te hiszed azt, hogy nincs, mert én nem gúnyolódom az embereken.

Gawyn a fejét csóválva újra Mathez fordult.

– Meg kell tanulnod, miként bánj a karddal. Manapság mindenkinek szüksége van erre a tudásra. A barátodnak – Rand al'Thornak – egészen különös kardja volt. Hallottál róla valamit?

– Már rég nem láttam Randet – felelte Mat gyorsan. Egy pillanatra, amikor kimondta Rand nevét, valami megvillant Gawyn tekintetében. A Fényre, tudja Rand titkát? Az nem lehet! Ha tudná, akkor feljelentene engem is, mint árnybarátot, csak mert Rand cimborája vagyok. De valamit azért biztos tud. – Karddal nem vághatod ki magad minden helyzetből. Azt hiszem, bármelyikőtökkel szemben megállnám a helyemet, ha ti karddal vívnátok, én meg a vívóbotommal.

Gawyn köhögő rohama bizonyára a nevetését akarta álcázni. Udvariasan csak ennyit mondott:

– Biztos nagyon ügyes vagy.

Galad arckifejezésén azonban egyértelműen a hitetlenkedés látszott.

Ami ezután történt, arra talán azért került sor, mert mindketten azt gondolták, hogy Mat hihetetlenül felvágós. Talán azért, mert rosszul látott neki a hídőrség kikérdezéséhez. Talán azért, mert Else, aki amúgy szívesen bolondozott a fiúkkal, szóba sem akart állni vele, és a sok nő mind úgy bámulta Galadot, mint macskák a tejszínnel teli tálat. Aes sedai-ok meg beavatottak, vagy sem – ettől még nők maradtak. Ez a sok gondolat mind átcikázott Mat fején, de mérgesen elhessegette őket, különösen az utolsót. Azt csinálta, ami jólesett. És lehet, hogy még keresni is tud a dolgon. Lehet, hogy még szokásos szerencséjét sem kell túlerőltetnie.

– Fogadok – jelentette ki – két ezüstben két-két ezüst ellen mindkettőtöktől, hogy egyszerre legyőzlek benneteket, ahogy azt mondtam. Ennél jobbat nem tudok ajánlani. Ti ketten vagytok, én meg egyedül, tehát a két ezüst a négy ezüsthöz tisztességes ajánlat.

Majdnem elnevette magát, amikor meglátta elképedt arcukat.

– Mat – mondta Gawyn. – Nem kéne fogadnod. Beteg voltál. Majd vívunk egyszer, ha már rendbe jöttél.

– Nem lenne tisztességes fogadás – jelentette ki Galad. – Nem megyek bele sem most, sem később. Te ugyanabból a faluból származol, mint Egwene. Én... nem akarom, hogy dühös legyen rám.

– Hogy jön ez ide? Ha csak egyszer is eltaláltatok a kardotokkal, adok mindkettőtöknek egy ezüstöt. Ha én talállak el benneteket, és feladjátok, ti adtok nekem kettőt-kettőt. Nem hiszitek, hogy képesek lesztek rá?

– Ez nevetséges! – válaszolta Galad. – Semmi esélyed sincs egy gyakorlott vívó ellen, kettővel szemben pedig végképp semmi. Nem foglak kihasználni.

– Tényleg azt hiszitek? – kérdezte egy érdes hang. A zömök őrző sétált oda hozzájuk. Fekete szemöldökét komoran összehúzta. – Szóval azt hiszitek, hogy ti ketten együtt elég jók vagytok ahhoz, hogy legyőzzetek egy sétapálcás legényt?

– Nem lenne tisztességes, Hammar gaidin – mondta Galad.

– Beteg volt – tette hozzá Gawyn. – Az egész felesleges.

– A helyetekre – hördült fel Hammar, és fejével a küzdőtér felé biccentett. Galad és Gawyn sajnálkozó pillantást vetett Matre, de engedelmeskedett. Az őrző tetőtől talpig végigmérte Matet, majd kételkedve megkérdezte: – Biztos vagy benne, hogy sikerülni fog? Most, hogy alaposabban megnéztelek, én is azt hiszem, hogy a betegágyban lenne a helyed.

– Épp most szabadultam ki – felelte Mat –, és érek annyit, mint ők. Kell, hogy érjek. Nem akarom elveszíteni a két ezüstömet.

Hammar bozontos szemöldöke meglepve a magasba húzódott.

– Tényleg komolyan gondoltad ezt a fogadást, fiú?

– Kell a pénz – nevetett Mat.

Nevetése a torkán akadt, amikor az őrző a legközelebbi állvány felé fordult, hogy levegyen egy vívóbotot. Mat térde megbicsaklott. Gyorsan kihúzta magát, hogy az, aki esetleg éppen nézte, azt higgye, csupán megbotlott. Ezután hagyott egy kis időt arra, hogy kiválassza a megfelelő botot. Végül egy olyan mellett döntött, amelyik majdnem három ujjnyi vastag és egy jó lábbal magasabb volt, mint ők. Nyernem kell. Nem bírtam befogni a buta számat, és most nyernem kell. Nem engedhetem meg, hogy elveszítsek két ezüstöt. Anélkül egy örökkévalóságig eltart, míg visszanyerem a pénzt, amire szükségem van.

Amikor visszafordult, a vívóbotot két kézzel maga előtt tartva, Gawyn és Galad már a küzdőtéren vártak rá, ahol az előbb gyakoroltak. Nyernem kell.

– Jó szerencse – mormolta. – Itt az ideje elvetni a kockákat.

Hammar furcsamód meghatottan pillantott rá.

– Beszéled az Ősi Nyelvet, fiú?

Mat egy pillanatig szótlanul nézett vissza. Kirázta a hideg. Nagy nehezen arra kényszerítette lábát, hogy elinduljon a küzdőtér irányába.

– Ne felejtsétek el a fogadást! – kiáltotta hangosan. – Két ezüst tőletek fejenként az én két érmém ellen.

A beavatottak felzúgtak, amikor rájöttek, hogy mi is történik. Az aes sedai-ok csendben figyeltek. Úgy tűnt, hallgatásukkal nemtetszésüket fejezik ki.

Gawyn és Galad eltávolodott egymástól, oldalra mozogtak, és tartották a távolságot. Kardjukat félig sem emelték fel.

– Nem fogadok – jelentette ki Gawyn. – Tét nélkül.

Ugyanakkor Galad is megszólalt:

– Nem fogom elvenni a pénzedet.

– Majd én elveszem a tiéteket – csattant fel Mat.

– Rendben! – kiáltott fel Hammar. – Ha félnek elfogadni az ajánlatodat, legény, akkor majd én fizetek helyettük!

– Jól van – mondta Gawyn –, ha ragaszkodsz hozzá, rendben.

Galad egy pillanatig habozott, aztán felmordult:

– Rendben! Gyerünk, essünk túl ezen a rossz tréfán!

Matnek csupán erre a rövid figyelmeztetésre volt szüksége. Amikor Galad rárohant, keze végigsiklott a boton, és megpördült. A bot vége a bordái között találta el a magas fiatalembert, amitől az felnyögött és megbotlott. Mat hagyta, hogy a bot visszapattanjon Galadról, és villámgyorsan megfordult. A bot éppen akkor fejezte be fordulatát, amikor Gawyn elég közel ért. A vívórúd Gawyn gyakorlókardja alá suhant, és bokánál elkaszálta a lábát. Amikor Gawyn elzuhant, Mat éppen akkor fejezte be fordulatát, hogy csapást mérhessen Galad magasba emelt alkarjára, ami hátravágta a gyakorlókardot. Ám Galad fürgén lebukott, és a kardot két kézre fogva, azonnal fel is pattant.

Mat egy pillanatig nem törődött vele, tett egy fél fordulatot, és csuklóból hátrapörgetve a botot, hátracsapott vele. Gawyn, aki éppen fel akart tápászkodni, a halántékára kapta az ütést. A jókora csapást csupán részben közömbösítette sűrű haja. Összerogyott.

Mat csak elmosódottan látta a rohanó aes sedai-t, aki azért jött, hogy Elayne letaglózott fivérén segítsen. Remélem, jól van. Csak nincs baj. Ennél nagyobbat kaptam, amikor leestem a kerítésről. Még mindig ott állt vele szemben Galad, és testtartásából, ahogy vállszéles terpeszben, laza állásban a kardját küzdőpozícióba emelve várakozott, látszott, hogy most már komolyan veszi.

Mat lába ezt a pillanatot választotta, hogy remegni kezdjen. A Fényre, most nem gyengülhetek el! Érezte, hogy eluralkodik rajta a gyengeség. A gyengeség meg az éhség, mintha napok óta semmit sem evett volna. Mindjárt orra bukom, ha csak arra várok hogy ő támadjon. Bár az is nehezére esett, hogy talpon maradjon, mégis előrelépett. Jó szerencse, maradj velem!

Az első összecsapás után tudta, hogy szerencséje vagy ügyessége, vagy bármi is legyen az, ami eljuttatta idáig, még nem hagyta cserben. Galadnak sikerült a csapását egy kemény hárítással kivédenie, meg a következőt, a következőt, s az azután következőt, de arcán látszott az erőfeszítés. Ez a remek vívó, aki majdnem olyan ügyes volt, mint egy őrző, kénytelen volt felhasználni tudása minden morzsáját, hogy távol tartsa magától Mat vívóbotját. Nem támadott, csupán védekezésre szorítkozott. Állandóan oldalra mozgott, megpróbált ellenállni, hogy ne szoruljon még hátrébb, míg Mat terelni próbálta. A botja szinte eltűnt, olyan gyorsan cikázott keresztül a levegőn. Galad hátrált, egyre hátrált, mert fakardja csupán gyengécske védelmet nyújtott a vívóbot ellen.

Az éhség rágta Mat gyomrát, mintha néhány menyét harapdálná belülről. Izzadság folyt a szemébe, és ereje kezdte elhagyni, mintha csak kimosta volna belőle az izzadás. Még nem. Még nem eshetek el! Nyernem kell! Most! Felüvöltött, és minden erejét megfeszítve elindította utolsó támadását.

A vívóbot elsuhant Galad kardja mellett, villámgyors ütések sorozatával eltalálta a térdét, a csuklóját, a bordáit. Mat végül, mint egy lándzsával, gyomron szúrta Galadot. A fiatalember nyögve összegörnyedt, de még így is megpróbált nem elesni. A bot megremegett Mat kezében. Készen állt arra, hogy egy végső, csontzúzó csapást mérjen Galad torkára. Galad a földre rogyott.

Mat majdnem elejtette a vívóbotot, amikor rájött, hogy majdnem mit tett. Nyerni akarok, nem gyilkolni! A Fényre, mit gondoltam? Kifújta a levegőt, és a bot végét megtámasztotta a talajon. A következő pillanatban már kapaszkodnia kellett, hogy talpon maradjon. Az éhség úgy hasított bele, mint egy éles kés, amelyik kimetszi a csontból a velőt. Hirtelen rájött, hogy nemcsak a beavatottak és az aes sedai-ok bámulják. Rajtuk kívül senki sem gyakorolt a küzdőtéren. Mind az őrzők, mind a tanítványaik ott álltak, és őt figyelték.

Hammar odasétált Galadhoz, aki még mindig nyögve a földön feküdt, és éppen megpróbált felkelni. Az őrző hangosan odaszólt neki:

– Ki volt minden idők legnagyobb vívómestere?

Tucatnyi tanítvány torkából zendült fel a válasz:

– Jearom, gaidin!

– Igen! – kiáltotta Hammar, és megfordult, hogy mindenki hallhassa. – Az élete során Jearom több, mint tízezer alkalommal kényszerült küzdelemre. Csatázott és párbajozott. Csupán egyetlen alkalommal győzték le: egy olyan vívóbottal felszerelt paraszt, mint ez itt! Ne felejtsétek ezt! Emlékezzetek arra, amit most itt láttatok! – lepillantott Galadra, és csendben azt mondta: – Ha nem tudsz felkelni, fiú, a harcnak vége. – Felemelte a kezét, mire aes sedai-ok és beavatottak siettek oda, és körbefogták Galadot.

Mat a botot fogva térdre rogyott. Az aes sedai-ok még csak feléje sem néztek. Az egyik beavatott rápillantott, egy kedves, dundi lány, akit szívesen felkért volna egy táncra, ha az nem készült volna éppen aes sedai-nak. A lány sötét pillantást vetett rá, felhorkant, aztán visszafordult, hogy lássa, mit művelnek az aes sedai-ok Galaddal.

Gawyn már állt a lábán, állapította meg megkönnyebbülten Mat. Felegyenesedett, amikor a fiú odalépett hozzá. Nem kimutatni, hogy rosszul lettem. Az életbe nem kerülök ki innen, ha elkezdenek vigyázni rám. Gawyn haja véresen tapadt halántékára, de Mat sem sebet, sem nagyobb dudort sem látott.

Gawyn két ezüstöt nyomott Mat markába.

– Azt hiszem, legközelebb hallgatok rád – követte Mat pillantását, és megérintette a halántékát. – Már meggyógyítottak, és nem is volt olyan szörnyű. Elayne egy-két alkalommal ennél sokkal rosszabbul elbánt velem. Te aztán tudod forgatni a vívóbotot!

– Nem olyan jól, mint az apám. Bel Tine ünnepén minden évben megnyerte a vívóbot-bajnokságot, amennyire vissza tudok emlékezni. Csak egyszer-kétszer nem, amikor Rand apja nyert.

Gawyn szemében megint felvillant az érdeklődés, és Mat átkozta magát, amiért megemlítette Tam al'Thort. Az aes sedai-ok és a beavatottak még mindig Galad körül nyüzsögtek.

– Jól... alighanem jól elintéztem. Nem akartam.

Gawyn odapillantott, de nem látott semmit a női hátsó felek kettős gyűrűjén kívül. A külső gyűrűt a fehérruhás beavatottak alkották, szinte az aes sedai-ok hátára tapadtak, olyan feszülten figyeltek a válluk felett Galadra. Gawyn elnevette magát.

– De hisz nem csaptad agyon! Hallottam, ahogy nyög. Már rég talpon lehetne, de a nők nem hagyják ki ezt a lehetőséget, ha már egyszer a kezük közé kaparintották. A Fényre, négy közülük a Zöld ajahhoz tartozik!

Mat zavartan nézett rá. Zöld ajah? Hát ez meg hogy jön ide? De Gawyn csak a fejét rázta.

– Nincs semmi baj. Biztos lehetsz abban, hogy Galadot csak az fenyegeti, hogy hirtelen egy Zöld aes sedai őrzőjeként tér magához, mielőtt kitisztulna a feje – megint felnevetett. – Nem, ilyet nem tennének! De fogadnék ebben a két ezüstben, amit odaadtam, hogy néhányuknak közülük igencsak tetszene a dolog!

– Nem! Ne abba a pénzbe! Arra szükségem van – Mat a zsebébe csúsztatta az érméket. A hallottakkal nem tudott mit kezdeni. A lényeg az, hogy Galad jól van. Az őrzők és az aes sedai-ok viszonyáról csak azt a keveset tudta, amit Lantól és Moiraine-től hallott, és ezek a dolgok nagyon nem egyeztek azzal, amire Gawyn utalt. – Gondolod, hogy nem tetszene nekik, ha behajtanám a nyereményemet?

– Biztos, hogy nem tetszene nekik! – szólalt meg melléjük lépve Hammar. – Ebben a pillanatban nem áll túlzottan jól a szénád ezeknél az aes sedai-oknál – felhorkant. – Azt gondolná az ember, hogy még a Zöld ajahoknak sem szabadna úgy viselkedniük, mint az éretlen csitriknek, akik most szabadultak el először az anyjuk szoknyája mellől. Az ilyesmi cseppet sem veszi ki jól magát.

– Így igaz – értett vele egyet Mat.

Gawyn rájuk vigyorgott, míg Hammar egy sötét pillantást nem vetett rá.

– Nesze! – mondta az őrző, és két további ezüstöt nyomott Mat kezébe. – Majd később elkérem Galadtól. Honnan származol, fiú?

– Manetherenből – Mat megdermedt, amikor saját szájából hallotta ezt a nevet. – Úgy értem, a Folyóközből jövök. Bizonyára túl sok régi mesét hallottam – a többiek szótlanul bámulták. – Azt hiszem, most visszamegyek, és megpróbálok valami ennivalót kapni – a délelőttöt jelző harang még nem szólalt meg, de az őrző bólintott, mintha mi sem lenne természetesebb.

Mat magánál tartotta a vívóbotot, mivel senki sem mondta, hogy adja vissza. Lassan arrébb sétált, míg a fák eltakarták a küzdőteret a háta mögött. Ekkor rátámaszkodott a botra, mintha csak annak a segítségével tudna talpon maradni. Ez bizonyára igaz is volt.

Azt hitte, hogy lyukat találna a gyomra helyén, ha kigombolná a kabátját. A lyuk egyre nagyobb lett, és már azzal fenyegette, hogy szőröstül-bőröstül elnyeli. Mégis, alig érezte az éhséget. Fejében néhány mondat visszhangzott. Érted az Ősi Nyelvet, fiú? Manetheren. Megborzongott. A Fény szerelmére, hát a saját síromat ásom! El kell tűnnöm innen! De hogyan? Úgy botorkált vissza a Torony felé, mint egy öreg, nagyon öreg ember. Hogyan?

Huszonötödik fejezet

Kérdések

Egwene Nynaeve ágyán feküdt, állát a tenyerével támasztotta, és figyelte a fel-alá járkáló Nynaeve-ot. Elayne a kandalló előtt foglalt helyet, amely tele volt a tegnap esti tűz hamvaival. Elayne még mindig a Verin által készített névlistát tanulmányozta, újból figyelmesen elolvasva minden egyes szavát. A többi papír, a ter'angrealok listája, az asztalon feküdt; miután egyszer döbbenten végigolvasták, többé nem beszéltek róla, minden másról viszont igen. És vitatkoztak is.

Egwene elnyomott egy ásítást. Még csupán a délelőtt közepén jártak, de egyikük sem aludt túl sokat. Kora reggel fel kellett kelniük a konyhai munka és a reggeli miatt. És még másért is, amit Egwene inkább elfelejtett volna. Azt a kevés alvást is, ami sikerült neki, kellemetlen álmok tették nyugtalanná. Talán Anaiya segíthetne, hogy megértsem őket, azokat, amelyek jelentéssel bírnak, de... De mi van, ha ő is a Fekete ajah tagja? Azok után, hogy előző este minden nőre gyanakodva tekintett, vajon nem Fekete nővér-e, nehéz volt bárkiben is megbíznia két társnőjén kívül. Azért azt kívánta, bárcsak lenne rá mód, hogy értelmezhesse az álmait.

Azokat a rémálmokat, amelyek a ter'angreal belsejében átélt dolgokról szóltak, elég könnyen meg lehetett érteni, bár sírva ébredt fel belőlük. A seanchanokról is álmodott, azokról a nőkről, akik villámmintát hordtak ruhájuk mellrészén, és pórázon vezették a Nagy Kígyós gyűrűt viselő nőket, hogy arra kényszerítsék őket, villámokkal árasszák el a Fehér Tornyot. Ettől az álomtól elöntötte a hideg veríték, úgy ébredt fel, de talán az is csupán rémálom volt. Azután ott volt az a látomás a fehérköpenyekről, ahogy levágták apja kezét. Ezt biztosan a honvágy hozta elő, gondolta. A többi azonban...

Újból a két nőre pillantott. Elayne még mindig olvasott. Nynaeve pedig energikusan fel-alá járkált.

Randről is álmodott, amint egy kristályszerű kard felé nyúl, amely láthatatlan szálon függ a feje fölött. És amint egy kamrában térdel, amelynek padlóján száraz szél fújja a port, és a Sárkány-zászlón látható teremtményekhez hasonlóakat, de sokkal kisebbeket, amint a szél szárnyán utaznak, majd beeszik magukat Rand bőrébe. Látta álmában, amint egy fekete hegyben nyíló, hatalmas barlangba megy be, a barlangot pedig vöröses izzás töltötte meg, mintha hatalmas tűz égett volna ott korábban. És álmodott róla, amint seanchanokkal harcol.

Az utóbbiban nem volt biztos, de a többi álomról tudta, hogy jelentéssel bírnak. Korábban, még akkor, amikor biztos volt benne, megbízhat Anaiyában, mielőtt elhagyta a Tornyot, és mielőtt tudomást szerzett a Fekete ajah létezéséről, óvatosan kikérdezte az aes sedai-t – olyan óvatosan tette, hogy Anaiya nem gondolhatta többnek a szokásos udvarias érdeklődésnél, amelyet más dolgok iránt is tanúsított. Megtudta, hogy valahányszor az Álmodók egy ta'verenről álmodnak, az mindig jelentős dolog, és minél inkább ta'veren valaki, ez a „mindig jelentős” annál biztosabb.

De Mat és Perrin is ta'verenek voltak, és Egwene róluk is álmodott. Furcsa álmok voltak ezek, még homályosabb értelemmel, mint a Randről szólók. Perrin, vállán egy sólyommal, Perrin egy héjával. Csakhogy a héja egy pórázt tartott a karmaiban – Egwene valahogyan tudta, hogy mindkét madár nőnemű –, és megpróbálta Perrin nyaka köré vetni. Erre a képre emlékezve Egwene most is összeborzongott; nem szerette a pórázokról szóló álmokat. És az az álom Perrinről – a szakállas Perrinről! –, amint egy egész falka farkas élén áll, olyan sokan voltak, hogy nem is látszott a sor vége. A Matről szólóak nagyon gusztustalan álmok voltak. Mat, amint egyik szemét egy mérlegre helyezi. Mat, amint felakasztva lóg egy faágon. Matről és a seanchanokról is álmodott, ezt azonban rémálomként elhessegette. Csakúgy, mint azt, amelyben Mat az Ősi Nyelvet beszélte. Ez biztosan onnan jött, hogy hallotta a fiút a Gyógyítás alatt.

Felsóhajtott, de sóhaja újabb ásításba fulladt. Két társnőjével reggeli után Mat szobájába mentek, hogy megnézzék, hogy van, ám nem találták ott.

Biztosan elég jól érzi magát, hogy akár táncoljon is. Fény, most majd lehet, hogy álmomban seanchanokkal fog táncolni! Több álom nem kell, mondta magában szilárdan, mára elég volt. Majd akkor gondolkodom róluk, ha nem leszek ilyen fáradt. A konyhára gondolt, hogy nemsokára itt az ebéd, azután a vacsora, holnap pedig megint a reggeli, az edénysikálás pedig így lesz egy végtelen folyamat. Már ha valaha is kipihenem magam. Megfordult az ágyon, és újra a barátnőire nézett. Elayne még mindig a nevek listájára összpontosított. Nynaeve léptei azonban lassultak. Nynaeve most már bármelyik pillanatban újra megemlítheti. Bármelyik pillanatban. A javasasszony megállt, és lenézett Elayne-re.

– Tedd el azokat! Már hússzor átnéztük, és egyetlen szót sem találtunk, ami segíthetne. Verin csupa használhatatlan adattal látott el bennünket. A kérdés csak az, vajon neki is csupán ennyije volt, vagy szándékosan adott nekünk szemetet?

Ahogy gondoltam. Talán fél óra kell ahhoz, hogy újra elmondja. Egwene összeráncolt szemöldökkel nézett a kezére, örült, hogy nem látja tisztán. A Nagy Kígyó gyűrű nem illett a mosogatástól kiázott kézre.

– Segíthet, ha tudjuk a neveiket – ellenkezett Elayne, még mindig olvasva. – És az is, ha ismerjük a személyleírásukat.

– Tudod jól, hogy értettem – vágott vissza Nynaeve.

Egwene felsóhajtott, és összefonta ujjait, rájuk támasztotta állát. Amikor kora reggel – a napnak még híre sem volt a látóhatáron – kilépett Sheriam dolgozószobájából, Nynaeve gyertyával a kezében várt rá a hideg, sötét folyosón. Egwene nem látott ugyan tisztán, de biztos volt benne, hogy Nynaeve mindenre elszánt. Azt is tudta azonban, hogy ez semmit sem fog megváltoztatni az elkövetkezendő pillanatokban. Ezért volt most annyira ingerült. Épp olyan érzékeny a büszkeségére, mint bármelyik férfi, akivel valaha találkoztam. Csakhogy nem rajtam és Elayne-en kellene ezt kitöltenie. Fény, ha Elayne képes ezt kibírni, akkor neki is ki kellene bírnia! Többé már nem javasasszony.

Elayne nemigen vett tudomást Nynaeve ingerültségéről. Elgondolkozva a távolba révedt.

– Liandrin volt az egyetlen Piros nővér. Az összes többi ajahtól ketten mentek el.

– Jaj, maradj már csöndben, gyermek! – intette Nynaeve. Elayne felemelte kezét, megmutatva kígyós gyűrűjét, majd jelentőségteljesen Nynaeve-ra nézett, és folytatta gondolatmenetét:

– Nincs közöttük kettő, aki ugyanabban a városban született volna, de még két azonos országból való sincs. Amico Nagoyin köztük a legfiatalabb, csupán négy évvel idősebb Egwene-nél vagy nálam. Joiya Byir viszont a nagyanyánk is lehetne.

Egwene-nek egyáltalán nem tetszett, hogy egy Fekete nővért ugyanúgy hívnak, mint a kislányát. Bolond lány! Hiszen különböző emberek néha ugyanazt a nevet viselik, ráadásul neked sosem volt lányod! Hisz nem a valóságot láttad!

– És ebből mire következtethetünk? – kérdezte Nynaeve gyanúsan nyugodt hangon; ebből látszott, hogy bármelyik pillanatban robbanhat, mint egy rakás tűzijáték. – Vajon miféle titkokat találtál, amelyek fölött én átsiklottam? Végül is jómagam öregszem és már romlik a szemem!

– Arra, hogy mindez túlságosan szabályos – felelte Elayne nyugodtan. – Mennyi arra az esély hogy tizenhárom nő, akiket csak azért válogattak össze, mert mind árnybarátok, ilyen szabályosan legyenek elosztva életkoruk, nemzetiségük és ajahuk szerint? Lehetne köztük három Piros, vagy négy cairhieni születésű, vagy egyszerűen csak két azonos életkorú, ha valóban véletlenszerű lenne a válogatás. Volt kiből válogatniuk, különben nem tudtak volna ilyen sort felállítani. Ez pedig azt jelenti, hogy még mindig vannak Feketék a Toronyban vagy máshol, akikről nem tudunk. Csak ezt jelentheti.

Nynaeve hatalmasat rántott a hajfonatán.

– Fény, azt hiszem, igazad lehet! Tényleg olyan titkokra jöttél rá, amilyenekre én nem. Fény, én azt reméltem, mind Liandrinnal tartottak!

– Még azt sem tudhatjuk, hogy ő a vezetőjük – vélte Elayne. – Meg is parancsolhatták neki, hogy... szabaduljon meg tőlünk – a leányörökös szája elhúzódott. – Attól tartok, csak egy dolog vezérelhette őket, amikor ennyire kidolgoztak mindent: hogy hiányozzon minden minta, kivéve a minta hiánya. Szerintem ez azt jelenti, hogy igenis van mintája a Fekete ajahnak!

– Ha pedig van minta – jelentette ki Nynaeve határozottan –, akkor meg is találjuk. Elayne, ha ezt a fajta gondolkodást onnan tanultad, hogy anyádat figyelted, akkor örülök, hogy jól figyeltél!

Elayne elmosolyodott, arcán kis gödrök jelentek meg. Egwene gondosan végigmérte a nála idősebb Nynaeve-ot. Úgy tűnt, a javasasszony tényleg készen áll arra, hogy felhagyjon az állandó rosszkedvvel és morgással. Felemelte a fejét.

– Lehet, hogy azt akarják elhitetni velünk, hogy létezik itt egy rejtett minta. Azért, hogy az időnket vesztegessük, amikor olyan valamit keresünk, ami nincs is. Nem akarom azt mondani, hogy nem létezik, ezt egyszerűen nem tudhatjuk biztosan. Rendben, keressük, de más dolgokat is keresnünk kell, vagy talán nem így gondoljátok?

– Szóval úgy döntöttél, hogy végre felébredsz a szunyókálásból? – kérdezte Nynaeve. – Már komolyan azt hittem, hogy elaludtál – azért nevetett, amikor ezt mondta.

– Igaza van – mondta Elayne mérgesen. – Szalmából építettem hidat magunknak. Sőt, még ennél is rosszabbat! A vágyaimnak adtam hangot. Lehet, hogy neked is igazad van, Nynaeve. Mire jó ez a... ez a fecsegés? – felkapott egy lapot az ölében lévő halomból. – Rianna fekete hajában, a bal füle mellett fehér tincs látható. Ha olyan közel vagyok hozzá, hogy ezt meglássam, akkor már közelebb vagyok, mint szeretném – egy másik papír után nyúlt. – Chesmal Emry az elmúlt évek legtehetségesebb gyógyítója. A Fényre, el tudjátok képzelni, hogy egy Fekete ajah gyógyít meg benneteket? – harmadik lap. – Marillin Gemalphin imádja a macskákat, és mindent megtesz, hogy segítsen a sebesült állatokon. Macskák! Pfuj! – megragadta az összes papírt, aztán összegyűrte őket. – Bolondság az egész!

Nynaeve mellétérdelt, és gyengéden kivette kezéből az összegyűrt papírokat.

– Lehet, de lehet, hogy nem – A mellére szorítva gondosan kisimította a papírokat. – Felfedeztél legalább valamit, ami nyomában elindulhatunk. Lehet, hogy még mást is találunk, ha elég kitartóak vagyunk. És akkor még itt van a másik lista is – mind ő, mint Elayne Egwene-re nézett. Egy barna és egy kék szempár bámulta aggódva.

Egwene nem akart az asztalra nézni, ahol még ott hevert a többi lap. Nem akart erre gondolni, de ugyanakkor elhessegetni sem tudta a gondolatot. A ter'angrealok felsorolása beleégett az agyába.

Egy. Sima és tökéletesen átlátszó kristályvessző, egy láb hosszú és két ujjnyi átmérőjű. Alkalmazása ismeretlen. Az utolsó beszámolót Corianin Nedeal írta. Kettő. Egy nagy kezű, meztelen nő alabástrom szobra, egy tenyérnyi magas. Alkalmazása ismeretlen. Az utolsó beszámolót Corianin Nedeal írta. Három. Vasból készített korong, teljesen rozsdamentes, átmérője egy tenyérnyi. Mindkét oldalon egy-egy keskeny spirált véstek bele. Alkalmazása ismeretlen. Az utolsó beszámolót Corianin Nedeal írta. Négy, és így tovább. Túl sok dolog tűnt el, melyekről nem tudták, mire jók valójában, s melyekről utoljára Corianin Nedeal írt. Összesen tizenhárom.

Egwene megborzongott. Ez egyre rosszabb lesz! Már nem is merek erre a számra gondolni.

A listán csak kevés olyan tárgy szerepelt, amiről tudták, mire lehet használni. Ezek nem mind tűntek valóban hasznosnak, de ettől még nem nyugodhatok meg, gondolta Egwene. Egy fából faragott sündisznó, nem nagyobb, mint egy férfi hüvelykujjának utolsó perce. Egyszerű dolog, és látszólag veszélytelen. Azok a nők, akik ezzel akarták fókuszálni a Hatalmat, kivétel nélkül elaludtak. Félnapos, álmatlan alvás várt rájuk. Mégis, Egwene hátán ettől futkározott a hideg. Még három tárgynak volt valami köze az alváshoz. Majdnem megkönnyebbülés volt olvasni a fekete kőből készült, egy egész láb hosszú, hornyolt oszlopról, amelyik tűzgömböket tudott csinálni, és ez volt ráírva Verin kézírásával olyan erősen, hogy két helyen át is lyukasztotta a papírt: VESZÉLYES, ÉS MAJDNEM LEHETETLEN IRÁNYÍTANI! Egwene-nek még mindig fogalma sem volt arról, mi lehet az a tűzgömb, és bár biztosan tényleg elég veszélyes lehetett, az is éppolyan biztos volt, hogy semmi köze Corianin Nedealhoz vagy az álmokhoz.

Nynaeve az asztalhoz vitte a kisimított papírlapokat, és kiterítette őket. Kissé habozott, mielőtt a többit is melléjük tette volna, de azután végigfuttatta ujját az egyik lapon, majd a következőn is.

– Van itt valami, amit Mat imádna – mondta túlságosan is felvillanyozott és fesztelen hangon. – Hat darab, faragott, pettyekkel ellátott kocka, sarkaiknál összekötve, összesen nem egészen egy ujjnyi hosszúak. Alkalmazása ismeretlen, kivéve, hogy ha rajtuk keresztül fókuszál valaki, az valamiképpen befolyásolja vagy megfordítja a szerencsét – hangosan idézni kezdte: – „A feldobott pénzérmék mindig ugyanarra az oldalukra estek, és az egyik kísérletnél a pénzdarab egymás után százszor megállt az élén. A kockák ezer kísérletből ezerszer öt koronát adtak” – a javasasszony erőltetetten felnevetett. – Matnek nagyon tetszene!

Egwene felsóhajtott, és felállt, majd merev háttal a kandallóhoz ment. Elayne felemelkedett, és Nynaeve-val együtt csendben figyelt. Egwene feltűrte a ruhaujját, amennyire csak lehetett, és óvatosan benyúlt a kéménylyukba. A csőben kotorászva ujjai gyapjúhoz értek, majd előhúzott egy megperzselt, bélelt harisnyát, amelybe kemény tárgy volt csomagolva. Karjáról lesöpörve a piszkot, az asztalhoz vitte a harisnyát, és kirázta a tartalmát. A csíkos és foltos kőből készült, csavart gyűrű megperdült az asztalon, majd megállt a ter'angrealok listáját tartalmazó papírlapon. Egy pillanatig mindannyian szótlanul bámulták.

– Talán – szólalt meg végül Nynaeve – Verin egyszerűen nem vette figyelembe azt a tényt, hogy legtöbbjüket utoljára Corianin tanulmányozta – ez nem hangzott úgy, mintha hitt is volna benne.

Elayne is kételkedve bólintott.

– Egyszer láttam, amint az esőben sétál. Teljesen elázott, én pedig vittem neki egy köpenyt. Úgy elmerült abban, amin éppen gondolkozott, hogy szerintem észre sem vette az esőt, míg köré nem kanyarítottam a köpenyt. Lehet, hogy efölött is ugyanígy átsiklott.

– Talán – vélekedett Egwene. – Ha viszont nem, akkor tudnia kellett, hogy rájövök, ha elolvasom a listát. Nem tudom. Néha az az érzésem, Verin többet tud, mint amit elmond. Nem is tudom.

– Szóval, Verinre is gyanakodnunk kell – sóhajtott fel Elayne. – Ha viszont ő is Fekete, akkor pontosan tudják, miben sántikálunk. Vagy pedig Alanna.

Bizonytalanul Egwene-re sandított.

A lány mindent elmesélt nekik. Kivéve, ami a ter'angrealban történt vele a vizsgáján; egyszerűen nem tudta rávenni magát, hogy beszéljen erről, mint ahogy Nynaeve és Elayne sem mesélte el a saját vizsgáját. Egyébként mindent elmondott, ami a vizsgateremben történt, amit Sheriam mondott a fókuszálás képességének szörnyű gyengeségeiről, és Verin minden egyes szavát is idézte, függetlenül attól, hogy mennyire látszottak jelentősnek. Az Alannával kapcsolatos részt nehéz volt elfogadnia; az aes sedai-ok egyszerűen nem viselkedtek így. Senki, aki eszébe jutott, nem cselekedett így, de legkevésbé az aes sedai-ok.

Egwene haragosan nézett a többiekre, szinte már hallotta ezt a választ.

– Az aes sedai-ok állítólag hazudni sem szoktak, amit azonban Verin és az Anya mondott nekünk, az igen közel állt a hazugsághoz. Állítólag a Fekete ajah sem létezik.

– Én kedvelem Alannát – mondta Nynaeve a hajfonatát rángatva, majd vállat vont. – Na jó. Talán... Vagyis hogy, tényleg furcsán viselkedett.

– Köszönöm – felelte Egwene, Nynaeve pedig rábólintott, mintha nem hallotta volna szavából az iróniát.

– Mindenesetre, az amyrlin tud róla, és ő könnyebben szemmel tarthatja Alannát, mint mi.

– És mi a helyzet Elaidával és Sheriammal? – kérdezte Egwene.

– Sosem voltam képes megkedvelni Elaidát – mondta Elayne –, de nem igazán tudnám elhinni, hogy a Fekete ajahhoz tartozik. És Sheriam? Lehetetlen!

Nynaeve felhorkant:

– Mindannyiukkal kapcsolatban lehetetlen kellene, hogy legyen! Ha majd lefüleljük őket, nem biztos, hogy olyan nők lesznek, akiket nem kedvelünk. Ugyanakkor azt sem akarom, hogy mindenkire rávessük a gyanúnak – ennek a sötét gyanúnak – az árnyékát. A folytatáshoz több kell nekünk, mint olyasmi, hogy talán láttak valamit, amit nem kellett volna. – Egwene egyetértően bólintott, és Elayne is gyorsan követte példáját. Nynaeve folytatta: – Ezt majd mind elmondjuk az amyrlinnek, de nem tulajdonítunk neki nagyobb jelentőséget, mint amit megérdemel. Ha egyáltalán tényleg szemmel tart minket, ahogy ígérte. Ha te is velünk leszel, Elayne, amikor az Anya megjelenik, ne felejtsd el, rólad nem tud.

– Nem valószínű, hogy elfelejtem – felelte Elayne hevesen. – De azért nem ártana, ha egy másik csatornán keresztül is képesek lennénk szót váltani vele. Anyám ezt sokkal jobban megszervezte volna!

– Nem hiszem, ha nem bízhatna meg a hírvivőiben – vélte Nynaeve. – Várnunk kell. Hacsak nem vélitek úgy, hogy egyikünknek beszélnie kellene Verinnel. Ezt senki sem találná gyanúsnak.

Elayne habozott, majd kissé megrázta a fejét. Egwene ugyanezt tette, csak határozottabban. Szórakozott vagy sem, Verin túl sok dolgot hallgatott el előlük ahhoz, hogy megbízhassanak benne.

– Jól van – mondta Nynaeve elégedetten. – Én annak is örülök, hogy nem beszélhetünk bármikor az amyrlinnal. Így magunk dönthetünk, és cselekedhetünk, amikor jónak látjuk, nem kell minden lépésünkben az ő utasításaira hagyatkoznunk – ujjával végigfutott az ellopott ter'angrealok listáján, mintha újból elolvasná, majd kezébe vette a csíkos kőgyűrűt. – Az első döntésünk ezzel kapcsolatos. Az első olyan dolog, amivel találkozunk, és valódi kapcsolatban áll Liandrinnal és a többiekkel – a gyűrűre meredt, majd mély lélegzetet vett. – Ma éjjel ezzel alszom.

Egwene habozás nélkül kivette Nynaeve kezéből a gyűrűt. Szeretett volna ugyan habozni – legszívesebben fel sem emelte volna a kezét –, de azért nem ezt tette, és ezért elégedett volt magával.

– Én vagyok az, akiről azt mondják, lehet, hogy Álmodó. Nem tudom, jelent-e ez a számomra valami előnyt, Verin azonban azt mondta, veszélyes használni ezt a dolgot. Ha valamelyikünk mégis megpróbálja, annak szüksége lesz egy kis előnyre.

Nynaeve megragadta hajfonatát, és kinyitotta a száját, mintha tiltakozni készülne. Amikor azonban végül is megszólalt, csak ennyit kérdezett:

– Biztos vagy benne, Egwene? Még azt sem tudjuk, valóban Álmodó vagy-e, én pedig erősebben tudok fókuszálni, mint te. Én mégis azt mondanám...

Egwene félbeszakította:

– Erősebben tudsz fókuszálni, de csak ha dühös vagy. És hogy lehetnél biztos benne, hogy dühbe tudsz gurulni álmodban? Na és vajon lesz-e elég időd, hogy dühbe gurulj, amikor fókuszálnod kell? A Fényre, még azt sem tudjuk, hogy lehet-e egyáltalán álmunkban fókuszálni! Ha egyikünknek ezt ki kell deríteni – és igazad van; ez az egyetlen kapcsolatunk, amivel rendelkezünk –, akkor az én leszek. Talán tényleg álmodó vagyok. És különben is, Verin nekem adta a gyűrűt.

Nynaeve olyan arcot vágott, mint aki vitatkozni akar, végül azonban csak vonakodva bólintott.

– Hát jó. De Elayne-nel ott leszünk. Nem tudom, mit tehetünk, ha bármi rosszul sikeredik, talán felébreszthetünk, vagy... szóval, ott leszünk.

Elayne is bólintott erre.

Most, hogy a többiek beleegyeztek, Egwene gyomra összeszorult. Rábeszéltem őket. Bárcsak ne akartam volna, hogy lebeszéljenek róla! Ekkor észrevette az ajtóban álló, fehér novícia ruhát viselő nőt, akinek haja hosszú fonatokban lógott a vállára.

– Neked senki sem tanította meg, hogy kopogtatni kell, ha valahová be akarsz lépni, Else? – förmedt rá Nynaeve.

Egwene a kezébe rejtette a gyűrűt. Az a furcsa érzés kerítette a hatalmába, hogy Else azt fürkészi.

– Üzenetet hoztam – felelte Else nyugodtan. Tekintete az asztalon szétszórt papírokat kutatta, majd a körülöttük álló, három nőre nézett. – Az amyrlintől.

Egwene csodálkozó pillantást cserélt Nynaeve-val és Elayne-nel.

– Igen, és mi az? – kérdezte Nynaeve.

Else elmosolyodva felhúzta az egyik szemöldökét.

– A Liandrin és a többiek által hátrahagyott dolgokat a harmadik raktárterembe tették, ami a könyvtár alatt, a második alagsorban található, a főlépcsőtől jobbra – még egyszer az asztalon heverő papírokra nézett, majd a sietség legkisebb jele nélkül távozott.

Egwene levegőért kapkodott. Mi már mindenkire gyanakszunk, az amyrlin meg úgy dönt, hogy mindenki közül épp Else Grinwellben fog megbízni?

– Hogy lehet abban bízni, hogy ez a szeleburdi lány nem fogja kikotyogni az egészet bárkinek, aki meghallgatja? – meredt Nynaeve az ajtóra.

Egwene megragadta szoknyáját, és a javasasszony mellett elviharzott. Cipője csattogott rohanás közben a galéria kövén, de éppen csak egy fehér villanást látott, amint a legközelebbi feljáróra fordul a lány. Utána iramodott. Futnia kellett neki is, hogy ennyire megelőzzön! Vajon miért rohan? A fehér villanás most egy másik feljáróról fordult le, lefelé. Egwene követte.

A feljáró végén egy nő nézett vele farkasszemet, és Egwene összezavarodva megtorpant. Bárki is ez a nő, nem Else volt, az biztos. Ezüstbe és fehér selyembe öltözött, és olyan érzelmek tükröződtek arcán, amilyeneket Egwene még sosem látott. Nála magasabb és sokkal szebb volt, sötét tekintetétől pedig Egwene kicsinek, véznának és mosdatlannak érezte magát. Valószínűleg a Hatalmat is jobban tudja fókuszálni, mint én. Fény, ráadásul ez a nő valószínűleg okosabb, mint mi hárman együttvéve! Nem igazságos, hogy egyetlen nőben ennyi... – hirtelen rájött, merre kalandoznak a gondolatai. Arca elvörösödött, és megrázta a fejét. Még sosem érezte kevesebbnek magát bármely másik nőnél, és most sem szándékozott így érezni.

– Bátor – kezdte a nő. – Bátor vagy hogy így rohangálsz egyedül, ott, ahol annyi gyilkosság történt – jegyezte meg majdnem elégedetten.

Egwene gyorsan kihúzta magát, és lesimította ruháját, remélve, hogy mozdulatát a másik nem veszi észre, közben tudván, hogy máris észrevette. Szerette volna, ha ez a nő nem látta volna kölyökként rohangálni. Hagyd már ezt abba!

– Elnézést, de egy novíciát keresek, aki erre ment, azt hiszem. Sötét és nagy szemű lány, fekete hajfonatokkal. Jó húsban van, és a maga módján csinos. Nem látta, merre ment?

A magas nő magában mulatva végigmérte Egwene-t. A lány nem volt biztos benne, de úgy tűnt neki, a nő tekintete egy pillanatra Egwene leeresztett kezén állt meg, amelyben a gyűrűt rejtette.

– Nem hiszem, hogy utoléred. Láttam, nagyon gyorsan futott. Szerintem már rég kiért innen.

– Aes sedai – kezdte Egwene, de azt már nem kérdezhette meg, hogy merre ment Else. A nő fekete szemében bosszúság vagy düh villant.

– Elég időmet vesztegettem rád! Sokkal fontosabb dolgok után kell néznem. Úgyhogy lódulj! – kezének mozdulatával visszaparancsolta Egwene-t arra, amerről jött.

Hangjában olyan erős volt a parancsoló él, hogy Egwene megfordult, és már három lépést megtett a feljárón, amikor rájött, mit csinál. Dühösen visszafordult. Aes sedai vagy sem, én...

A galéria üresen tátongott.

Homlokát ráncolva elvetette a legközelebbi ajtók lehetőségét – azokban a szobákban senki sem lakik, talán csak egerek –, majd lefutott a feljárón, körülnézett, tekintetével végig követve a galéria kanyarodását. Még a korláton is áthajolt, és lenézett a beavatottak kis kertjére, szemével átfutotta az alsóbb és a feljebb lévő galériákat is. Két beavatottat látott csíkos ruhájukban, az egyik Faolain volt, a másikat pedig már látta, de a nevét nem tudta. Ezüst és fehér ruhát viselő asszonyt azonban sehol sem vett észre.

Huszonhatodik fejezet

Lakat alatt

Egwene a fejét csóválva ment vissza az ajtókhoz, amelyeket az előbb elvetett mint lehetőséget. Valahová csak el kellett tűnnie a nőnek. Az első helyiségben néhány, porlepte takarókkal borított bútor alakját lehetett kivenni, a levegő áporodott volt, mintha egy ideje nem szellőztettek volna. Elfintorodott. A porlepte padlón csupán egérnyomokat fedezett fel. Más nem volt. Ugyanazt találta a két másik ajtó mögött is, amikor gyorsan felrántotta őket. Nem is csodálkozott ezen. Hiszen voltak még más, üres szobák is a beavatottak galériáján.

Amikor kihúzta fejét a harmadik szobából, Nynaeve-ot és Elayne-t látta közeledni mögötte. Nem siettek túlságosan.

– Elbújt? – kérdezte Nynaeve meglepetten. – Ott, bent?

– Elveszítettem – Egwene újra körbenézett a kanyargós galérián. Hová tűnhetett? Gondolatban feltett kérdése nem Else-re vonatkozott.

– Ha hittem volna, hogy Else elfut előled – mosolygott Elayne –, akkor én is üldözőbe vettem volna, de nekem mindig is olyan ducinak tűnt – a lány mosolyába némi aggodalom is vegyült.

– Majd később megkeressük – mondta Nynaeve –, és megbizonyosodunk róla, hogy tartani fogja a száját. Hogy bízhatott meg az amyrlin abban a lányban?

– Azt hittem, már elkapom – tűnődött Egwene lassan –, de ez egy másik nő volt. Nynaeve, csak egy pillanatra fordítottam neki hátat, és máris eltűnt! Nem Else – őt nem is láttam! – hanem az a nő, akiről először azt hittem, Else. Egyszerűen... eltűnt, és fogalmam sincs, hová!

Elayne-nek elakadt a lélegzete.

– Csak nem egy Lélektelen? – kérdezte, és villámgyorsan körülnézett, a galéria azonban még most is üres volt hármójuktól eltekintve.

– Nem – mondta Egwene határozottan. – Ő... – Nem fogom elmondani neki, hogy mellette egy szakadt ruhájú, piszkos képű, csöpögő orrú hatévesnek éreztem magam. – Nem Szürke Ember volt. Magas, feltűnő nő volt, fekete szemű és sötét hajú. Ezer ember között is feltűnne. Még sosem láttam, de azt hiszem, aes sedai. Az kell, hogy legyen.

Nynaeve várt, mintha még többet is hallani akarna, majd türelmetlenül megszólalt:

– Ha újra látod, mutasd meg nekem! Ha úgy gondolod, érdemes. Nincs időnk arra, hogy itt ácsorogjunk. Meg akarom nézni, mi van abban a raktárban, mielőtt Else-nek alkalma lenne kikotyogni valami erre alkalmatlan személynek. Hátha hátrahagytak valami hibát. Ha így volt, ne engedjük, hogy kijavítsák!

Csatlakozván Nynaeve-hoz – Elayne a másik oldalán lépdelt –, Egwene rájött, hogy a kőgyűrűt – Corianin Nedeal ter'angrealját – még mindig a kezében szorongatja. Vonakodva övtáskájába dugta, és szorosra húzta a zacskó száját. Amíg nem alszom el ezzel az átkozott... de hiszen épp ezt tervezem, nem?

Erre azonban csak este kerül sor, addig pedig minek aggódjon miatta? Miközben végigmentek a Torony épületén, szemével egyre az ezüst-fehér ruhás nőt kereste. Nem tudta, miért érez megkönnyebbültséget, amiért nem látja sehol. Felnőtt nő vagyok, és elég ügyes, köszönöm szépen. Mégis nagyon örült, hogy senkivel sem találkozott, aki csak kicsit is hasonlított volna rá. Minél többet gondolt a nőre, annál inkább érezte, hogy valami nem stimmel vele. Fény, már az ágyam alatt is a Fekete ajahot kezdem keresni! Csakhogy lehet, hogy tényleg az ágyam alatt vannak.

A könyvtár kissé távolabb esett a Fehér Torony magas, vastag, központi épületétől. Sápadt falait kék sávok tarkították, úgy néztek ki, mint a megfagyott, fodrozódó hullámok. A hullámok egy palota magasságába csaptak fel, és Egwene tudta, hogy egy szoba biztosan van bennük, de azokat a szobákat – a felső emeleteken, a furcsa folyosók alatt, ahol Verin lakrésze is volt – könyvespolcok töltik be, könyvekkel, kéziratokkal, papírokkal, tekercsekkel, térképekkel és táblázatokkal, amelyeket háromezer éve gyűjtenek a világ minden országából. Még Tear vagy Cairhien könyvtárai sem rejtettek ennyi irományt.

A könyvtárosok – mind Barna nővérek – gondozták a polcokat, és olyan alaposan felügyelték a könyveket, hogy egyetlen papiros sem tűnhetett el anélkül, hogy tudták volna, ki vitte el és miért. Nynaeve azonban most egy olyan bejárathoz vezette Egwene-t és Elayne-t, amelyet nem őrzött senki.

A könyvtár lapos, hikorifák árnyékában fekvő alapzatában más ajtók is nyíltak, kicsik is, meg nagyok is. Néha munkásoknak kellett bejutniuk az alagsori raktárakba, a könyvtárosok pedig nem szerették, ha becses munkahelyükön izzadt férfiak mászkálnak keresztül. Nynaeve kinyitott egy ajtót, nem volt ez nagyobb, mint egy parasztház bejárata, és intett a többieknek, hogy induljanak le, a sötét alagsorba vezető, meredek lépcsőkön. Amikor becsukta mögöttük az ajtót, teljes sötétség borult rájuk.

Egwene megnyitotta magát a saidarnak – olyan könnyen tette ezt, hogy szinte észre sem vette – és fókuszálta a körülötte áramló Hatalmat. Egy pillanatra úgy érezte, az Egyetlen Hatalom érzékelése minden más érzékszervét eltompítja. Feje felett egyensúlyozva egy kékesfehér fénygömb tűnt fel. Mély lélegzetet vett, és emlékeztette magát, miért is megy olyan mereven. Ez legalább visszahozta a valós világba. Újra érezte magán ruháit, a fehérnemű, a gyapjúharisnya és a szoknya érintését. Kissé csalódva elhessegette a vágyat, hogy még több Erőt szívjon magába, hogy a saidar teljesen magához ölelje.

Elayne ugyanabban a pillanatban hozta létre saját fénygömbjét, és ez világosabb lett, mintha két lámpást vittek volna magukkal.

– Olyan... csodálatos érzés, nem? – mormogta a leányörökös.

– Légy óvatos! – figyelmeztette Egwene.

– Az vagyok – sóhajtott fel Elayne. – Egyszerűen csak olyan... óvatos leszek.

– Erre – szólt rájuk Nynaeve élesen, és elviharzott mellettük, hogy mutassa a lefelé vezető utat. Nem ment azért túlságosan messze tőlük. Mivel nem volt most eléggé dühös, neki is a másik két nő fényforrását kellett használnia.

A szürke falban faajtókkal szegélyezett, poros mellékfolyosó, ahová leértek, száz lépés után egy sokkal szélesebb főfolyosóba torkollott, amely végigfutott a könyvtár alatt. Lámpásaik fényében lábnyomokat láttak a porban, legtöbbjük nagy férficsizmáktól származott, igen elmosódottak voltak. Itt magasabban húzódott a mennyezet, és az ajtók is majdnem beillettek volna egy-egy istállóajtónak.. A folyosó végén meglátták a főlépcsőt, amely a helyiség szélességének felét foglalta el. Itt lehetett lehozni a szélesebb tárgyakat. Egy másik lépcső még mélyebbre vezetett. Nynaeve habozás nélkül megindult rajta lefelé.

Egwene gyorsan követte. A kékes fényben Elayne arcvonásai elmosódtak, Egwene-nek azonban úgy tűnt, a lány most még a szokottnál is sápadtabb. Teli tüdőnkből is kiabálhatnánk itt lent, akkor sem hallaná meg senki.

Érezte, ahogy megformál egy villámot, vagy legalábbis azt, hogy képes lenne rá, és majdnem elbotlott. Eddig még sosem fókuszált egy áramlásnál többet, pedig most egyáltalán nem látszott nehéznek.

Az alagsor lenti szintje ugyanolyan volt, mint a másik, széles és poros, csak ennek alacsonyabban húzódott a mennyezete. Nynaeve a jobb oldali, harmadik ajtóhoz sietett, és megállt.

Az ajtó nem látszott nagynak, nyersfa szárnyai azonban valahogy azt a benyomást keltették, hogy vastag lehet. Kerek vaslakat függött az erős láncon, amelyet a két, vaskos kapocsba fűztek: egyikük az ajtóra, a másik a falba volt erősítve. A lakat és a lánc újnak látszott, szinte egyáltalán nem volt rajtuk por.

– Egy lakat! – rázta meg a zárat Nynaeve; sem a lakat, sem a lánc nem engedett. – Láttatok bárhol máshol lakatot? – a javasasszony újból megrántotta a szerkezetet, majd nekilökte az ajtónak, hogy csak úgy csattant. A zaj végigvisszhangzott a folyosón. – Én nem láttam, hogy más ajtót is bezártak volna! – öklével rávágott az ajtóra. – Egyet sem!

– Higgadj le! – szólt rá Elayne. – Még csak azt kell, hogy dührohamot kapj! Magam is ki tudnám nyitni, ha tudnám, milyen belülről. Valahogy majd csak kinyitjuk!

– Nem akarok lehiggadni! – vágott vissza Nynaeve. – Dühös akarok lenni! Én...

Egwene nem figyelt a javasasszony többi szavára, hanem megérintette a láncot. Mióta elment Tar Valonból, többet is tanult annál, mint hogy villámcsapásokat idézzen elő. Az egyik ilyen a fémek iránti érzékenység volt. Ez a Földből jött, az Öt Hatalom közül ez az volt, amelyhez nőknek ritkán volt tehetségük – a másik ilyennek a Tűz számított –, neki azonban megvolt hozzá a képessége, és most megérezte a láncot, a lánc belsejét, a fémnek a legkisebb alkotórészét is érezte, a mintát, amelyből összeállt.

– El az utamból, Egwene!

Hátrafordult, és látta, hogy Nynaeve-ot körülveszi a saidar ragyogása. Egy emelőrudat tartott a kezében, olyan közel a kék-fehér árnyalatú fényhez, hogy majdnem láthatatlan volt. Nynaeve a láncra nézett, mormogott valamit az emelőhatásról, mire az emelőrúd hirtelen kétszer olyan hosszú lett.

– Menj arrébb, Egwene!

Egwene engedelmeskedett.

Nynaeve keresztülszúrta a láncon a rudat, majd teljes erejével fellökte. A lánc szétpattant, mintha csak cérnaszál lett volna, Nynaeve pedig felhördült, és majdnem a folyosó közepéig ugrott vissza meglepetésében, az emelő pedig csattanva a földre zuhant. Nynaeve felegyenesedve és csodálkozva a rúdról a láncra nézett. Az emelőrúd eltűnt.

– Azt hiszem, csináltam valamit a lánccal – mondta Egwene. Csak tudnám, micsodát!

– Hát, mondasz valamit – mormogta Nynaeve. Kihúzta a megmaradt láncot a tokjából, és kitárta az ajtót. – Akkor? Talán egész nap itt akartok ácsorogni?

A poros szoba talán tíz lépésnyi lehetett körben, de csupán egy halomnyi barna ruhából készült, nagy táska volt benne, mindegyik teljesen megpakolva, felcédulázva, és Tar Valon lángjával lepecsételve. Egwene-nek nem is kellett őket megszámolnia, hogy tudja: pontosan tizenhárom van belőlük.

Fénygömbjét a falhoz vezérelte, és odaszögezte; abban nem volt biztos, hogyan tette mindezt, de amikor leengedte a kezét, a fény ott maradt, ahová szögezte. Olyan dolgokat tanulok, amelyekről fogalmam sincs, hogy micsodák, gondolta idegesen.

Elayne szemöldökráncolva nézett rá, mintha méregetné, azután ő is a falra erősítette fénygömbjét. Miközben figyelte, Egwene úgy gondolta, érti, hogyan csinálta. Elayne tőlem tanulta, én viszont most tanultam meg tőle.

Nynaeve egyenesen a csomagokhoz sietett, szétdobálta őket, és olvasni kezdte a címkéket.

– Rianna. Joiya Byir. Azok, akiket keresünk – megvizsgálta az egyik táska pecsétjét, majd feltörte a viaszt, és letekerte a csomagot összekötő madzagot. – Legalább tudjuk, hogy előttünk senki sem járt itt.

Egwene kiválasztott egy táskát, és anélkül, hogy elolvasta volna a nevet a cédulán, feltörte a pecsétet. Nem is igazán akarta tudni, kinek a holmija között kutat. Amikor kiszórta a csomag tartalmát a poros padlóra, kiderült, hogy többnyire régi ruhák és cipők voltak benne, meg néhány tépett és gyűrött papírdarab, olyanok, amilyenek egy rendetlen nő szekrényében szoktak hánykolódni.

– Itt nem látok semmi használhatót. Egy köpeny, ami még felmosórongynak is ócska. Valamilyen város félbeszakadt térképe. Az van a sarkában, hogy Tear. Három stoppolni való harisnya – ujját a páratlan, lyukas bársony papucsba dugta, és a többi holmi tetejére dobta. – Ez itt nem hagyott maga után nyomokat.

– Amico sem hagyott itt semmit – vette át a szót Elayne rosszkedvűen, és két kezével arrébb szórta a ruhákat. – Ezek is lehetnének felmosórongyok. Várjatok, van itt egy könyv! Akárki is rakta össze ezeket a csomagokat, eléggé siethetett, ha egy könyvet is benne hagyott. A teari udvar szokásai és szertartásai. A borító szakadt, de azért a könyvtárosok akkor is biztosan vissza akarják kapni – ez igaz volt. Senki sem dobott ki könyveket, bármennyire is rongált állapotban voltak.

– Tear – ismételte Nynaeve érzelemmentes hangon. A ruhahalom közepébe térdelve, amelyet épp az előbb kutatott át, kisimította az imént eldobott papírlapot. – Az Erininen közlekedő kereskedőhajók listája, a Tar Valonból való kihajózás dátumával. A másik dátum azt jelzi, amikor valószínűleg Tearbe érkeznek.

– Lehet, hogy csak véletlen egybeesés – mondta Egwene halkan.

– Talán – felelte Nynaeve. Összehajtotta a papirost, és ruhája ujjába dugta, majd feltörte egy másik táska pecsétjét.

Mikor végül valamennyi táskát kétszer átkutatva és a szétszórt szemetet a szoba sarkaiba halmozva befejezték, Egwene leült az egyik üres táska tetejére, annyira gondolataiba mélyedve, hogy észre sem vette saját fintorgását. Térdét átkulcsolva nézte a kis gyűjteményüket, amelyet sorba raktak a padlón.

– Túl sok – jegyezte meg Elayne. – Túl sok dolog szól róla.

– Így igaz – helyeselt Nynaeve.

Egy másik könyv is volt ott, egy rongyos, bőrkötésű példány, Megfigyelések egy teari látogatás alkalmából címmel, lapjainak majdnem a fele kiesett. Chesmal Emry táskájában, egy ócska köpeny bélésében, mintha csak a köpeny szakadt zsebén esett volna át, találtak egy másik listát a kereskedőhajókról. Ezen csupán a nevek szerepeltek, de mind rajta volt a másik listán is, és az alapján meg lehetett állapítani, hogy valamennyi hajó azon a reggelen indult, amikor éjszaka Liandrin és társai elhagyták a Tornyot. Volt még egy hevenyészve odaskiccelt rajz valami nagy épület alaprajzáról, amelyben az egyik helyiségre halványan ezt írták: „A Kő Szíve”, és egy lap öt fogadó nevével, a papír tetején pedig, csúnyán elmaszatolódva, de azért éppen olvashatóan a „Tear” szó szerepelt. Volt...

– Mindenkinél volt valami – mormogta Egwene. – Valamennyien hagytak egy dolgot, amely egy teari utazásra utal. Hogyan hagyhatták ezt figyelmen kívül, bárki is nézte át a csomagokat? Erről miért nem beszélt nekünk az amyrlin?

– Az amyrlin – felelte Nynaeve keserűen – magának tartja az információit, a Fény égesse meg! – mély lélegzetet vett, majd tüsszentett a felszippantott por miatt. – Az aggaszt, hogy csalit sejtek.

– Csalit? – kérdezte Egwene. De már maga is rájött, ahogy kimondta.

Nynaeve bólintott.

– Csalit. Csapdát. Vagy talán csak rossz irányba akarnak vezetni. De akár csapda, akár félrevezetés, annyira nyilvánvaló, hogy senki sem dőlne be neki.

– Hacsak nem arról van szó, hogy nem érdekli őket, hogy az, aki megtalálja ezeket, észreveszi-e a csapdát – jegyezte meg Elayne bizonytalan hangon. – De az is lehet, hogy olyan nyilvánvalóvá akarták tenni, hogy bárki látja, azonnal elvesse Teart, mint úti célt.

Egwene az kívánta, bárcsak ne kellene azt hinnie, hogy a Fekete ajah ennyire biztos magában. Most jött rá, hogy ujjaival övtáskáját markolássza, és beledugott hüvelykujját a kőgyűrű csavart peremén húzogatja.

– Talán éppen gúnyolódni akartak azon, aki megtalálja a holmijukat – mondta halkan. – Lehet, hogy azt hitték, az illető azonnal, dühösen és büszkén utánuk rohan. – Tudták vajon, hogy mi találjuk meg? Ilyennek látnak minket?

– A Fény égessen meg! – mordult fel Nynaeve. Ettől megdöbbentek; a javasasszony még sosem káromkodott.

Egy ideig egyszerűen csak csendben bámulták a sorba rakott tárgyakat.

– Most mit csinálunk? – kérdezte végül Elayne.

Egwene erősen megragadta a gyűrűt. Az Álmodás erősen kötődött a jövendőmondáshoz; a jövő és a máshol történt dolgok egyaránt megjelenhettek egy Álmodó álmaiban.

– Lehet, hogy reggelre többet tudunk.

Nynaeve csendben, kifejezéstelenül ránézett, majd kiválasztott egy barna szoknyát, amelyen viszonylag kevés lyuk és szakadás éktelenkedett, azután belecsomagolta a talált tárgyakat.

– Egyelőre – mondta – visszavisszük ezeket a szobámba, és ott elrejtjük. Épp ennyi időnk van, azt hiszem, ha nem akarunk elkésni a konyháról.

Késő, gondolta Egwene. Minél tovább rejtette övtáskájában a gyűrűt, annál sürgetőbb érzés kerítette a hatalmába. Máris le vagyunk maradva egy lépéssel, de talán még mindig nem késtünk el.

Huszonhetedik fejezet

Tel'aran'rhiod

A szoba, amelyet Egwene ugyanazon a galérián kapott, ahol Nynaeve és Elayne is lakott, nem sokban különbözött a javasasszonyétól. Ágya kissé szélesebb, asztala kisebb volt. A szőnyeget pedig indák helyett virágok díszítették. Ennyi. A novíciák lakhelye után ez egy kastélyhoz tűnt hasonlatosnak, amikor azonban késő éjjel mindhárman összegyűltek, Egwene azt kívánta, bár inkább a novíciák lakrészében volna még, és nem viselné sem a gyűrűt, sem a csíkos ruhát. A többiek hozzá hasonlóan idegesnek látszottak.

Még két étkezést dolgoztak végig a konyhán, közben pedig megpróbálták kibogozni, mit jelenthet, amit a raktárban találtak. Vajon csapda volt, vagy megpróbálták félrevezetni őket? Tudhatott-e az amyrlin minderről, és ha igen, miért nem említette nekik? A beszélgetésük azonban nem hozott választ a kérdésekre, az amyrlin pedig sosem mutatkozott, hogy megkérdezhessék tőle.

Ebéd után Verin bukkant fel a konyhában, pislogott, mintha nem is tudná pontosan, mit keres ott. Amikor meglátta az üstök és fazekak között térdelő Egwene-t és két társnőjét, egy pillanatig meglepettnek látszott, majd odament hozzájuk, és hangosan, hogy bárki hallhassa, megkérdezte:

– Találtatok valamit?

Elayne beverte fejét a hatalmas leveses fazék peremébe, amint éppen kihátrált belőle. Kék szeme szinte tágra nyílt a döbbenettől.

– Semmit, csupán zsírt és izzadságot, aes sedai – felelte Nynaeve. Megrántotta hajfonatát, amitől zsíros leveshab maradt sötét copfján. A nő elfintorodott.

Verin bólintott, mintha pontosan erre a válaszra számított volna.

– Jól van, csak keressetek tovább! – még egyszer körbepillantott a konyhán, szemöldökét ráncolva, mintha meglepné, hogy itt találja magát, majd kiment.

Ebéd után Alanna is bejött a konyhába, hogy egy tál nagy szemű, zöld egrest és egy korsó bort vigyen magával, majd Elaida, utána pedig Sheriam bukkant fel a vacsorát követően. Anaiya is járt ott.

Alanna megkérdezte Egwene-t, nem akar-e még többet tudni a Zöld ajahról, és érdeklődött, hogy mikor szándékoznak folytatni a tanulást. Az, hogy a beavatottak maguk választják meg az óráikat és a haladási ütemet, még nem jelenti, hogy semmit sem kell tanulniuk. Az első néhány hét persze nehéz lesz, de választaniuk kell, vagy pedig mások teszik meg ezt helyettük.

Elaida csak állt ott egy ideig, fagyos arccal, csípőre tett kézzel bámult rájuk, Sheriam pedig majdnem hasonló testtartásban tette ugyanezt. Anaiya hasonlóképpen állt meg, tekintetében azonban némi aggodalom tükröződött. Arckifejezését azonnal megváltoztatta, amikor meglátta, hogy a beavatottak ránéznek. Ekkor ő is felvette a kőarcot, mint előtte Elaida és Sheriam.

Egyik látogatás sem jelentett semmi olyat, amit Egwene meg tudott volna fejteni. A novíciák főnökasszonyának megvolt az oka, hogy ellenőrizze őket és a konyhán velük együtt dolgozó novíciákat. Elaida Andor leányörökösén kellett, hogy tartsa a szemét. Egwene megpróbált nem gondolni arra az érdeklődésre, amelyet az aes sedai Rand iránt tanúsított. Ami Alannát illeti, nem ő volt az egyetlen aes sedai, aki az ételét a szobájába vitte, ahelyett hogy a többiekkel evett volna. A Torony nővéreinek fele túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy egyen, még ahhoz is túl elfoglalt, hogy keressen egy szolgát, aki a szobájába viszi az élelmet. És Anaiya...? Anaiya aggódhatott az álmodójáért. Nem mintha bármit is tehetett volna, hogy enyhítse az Amyrlin Trón által személyesen kiszabott büntetést. Lehet, hogy ezért jött. Könnyen lehet.

Ruháját a szekrénybe akasztva, Egwene még egyszer elmondta magában, hogy tulajdonképpen teljesen normális dolognak tekinthető, ahogy Verin elszólta magát, hiszen a Barna nővér állandóan kissé szórakozott volt. Már ha szórakozottságból mondta. Egwene leült az ágy szélére, felvette a hálóingét, és hozzálátott leszedni magáról a harisnyát. A fehér színt lassan már annyira gyűlölte, mint a szürkét.

Nynaeve a kandalló előtt állt, egyik kezével Egwene övtáskáját tartotta, és idegesen újra meg újra megrántotta hajfonatát. Elayne az asztalnál ült, és azzal próbálkozott, hogy bevonja egy beszélgetésbe a többieket.

– A Zöld ajah – jelentette ki az aranyhajú, ifjú nő, immáron huszadszor az ebéd óta. – Lehet, hogy a Zöld ajahot fogom választani, Egwene. Akkor három vagy négy őrzőt is tarthatok, és az egyikhez akár feleségül is mehetek. Ki lenne jobb férj Andor uralkodónőjének, mint egy őrző? Kivéve, ha... – elpirult, és nem fejezte be a mondatot.

Egwene érezte, hogy feltámad benne a féltékenység, pedig azt hitte, hogy már rég nem kínozza ez az érzés. Furcsa módon rokonszenv is keveredett vele. A Fényre, hát miként lehetek féltékeny, miközben nem tudok úgy rápillantani Galadra, hogy ne kezdjek el remegni. Ráadásul ugyanabban a pillanatban úgy érzem, hogy szinte megolvadok. Rand valamikor az enyém volt, de többé már nem az. Bárcsak neked adhatnám őt, Elayne, de azt hiszem, ő egyikünké sem lehet. A leányörökös számára talán az nem okozhat gondot, hogy egy közemberhez menjen feleségül, ha az illető Andorból származik, de az Újjászületett Sárkány szóba sem jöhet. Harisnyája a padlóra hullott, mert úgy gondolta, hogy ma este a rendrakásnál sokkal fontosabb dolgok várnak rá.

– Elkészültem, Nynaeve.

Nynaeve odaadta neki az övtáskát, és egy hosszú, vékony bőrszíjat.

– Lehet, hogy egyszerre több emberre is hatna? Esetleg... én is veled mehetnék.

Egwene végiggörgette a kőgyűrűt tenyerén, keresztülhúzta rajta a bőrszíjat, majd a nyakába akasztotta. A csíkok és a kék, barna és piros foltok fehér hálóinge előtt még élénkebb színűnek tűntek.

– És akkor Elayne egyedül vigyázzon kettőnkre? Amikor lehet, hogy a Fekete ajah a nyomunkban van?

– Nem okozna gondot – felelte Elayne bátran. – Vagy inkább hadd menjek én veled, és majd Nynaeve őrködik. Ha dühbe gurul, akkor ő a legerősebb közöttünk, és ha tényleg szükségünk lesz egy őrszemre, akkor abban is biztos lehetsz, hogy kellő időben elönti majd a pulykaméreg.

Egwene a fejét csóválta.

– Mi van akkor, ha nincs hatása két személyre? Ha ketten próbálkozunk, lehet, hogy semmi sem fog történni. És erről fogalmunk sem lenne, amíg fel nem ébrednénk. Ezzel elpocsékoltuk volna az éjszakát. Ha időt akarunk nyerni, egyetlen éjszakát sem hagyhatunk ki. Annyira lemaradtunk mögöttük! – Ezek bizony komoly okok voltak, jogos volt, hogy elmondta őket, ám akadt még egy ok, amelyik közelebb állt a szívéhez. – Ráadásul nagyobb biztonságban érzem magamat, ha tudom, hogy ketten őrködtök, ha...

Inkább nem akarta kimondani. Ha valaki bejönne, mialatt ő alszik. A Szürke Gyilkosok. A Fekete ajah. Valaki azok közül az alakok közül, akik a Fehér Toronyból egy félelmetes, csapdákkal és árkokkal teli erdőre emlékeztető szörnyűséget csináltak. Ha valami bejön ide, miközben ő tehetetlenül fekszik. Az arcukon látta, hogy társai megértik, mire gondol.

Amikor elnyújtózkodott az ágyon, és egy tollpárnát tett a feje alá, Elayne odahozta a székeket, és mindegyiket felállította az ágy egy-egy oldalán. Nynaeve egyik gyertyát a másik után oltotta el, majd a sötétben leült a székre. Elayne a másikra telepedett le.

Egwene becsukta a szemét, és megpróbált elaludni, de ehhez túl erősen érezte a mellén fekvő dolgot. Sokkal erősebben, mint a kék foltokat a fenekén, melyek akkor kerültek oda, amikor bement Sheriam dolgozószobájába, hogy megkapja büntetését. A gyűrű olyan nehéz volt, mint egy tégla. Hiába próbált meg Egwene otthonára vagy a holdfényben csillogó, csendes tóra gondolni, a mellére nehezedő súly elűzte ezeket a gondolatokat. Eközben Tel'aran'rhiod ott várt rá. A Láthatatlan Világ. Az Álmok Világa. Csak az elalvás választotta el tőle.

Nynaeve halkan dúdolni kezdett. Egwene felismerte a névtelen, szavak nélküli dallamot, amit még anyja dúdolgatott neki, amikor kicsi volt. Amikor az ágyában feküdt, saját kis szobájában, egy puha párnán, meleg takarók alatt, és anyjából áradt a rózsaolaj és a sütemény illata... Rand, jól vagy? Perrin, hol vagy? Végre elaludt.

Egy vadvirágokkal borított, messzire nyúló domb közepén állt, a gerincen örökzöld növények bokrai nőttek. A virágok fölött pillangók lebegtek. Szárnyuk sárga, kék és zöld színben csillogott. A közelben két csalogány dalolt egymásnak. A fényesen kék égen hófehér vattafelhőcskék úsztak, és a lágy szellő nem volt sem hűvös, sem meleg. Ilyesmit nagy ritkán, tavasszal élhet át az ember. Ez a pillanat túlzottan tökéletes volt ahhoz, hogy valóság legyen. Egy álom.

Lepillantott a ruhájára, és boldogan felnevetett. Kedvenc színeit viselte – fehér szegélyű, égszínkék selyemből készült ruha, amelynek színe a zöld árnyalataiban is játszott. A ruha ujját és mellrészét parányi gyöngyszemek sora díszítette. Előrenyújtotta a lábát, és megpillantotta egy bársony házicipő orrát. Csupán egy kifordult, sokszínű kőgyűrű zavarta meg ezt a harmóniát, melyet egy bőrszíjon viselt a nyakában.

Kezébe vette a gyűrűt, majd döbbenten levegő után kapkodott. A gyűrű hirtelen könnyű lett, mint a tollpihe. Ha feldobná a magasba, a szél egyszerűen elfújná, mint egy madártollat. Valahogy már nem félt tőle többet. Ruhájába rejtette, hogy ne legyen útban.

– Ez hát Tel'aran'rhiod – mondta. – Corianin Nedeal világa. Az Álmok Világa. Nem tűnik túl veszélyesnek.

Verin azonban azt állította, hogy ez a világ veszélyes. Fekete ajah ide vagy oda, Egwene nem gondolta, hogy egy aes sedai képes lenne nyíltan a szemébe hazudni. Lehet, hogy tévedett. Ezt azonban Verinnel kapcsolatban nem tudta elhinni.

Csak azért, hogy kiderítse, képes-e rá egyáltalán, megnyitotta magát az Egyetlen Hatalom előtt. A saidar megtöltötte. A Hatalom itt is létezett. Egészen gyengéden ragadta meg az áramlást, és óvatosan elvezette a szélben. A magasba emelte a lepkék csapkodó színspiráljait, majd egymásba kapcsolódó gyűrűkké hajtotta össze őket.

Hirtelen abbahagyta a fókuszálást. A pillangók visszatértek a virágokhoz. Úgy tűnt, rövid kalandjuk nem zavarta meg őket. A Myrddraalok és az Árnyék különféle fattyai képesek voltak megérezni, ha valaki az Egyetlen Hatalmat fókuszálta. Ha körülnézett, csak nehezen tudta volna elképzelni, hogy ezek a lények felbukkanjanak egy ilyen helyen, de az, hogy képzelőereje csődöt mondott, még nem jelenti azt, hogy nem jár itt ellenség. Ráadásul a Fekete ajahnál vannak azok a ter'angrealok, amelyeket Corianin Nedeal vizsgált meg. Ez a gondolat eszébe juttatta, hogy miért is jött ide.

– Legalább tudom, hogy itt is képes vagyok fókuszálni – morogta. – De többet nem fogok megtudni, ha csak itt ácsorgok. Szét kéne néznem... – lépett egyet...

...és egy fogadó sötét folyosóján találta magát. Egy kocsmáros lányaként azonnal felismerte, hogy fogadóban van. Furcsa mód egyetlen hangot sem hallott, és a folyosóra nyíló ajtókat mind bezárták. Amikor éppen arra gondolt, vajon ki lakhat az előtte lévő ajtó mögött, az hangtalanul kinyílt.

Bent, az üres szobában hideg volt. Hűvös szél sóhajtott a nyitott ablakban, és felkavarta a tűzhely hamuját. Jókora kutya feküdt összegömbölyödve a padlón, bozontos farkát az orrára fektette. Félúton feküdt az ajtó és a szoba közepén álló, fekete kőből faragott, vastag, felületesen megmunkált oszlop között. Egy jól megtermett, kócos hajú fiatalember ült fehérneműben az oszlopnak támaszkodva. Feje oldalt lógott, mintha csak aludna. Vastag, fekete lánc zárta körbe az oszlopot és mellkasát. A lánc végét öklében szorította. Akár aludt, akár nem, hatalmas izmai megfeszültek, hogy feszesen tartsák a láncot, és odakötözzék az oszlophoz.

– Perrin? – kérdezte csodálkozva a lány. Belépett a szobába. – Perrin, mi van veled? Perrin! – A kutya megmozdult és felkelt.

Nem is kutya volt, hanem egy feketésszürke farkas. Vicsorogni kezdett, és megmutatta hófehér, csillogó fogait. Sárga szemek mustrálták a lányt, mintha csak egy egérke lenne. Egy egérke, akit megesz a farkas.

Egwene akaratlanul is gyorsan kihátrált a folyosóra.

– Perrin! Ébredj fel! Itt egy farkas! – Verin azt állította, hogy ami itt történik, az valóságos, és bizonyítékként megmutatta a forradást. A farkas fogai úgy néztek ki, mint az éles kések. – Perrin, ébredj fel! Mondd meg neki, hogy a barátod vagyok! – Megérintette a saidart. A farkas közelebb oldalgott.

Perrin felemelte a fejét, és álmosan kinyitotta a szemét. Most már két sárga szempár meredt Egwene-re. A farkas teste megfeszült.

– Ugró! – kiáltotta Perrin. – Nem! Egwene!

Az ajtó bevágódott a lány orra előtt, és ott maradt a teljes sötétségben.

Nem látott semmit, de azt érezte, hogy homlokán izzadságcseppek gyöngyöződnek, pedig nem is volt meleg. A Fényre, hol vagyok? Szörnyű ez a hely. Fel kéne ébrednem!

Ciripelést hallott, és Egwene ijedten összerezzent. Hamar rájött, hogy csak egy tücsköt hallott. Egy béka brekegett fel hangosan a sötétségben, és egy egész kórus válaszolt neki. Amikor szeme lassan hozzászokott a sötétséghez, felismerte a közelben lévő, árnyékszerű fákat. Felhők takarták el a csillagokat, és a hold csak egy leheletvékony sarló volt.

Jobbról, a fák között szikrázó fényt vett észre: egy tábortüzet.

Egy pillanatig habozott, de aztán mozgásba lendült. Puszta akarata, hogy felkeljen, nem volt elég erős ahhoz, hogy hazatérjen Tel'aran'rhiodból. Egyetlen jó ötlet sem jutott az eszébe. Az is igaz viszont, hogy nem is sebesült meg. Eddig még nem, gondolta borzongva. Arról viszont sejtelme sem lehetett, hogy kicsoda vagy micsoda ül annál a tűznél. Lehet, hogy egy Myrddraal. Ezen kívül nem kifejezetten erdőjáró ruhát viselek. Ez az utolsó gondolat megtette a hatását. Büszke volt arra, hogy észreveszi, amikor butaságot csinál.

Vett egy mély levegőt, felemelte szoknyája szegélyét, és közelebb osont. Ha nem is volt olyan ügyes, mint Nynaeve, arra azért odafigyelt, hogy ne lépjen a földön heverő ágakra. Valamivel később egy öreg tölgyfa törzse mögül lesett ki a tábortűzre.

Vele szemben egy magas fiatalember ült, és a lángokat bámulta. Rand. Nem igazi tűz égett ott. Nem látott semmit, ami meggyulladhatott volna. A tűz a puszta talaj fölött táncolt. Egwene nem gondolta, hogy a lángok megperzselték maguk alatt a földet.

Mielőtt megmoccanhatott volna, Rand felemelte a fejét. Egwene meglepődve látta, hogy a fiú pipázik. Vékony füstcsík emelkedett a magasba a pipa fejéből. Rand fáradtnak, nagyon fáradtnak látszott.

– Ki jár ott? – kiáltotta hangosan. – Olyan zajt csaptál, hogy attól még a halottak is felébrednének! Egyszerűbb, ha megmutatod magadat!

Egwene összepréselte az ajkát, de kilépett fedezékéből. Nem is zajongtam!

– Én vagyok az, Rand! Ne félj, ez csak egy álom! Biztosan bekerültem az álmodba.

Rand olyan gyorsan talpra ugrott, hogy Egwene döbbenten megtorpant. A fiú valahogy magasabb volt annál, mint amire emlékezett. És egy kicsivel veszélyesebb. Sőt, lehet, hogy sokkal veszélyesebb. Kékesszürke szemében mintha fagyott tűz lángolt volna.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy ez egy álom? – gúnyolódott. – Tudom, de attól még nem lesz kevésbé valóságos – szemét meresztve bámult a sötétségbe, mintha keresne ott valakit. – Meddig próbálkozol még velem? – üvöltötte az éjszakába. – Hány arcot fogsz még használni? Az anyámét, az apámét, és most az övét! A csinos lányok csókja nem visz kísértésbe – még azé sem, akit ismerek! Megtagadlak téged, Hazugságok Atyja! Nem engedek neked!

– Rand – szólalt meg Egwene idegesen. – Én vagyok az. Tényleg én vagyok Egwene. – Rand hirtelen, mintha csak a semmiből került volna oda, egy kardot tartott a kezében. Az enyhén ívelt, gémjellel díszített pengét egyetlen lángnyelvből kovácsolták.

– Az anyám mézes süteménnyel kínált, de az bűzlött a méregtől. Az apám kezében kést tartott, és le akart szúrni. Ő... az a nő pedig csókokat ígért, és még többet – izzadság patakzott az arcán. Pillantása mintha lángolt volna. – És te mit hoztál?

– Majd rám odafigyelsz, Rand al'Thor, még ha a fejedre is kell ülnöm! – Egwene megérintette a saidart, és úgy irányította az áramlást, hogy a levegő hálóként boruljon rá a fiúra. A kard megvillant Rand kezében, és olyan hangot adott, mint a cserépkályhában lobogó tűz.

Egwene felkiáltott és megtántorodott. Olyan volt, mint amikor megpattan egy túlfeszített kötél. Rand felnevetett.

– Ahogy látod, én is tanulok. Ha működik... – eltorzult az arca, és elindult a lány felé. – Bármilyen arcot elviselek, csak ezt nem! Nem az ő arcát, a Fény égessen meg! – A kard felvillant.

Egwene elmenekült.

Nem volt egészen biztos abban, hogy mit is csinált vagy hogyan, de a következő pillanatban ismét ott állt a dombon, a ragyogó ég alatt, ahol csalogányok daloltak és pillangók táncoltak. Remegve vett egy mély levegőt.

Kiderítettem... micsodát is? Hogy a Sötét Úr még mindig Rand nyomában jár? Ezt amúgy is tudom. Hogy, a Sötét Úr valószínűleg meg akarja ölni? Ez valami más. Kivéve, ha már tényleg megőrült, és nem tudja, mit is beszél. A fényre, miért nem tudtam neki segíteni? Ó, Fény, ó, Rand!

Még egyszer mélyet lélegzett, hogy megnyugodjon.

– Egyetlen módja van annak, hogy segítsünk rajta, ha megszelídítjük – morogta magában. – De ezzel az erővel akár meg is lehetne ölni – gyomra görcsbe rándult ettől a gondolattól. – Ilyet sosem teszek! Sosem!

Egy vörösbegy szállt le az egyik közeli törpemálna bokorra, és ferdén tartott fejjel figyelte a lányt. Egwene megszólította a madarat:

– Hát, azzal senkin sem segítek, ha csak itt ácsorgok, és magamban beszélek. Vagy ha csak veled csevegek.

A vörösbegy felrebbent, amikor közelebb lépett a bokorhoz. A második lépéskor már csak egy elsuhanó, színes foltnak látszott, a harmadikra pedig már el is tűnt a bozótban.

Egwene megállt, és a bőrszíjnál fogva előhalászta a gyűrűt a ruhájából. Miért nem változik semmi? Eddig minden olyan gyorsan változott meg, hogy levegőt venni is alig maradt ideje? Most miért nem? Lehet, hogy itt a környéken rejtőzik erre a kérdésre a válasz? Bizonytalanul körülnézett. A virágok kinevették, és a csalogányok éneke is gúnyolódott vele. Ez a hely túlzottan is saját vágyakozásának szüleménye.

Határozottan megragadta a ter'angrealt.

– Vigyél oda, ahová mennem kell! – becsukta a szemét, és a gyűrűre összpontosított. A gyűrűt végül is kőből készítették, így a Föld, mint Hatalom, segíteni fog átérezni. – Gyerünk már! Vigyél oda, ahol lenni akarok! – Újra segítségül hívta a saidart, és az Egyetlen Hatalom egy erecskéjét belevezette a gyűrűbe. Tudta, hogy annak tulajdonképpen nincs szüksége a Hatalomra ahhoz, hogy működjön, ezért nem is próbálkozott meg azzal, hogy valami konkrét dolgot elérjen. Csak annyit akart, hogy több energia legyen a gyűrűben. – Vigyél oda, ahol megtalálom a választ! Tudnom kell, hol van a Fekete ajah! Vigyél el a válaszhoz!

– Nagyszerű! Végre megtaláltad az utat, gyermek! Itt mindenre választ fogsz lelni.

Egwene kinyitotta a szemét. Egy hatalmas teremben állt. Az óriási kupolát vastag homokkő oszlopok valóságos erdeje tartotta. A terem közepén egy kristályból készült kard lógott a levegőben. Csillogva-villogva, lassan forgott a levegőben. Nem volt egészen biztos a dolgában, de úgy gondolta, ez lehetett a kard, ami után Rand álmában kinyúlt. Abban a másik álomban. Ez itt olyan valódinak tűnt. Újra és újra emlékeztetnie kellett magát, hogy amit lát, az csupán álom.

Egy öregasszony lépett elő az egyik oszlop árnyékából. Egy botra támaszkodva, görnyedten sántikált. Az, hogy ronda, nem is fejezte ki csúnyaságát. Csontos, előreálló álla fölött egy még keményebb, hegyes orr ágaskodott, és úgy tűnt, hogy az arcát borító bibircsókokból több szőr nő, mint ami haj a fején maradt.

– Ki maga? – kérdezte Egwene. Eddig úgy tűnt, hogy ismeri az összes embert, akikkel Tel'aran'rhiodban találkozott, de azt nem hitte, hogy valaha is találkozott ezzel a szerencsétlen vénasszonnyal.

– Csak a szegény, öreg Silvie, úrnőm – rikácsolta a vénasszony. Ezzel egyidőben meghajolt, ami nála átmenetet jelentett a pukedlizés és az alázatos hajlongás között. – Ugye ismered a szegény, öreg Silvie-t, úrnőm? Még mindig félsz ettől a vénséges arctól? Kérlek, ne félj, úrnőm! Ha szükségem van rá, ugyanolyan jó szolgálatot tesz, mint egy csinosabb arc.

– Persze – felelte Egwene. – Nagyon markáns arc. Szimpatikus arc – remélte, hogy az öregasszony hisz neki. Bárki is volt az a Silvie, úgy tűnt, azt hiszi, ismeri Egwene-t. Lehet, hogy tudja a válaszokat. – Silvie, az előbb arról beszélt, hogy itt vannak a válaszok.

– Ó, úrnőm, jó helyre jöttél, ha válaszokat keresel. A Kő Szíve tele van válaszokkal. És titkokkal. A Nagyurak nem lennének éppen boldogok, ha itt látnának minket, úrnőm. Ó, nem! Csak a Nagyurak jöhetnek be ide. És persze a szolgák – ravaszul, károgva nevetett. – A Nagyurak nem fogják felmosni a padlót. S melyikőjük törődik egy szolgálónővel?

– Milyen titkok vannak itt?

Silvie válasz helyett a kristálykard felé botladozott.

– Intrikák – mondta, inkább csak magának. – Mindannyian úgy tesznek, mintha a Legfőbb Urat szolgálnák, de mindannyian összeesküvést szőnek, és arra készülődnek, hogy visszaszerezzék azt, amit valaha elveszítettek. Az összes azt hiszi, hogy ő egyedül ármánykodik, legyen az férfi vagy nő. Ishamael bolond.

– Tessék? – kérdezte Egwene élesen. – Mit mondott Ishamaelről?

Az öregasszony feléje fordult, és negédesen mosolygott, mint aki hálás, amiért megszólította.

– Csak olyasmit, amit a szegények szoktak mondani, úrnőm. Elvezeti a Kitaszítottak erejét, ha bolondnak nevezzük őket. Az ember jobban és biztosabban érzi magát. Még az Árnyék sem viseli el, hogy bolondnak nézzék. Próbáld meg, úrnőm! Mondd ki, hogy Ba'alzamon bolond!

Egwene ajka megrándult a nevetéstől.

– Ba'alzamon bolond! Igaza van, Silvie! – Tényleg jó érzéssel töltötte el, hogy kigúnyolja a Sötét Urat. Az öregasszony vihogott. A kard lassan forgott a háta mögött. – Silvie, mi az ott?

– Úrnőm, az Callandor. Erről tudsz, igaz? A Kard, Amely Érinthetetlen.

A Kard, Amely Érinthetetlen – hirtelen mozdulattal hátrafelé, a kard irányába csapott botjával. Egy lábnyira a kardtól a bot tompa zajjal nekiütközött valami láthatatlannak, és lepattant róla. Silvie szélesen elvigyorodott. – A Kard, Amely Nem Kard. Bár átkozottul kevesen tudják, hogy mi is valójában. Egyvalaki kivételével senki sem érhet hozzá. Azok, akik idehozták, gondoskodtak erről. Egy napon az Újjászületett Sárkány majd kezében tartja Callandort, s már egyedül ezzel is bebizonyítja a világnak, hogy ő a Sárkány. Mindenesetre ez lesz az első bizonyíték. Visszatér Lews Therin, és mindenki láthatja, mindenki a porban fetrenghet előtte. Ó, a Nagyuraknak nem tetszik, hogy itt van a Kard. Nem nagyon szeretik az Egyetlen Hatalmat. Ha tehetnék, már rég megszabadultak volna tőle. Mit nem adna bármelyik Kitaszított azért, hogy megkaparintsa Callandort.

Egwene a csillogó kardra pillantott. Ha a Sárkány Próféciái igazat szóltak, és tényleg Rand volt a Sárkány, úgy, ahogy azt Moiraine állította, akkor egy napon majd használni fogja e pengét. Persze, a Próféciák szövegét figyelembe véve, erre tulajdonképpen nem kerülhet sor. De ha csak egy útja is van annak, hogy megszerezze a kardot, akkor azt talán a Fekete nővérek is ismerik. Ha pedig ők tudják, akkor arra én is rájöhetek.

Az Egyetlen Hatalom segítségével óvatosan kinyúlt azután, ami ott tartotta és elszigetelte a kardot. Talált valamit, de nem bírt továbbmenni. Meg tudta állapítani, hogy az öt Hatalom közül mit alkalmaztak ezen a helyen: a Levegőt, a Tüzet és a Szellemet. Lassan tapogatta az összetett mintát, amit a saidar segítségével hoztak itt létre. A minta meglepően erősnek bizonyult. Szövetében nyílások tátongtak, amelyikbe be tudta csúsztatni tapogatózó szellemujjait. Amikor azonban megpróbált mélyebbre hatolni, úgy érezte, mintha fejjel rohant volna neki a szövet legkeményebb részének. Aztán rájött, hogy mit is akart az Egyetlen Hatalom segítségével legyőzni, és gyorsan feladta a próbálkozást. A védőfal felét a saidar segítségével szőtték, de a másik feléhez a saidint használták. Ezt a felét sem érezni, sem megérinteni nem tudta. Valahogy így állhatott a helyzet. A védőfalat azonban egyetlen darabból szőtték. Igaz, a kőfal a vak asszonyt is ugyanúgy fogva tartja, mint aki lát.

Valahonnan a messzeségből lépések visszhangja hallatszott. Csizmás lábak hangja.

Egwene nem tudta volna megmondani, hányan jönnek, vagy hogy milyen irányból hallatszanak a lépések, de Silvie összerezzent, és az oszlopok közötti teret kémlelte.

– Már megint jön, hogy megnézze a kardot – mormogta. – Akár ébren van, akár alszik, mindig csak ezt akarja... – hirtelen, mintha ráébredt volna Egwene jelenlétére, mert aggódva ránevetett: – Menned kell, úrnőm! Nem találkozhat veled itt, és azt sem tudhatja meg, hogy egyáltalán valaha is erre jártál.

Egwene már elindult visszafelé az oszlopok közé, és Silvie a nyomába eredt. Az öregasszony kinyújtotta a karját, és a botjával hadonászott.

– Megyek már, Silvie. Csak emlékeznem kellene arra, hogyan – megérintette a kőgyűrűt. – Vigyél vissza a dombokhoz! – Semmi sem történt. Az Egyetlen Hatalom hajszálvékony sugarát engedte a gyűrűbe.

– Vigyél vissza a dombok közé! – Még mindig a homokkő oszlopok között állt. A léptek közeledtek. Már elég közel jártak ahhoz, hogy túldobogják saját visszhangjukat.

– Nem ismered a kiutat – jelentette ki Silvie suttogva. Ugyanilyen halkan folytatta. Suttogása egyszerre volt alázatos, de ugyanannyira gúnyos is. Mint egy öreg szolgálónő, aki végre megmondhatja a magáét. – Ó, úrnőm, ez egy veszélyes hely, ha úgy jövünk ide, hogy nem tudjuk, miként lehet kimenni! Gyere, hagyd, hogy szegény, öreg Silvie kivezessen! A szegény, öreg Silvie majd visszavisz a kis ágyikódba, úrnőm! – megragadta Egwene karját, és mind távolabb húzta a kard irányából. Nem mintha Egwene-t nagyon rángatni kellett volna. Már nem hallotta a lépéseket. Bárki is jött a terembe, már valószínűleg ott állt a kard előtt, és Callandort bámulta.

– Elég, ha megmutatja az utat – suttogta Egwene vissza. – Vagy megmondja, merre van! Nem kell rángatnia! – Az öregasszony ujjai valahogy beleakadtak a kőgyűrűt tartó szíjba. – Ehhez ne nyúljon, Silvie!

– Mindjárt az ágyikódban leszel.

A fájdalom kitörölte a világot.

Egwene hangos sikítással ült fel az ágyában. Ott ült a sötétben, és izzadság patakzott az arcán. Egy pillanatig nem tudta, hol is lehet, de minden mindegy volt neki.

– A Fény szerelmére – nyögte –, ez nagyon fájt! A Fényre! Ez szörnyű volt. – Végigtapogatta testét, mert biztos volt abban, hogy bőre megégett, de legalábbis felhólyagzódott, ám nem talált ilyen nyomokat.

– Itt vagyunk – hallatszott Nynaeve hangja a sötétből. – Itt vagyunk, Egwene.

Egwene a hang irányába vetette magát, és megkönnyebbülten ölelte át Nynaeve-ot.

– Ó, Fény! Megint itt vagyok! Tényleg visszajöttem!

– Elayne – mondta Nynaeve.

Néhány pillanattal később fellobbant egy gyertya lángja. Elayne egyik kezében a gyertyát tartotta, a másikban pedig a taplót, amelyet egy tűzkő és egy parányi acéldarab segítségével gyújtott meg. Aztán elmosolyodott, és a szobában egyszerre lángra lobbant az összes gyertya. Gyorsan odament az mosdóasztalhoz, és egy hűvös, nedves törülközővel jött vissza az ágyhoz, hogy letörölje Egwene arcát.

– Ennyire szörnyű volt? – kérdezte aggódva. – Eddig meg sem moccantál, és nem beszéltél egy szót sem. Nem tudtuk, hogy felébresszünk-e vagy sem.

Egwene gyorsan lerántotta a bőrszíjat a nyakáról, és az egészet a kőgyűrű segítségével elhajította a sarokba.

– Legközelebb – kiáltotta – meghatározunk egy időpontot, és akkor mindenképpen felébresztetek! Ébresszetek fel, még akkor is, ha a fejemet egy dézsa hideg vízbe kell nyomnotok!

Még nem volt tudatában annak, hogy elhatározta, ismét szerencsét fog próbálni. Bedugnád a fejedet egy medve szájába, csak azért, hogy bebizonyítsd, hogy nem félsz? Másodszor is megpróbálod, mert elsőre sikerült, anélkül hogy belepusztultál volna?

Annál többről volt szó, mint hogy bebizonyítsa magának, hogy nem fél. Félt, és ezzel tisztában volt. De amíg a Fekete ajah kezében maradtak azok a ter'angrealok, amelyeket annak idején Corianin vizsgálgatott, addig újra bele kell vágnia. Biztos volt abban, hogy Tel'aran'rhiodban talál választ arra a kérdésre, miért pont éppen ezeket a ter'angrealokat lopták el. Ott, vagy sehol másutt. Ha sikerülne rájönnie erre, vagy többet megtudna a Fekete ajahról, és ha csak a fele igaz annak, amit az Álmodókról mesélnek, akkor mindenképpen vissza kell térnie. – De nem ma éjjel – tette hozzá halkan. – Még nem.

– Mit történt? – kérdezte Nynaeve. – Miről... álmodtál?

Egwene visszafeküdt az ágyra, és nekilátott beszámolni. Csak azt a részt hagyta ki, amikor Perrin a farkassal beszélt. A farkast egyáltalán nem említette meg. Emiatt enyhe bűntudatot érzett, mert nem lett volna szabad semmit sem eltitkolnia Nynaeve és Elayne előtt, de hát ez Perrin titka volt, és ezért csak a fiú mesélhetett róla, ha egyszer úgy dönt. A fennmaradó részt részletesen elmesélte. Mindenről nagyon pontos leírást adott. Amikor befejezte, úgy érezte, hogy kiégett.

– Attól eltekintve – kérdezte Elayne –, hogy fáradtnak látszott, sebesültnek is tűnt? Egwene, nem tudom elképzelni, hogy valaha is bántana téged! Egyszerűen nem tudom elhinni!

– Randnek – állapította meg Nynaeve szárazon – még egy darabig saját magáról kell gondoskodnia.

Elayne elpirult, és ettől csinosnak látszott. Egwene ismét észrevette, hogy Elayne mindig csinosnak látszik, bármit is csináljon, akkor is, ha sír, vagy amikor a fazekakból kaparja ki a zsírt.

– Callandor – folytatta Nynaeve. – A Kő Szíve. Ez volt a térképen is bejelölve. Azt hiszem, most már tudjuk, hol van a Fekete ajah.

Elayne közben összeszedte magát.

– Ez még semmit nem jelent – mondta. – Ha nem elterelő hadművelet, akkor biztosan csapda.

Nynaeve komoran elmosolyodott.

– Ha el akarod kapni azt, aki csapdát állított, akkor rúgd fel a csapdát, és várd meg, hogy előjöjjön ellenőrizni!

– Ez azt jelenti, hogy Tearbe fogunk menni? – kérdezte Egwene, és Nynaeve bólintott.

– Úgy tűnik, az amyrlin elengedte a pórázunkat. Magunk hozhatjuk meg a döntéseinket. Gondoljatok erre! Azt már legalább tudjuk, hogy a Fekete nővérek Tearben vannak, és azt is, hol keressük őket. Itt meg csak rémülten ücsörgünk, és rettegünk attól, hogy odakint egy újabb Szürke Gyilkos les ránk. Én inkább vagyok vadászkopó, mint üldözött nyuszi!

– Írnom kell az anyámnak – jelentette ki Elayne. Amikor észrevette, milyen pillantásokat vetnek rá, magyarázón még hozzátette: – Egyszer már eltűntem, anélkül hogy bármit is mondtam volna neki. Ha még egyszer ezt tenném... nem ismeritek anyám természetét. Elképzelhető, hogy Tar Valon ellen küldené Gareth Bryne-t a teljes hadsereg élén. Vagy hogy utánunk küldené.

– Itt is maradhatsz – mondta Egwene.

– Nem. Nem hagyom, hogy egyedül menjetek. Nem maradok itt, hogy egész idő alatt attól rettegjek, nem egy Fekete nővér-e véletlenül az, akinek az óráján ülök. Vagy hogy egy következő Szürke Gyilkos nem engem szemelt-e ki áldozatul – zavartan elmosolyodott. – Ezenkívül nem akarok a konyhában robotolni, amíg ti a kalandokat kergetitek! Csak annyit kell az anyámmal közölnöm, hogy az amyrlin megbízatásából a Tornyon kívül vagyok, mert különben megőrülne, ha csak pletykák jutnának el a fülébe. Azt nem kell vele közölnöm, hogy hol vagyunk és miért.

– Azt tényleg nem kellene – felelte Nynaeve. – Anyád valószínűleg akkor is utánunk jönne, ha tudna a Fekete ajahról. Azt viszont nem tudhatod, kinek a kezébe kerülne a leveled, mielőtt odaadnád neki, és hogy mit vesznek benne észre az idegen szemek. A legjobb, ha semmi olyat nem írsz, amiről nem akarod, hogy más is lássa.

– Van itt még valami – nyögött fel Elayne. – Az amyrlin nem tudja, hogy ti engem is beavattatok a terveibe. Keresnem kell egy lehetőséget, hogy a levelet úgy küldjem el, hogy ő nem tud róla.

– Valamit ki kell találnom – Nynaeve a homlokát ráncolta. – Talán csak akkor kéne elküldened, ha már úton vagyunk. Útközben, a folyón felfelé elküldhetnéd Aringillből, ha lesz elég időnk arra, hogy találjunk valakit, aki Caemlynbe megy. Ha megmutatjuk azokat a papírokat, amiket az amyrlintől kaptunk, bizonyára találunk vállalkozót a feladatra. Reméljük, hogy a folyami kapitányokra is hatással van a papír, feltéve, ha nektek nincs sokkal több pénzetek, mint nekem.

Elayne sajnálkozva megrázta a fejét.

Egwene még csak nem is gondolkodott a dolgon. Ami pénze csak volt, az elfogyott a hosszú utazás alatt, amikor Tomafőről eljutottak a Toronyba. Már csak néhány rézpénze maradt.

– Mikor... – elhallgatott, és megköszörülte a torkát. – Mikor indulunk? Ma este?

Nynaeve egy pillanatig elgondolkozva nézte, aztán megrázta a fejét.

– Aludnod kell azután, hogy... – mozdulata mindent átfogott, a kőgyűrűt is, amelyik még mindig ott hevert, ahová a falról pattant. – Adjunk az amyrlinnek még egy esélyt arra, hogy beszéljen velünk! Ha reggeli után kész vagyunk a mosogatással, pakoljátok össze a holmitokat, amit csak vinni akartok magatokkal! Ne hozzatok sok dolgot! Gondoljatok arra: feltűnés nélkül kell elhagynunk a Tornyot! Ha az amyrlin délig nem ér el minket, utána már egy kereskedelmi hajó fedélzetén akarok lenni! Szükség esetén legyömöszölöm ezeket a papírokat a kapitány torkán, ha az egyórai harangszó előtt nem akar kifutni! Mi a véleményetek erről?

– Ez remekül hangzik – jelentette ki Elayne határozottan, Egwene pedig még hozzátette:

– Ma este vagy holnap, minél korábban, ahogy a dolgokat látom – örült volna annak, ha ő is olyan magabiztosnak tűnik, mint Elayne.

– Akkor most egy picit aludnunk kell.

– Nynaeve – szólalt meg Egwene egészen elhaló hangon. – Én... ma éjszaka nem szeretnék egyedül maradni – fájt neki, hogy ezt be kellett ismernie.

– Én sem – jelentette ki Elayne. – Állandóan a Szürke Gyilkosokra kell gondolnom. Nem tudom, miért, de tőlük jobban félek, mint a Fekete ajahtól.

– Azt hiszem – szólalt meg Nynaeve meggondoltan –, magam sem vagyok oda azért, hogy egyedül maradjak – alaposan felmérte Egwene ágyát. – Ez pont elég lesz hármunknak, ha nem lökdöstök a könyökötökkel.

Később, amikor ott mocorogtak, és a szűk hely ellenére megpróbáltak kényelmesen elhelyezkedni, Nynaeve hirtelen elnevette magát.

– Mi történt? – kérdezte Egwene. – Nem szoktál ilyen csiklandós lenni!

– Éppen rájöttem, ki lesz az, aki boldogan elviszi Elayne levelét. Aki repesni fog, hogy itt hagyhatja Tar Valont. Le merem fogadni!

II. KÖTET

Huszonnyolcadik fejezet

Út a szabadságba

Mat csak nadrágját viselte, és éppen egy kis tízórai eltüntetésén fáradozott – egy kevés sonka, három alma, kenyér és vaj –, amikor kinyílt az ajtó, és a szobájába Nynaeve, Egwene és Elayne sétált be. Ragyogó mosollyal üdvözölték. Mat felállt, hogy felvegyen egy inget, de aztán újra visszaült a helyére. Legalább kopoghattak volna, mielőtt belépnek az ajtaján. Ennek ellenére örült, hogy láthatta arcukat. Legalábbis az első pillanatban.

– Hát, sokkal jobban nézel ki – jelentette ki Egwene.

– Mintha csak egy hónapon keresztül pihentél és bőségesen étkeztél volna – csatlakozott hozzá Elayne.

Nynaeve a fiú homlokára helyezte a kezét. Mat összerándult, mielőtt megnyugtatta volna magát azzal, hogy a javasasszony ugyanezt tette vele legalább öt éven keresztül otthon is. De akkor csak a falunk javasasszonya volt, gondolta, akkor még nem hordta ezt a gyűrűt.

A nő figyelmét nem kerülte el, hogy összerezzent. Sajnálkozva rámosolygott.

– Ahogy elnézem, már rendbe jöttél, és szeretnél felkerekedni. Már biztosan unod ezt a bezártságot. Otthon sem bírtad ki két napnál tovább.

Mat habozó pillantást vetett az utolsó almacsutkára, aztán visszarakta tányérjára. Legszívesebben lenyalta volna az alma levét az ujjáról, de hát mindhárman őt bámulták. Ugyanúgy mosolyogtak, mint amikor beléptek. Mat azon kapta magát, hogy megpróbálja eldönteni, hármuk közül ki a legcsinosabb. Nem sikerült neki. Ha más nőkről lett volna szó, nem azokról, akik – és amik –, akkor legszívesebben mind a hármat táncra kérte volna. Igaz, Egwene-nel jó pár alkalommal táncolt már odahaza, Emondmezőn, sőt, egy alkalommal még Nynaeve-val is, de most úgy tűnt neki, hogy mindez valamikor rettenetesen régen történt.

– „Egy csinos nő nagy öröm a táncban. Két csinos nő már gond a házban, három csinos nő, és remegsz a lázban.” – Nynaeve-ra vetett pillantása még annál is sajnálkozóbb volt, mint ahogy a javasasszony őt nézte. – Az apám mindig ezt hajtogatta. Te valamire készülsz, Nynaeve. Úgy mosolyogtok, mint a macskák, akik észrevették, hogy egy szajkó belegabalyodott a tüskés bokorba, és nekem most nagyon úgy tűnik, hogy én vagyok az a szajkó.

A mosoly lehervadt az arcokról. Mat a kezükre pillantott, és azon csodálkozott, miért néznek ki úgy, mintha mindhárman napok óta csak mosogattak volna. Andor leányörököse biztos nem vesz mosogatórongyot a kezébe, és ezt még Nynaeve-ról is csak nehezen tudta volna elképzelni, pedig Emondmezőn a javasasszony maga vezette háztartását. Most már mindhárom látogatója kezén ott látszott a Nagy Kígyó gyűrűje. Ez meglepte. Mégpedig cseppet sem kellemes módon. Végül is, be kellett ennek következnie. Ez van, semmi közöm hozzá. Semmi, a fényadta világon. De nem ám!

Egwene megcsóválta a fejét, és úgy tűnt, hogy ez a jel nem csak a fiúnak, hanem a két másik nőnek is szól.

– Mondtam nektek, legjobb, ha egyenesen megkérdezzük tőle. Ha nem akar valamit, akkor makacs, mint az öszvér, és ravasz, mint a róka. Ez így igaz, Mat. Te is tudod, úgyhogy ne ráncold a homlokodat!

A fiú gyorsan vigyorogni kezdett.

– Csendesebben, Egwene! – mondta Nynaeve. – Mat, csak azért, mert egy szívességet szeretnénk kérni tőled, az még nem jelenti azt, hogy nem érdekel minket, hogy is vagy. Együtt érzünk veled, és ez számodra sem lehet kétséges, hacsak nem vagy a megszokottnál is fafejűbb. Jól vagy? Rendkívül jól nézel ki, ahhoz képest, mint amikor legutóbb láttalak. Tényleg úgy tűnik, mintha egy egész hónapon keresztül pihentél volna, és nem csak két napig.

– Nem okozna gondot tíz mérföldet futnom, hogy aztán még táncoljak is egyet – korgó gyomra emlékeztette Matet arra, hogy még sokat kell várnia az ebédidőre, de nem törődött vele, és abban reménykedett, hogy látogatói nem vették észre. Tényleg majdnem úgy érezte magát, mint aki egy hónapig pihenhetett, és végig jó koszton tartották. Pedig az előző nap csak egyszer ehetett. – Milyen szívességet? – kérdezte gyanakodva. Ha emlékezete nem csalta meg, Nynaeve nem szokott szívességet kérni. A javasasszony megmondta az embereknek, hogy mit kell tenniük, és elvárta, hogy azonnal engedelmeskedjenek.

– Nagyon szeretném, ha elvinnél egy levelet a kedvemért – szólalt meg Elayne, mielőtt Nynaeve bármit is mondhatott volna – az anyámhoz, Caemlynbe – elmosolyodott, és az arcán megjelent egy gödröcske. – Annyira hálás lennék neked, Mat!

Az ablakon keresztül betűző reggeli napsugarak csillogó fénypontokkal hintették tele a lány haját.

Vajon szeret táncolni? Mat gyorsan elhessegette ezt a gondolatot.

– Nem tűnik túl nehéznek, de hosszú az út odáig. Mit kapok érte?

A lány arckifejezését figyelembe véve, a gödröcskék eddig csak ritkán maradtak hatástalanok.

Elayne kihúzta magát, karcsún és büszkén. A trón szinte megjelent mögötte.

– Andor hűséges alattvalója vagy? Nem akarod szolgálni az Oroszlán Trónt és a leányörököst?

Mat gúnyosan vihogott.

– Megmondtam neked, hogy ez nem fog bejönni! – jelentette ki Egwene. – Nála nem.

Elayne arcán sokatmondó mosoly jelent meg.

– Gondoltam, azért megpróbálom. Caemlynben az őrkatonák mindig bedőltek ennek. Azt mondtad, ha így rámosolygok... – elhallgatott, és nagy nyomatékkal félrebámult.

Mit mondtál neki, Egwene? gondolta Mat dühösen. Hogy bedőlök minden lánynak, aki így rám nevet? Azért csak sikerült megőriznie látszólagos nyugalmát, sőt, vigyora sem tűnt el.

– Bárcsak a kérés is elég lenne! – folytatta Egwene. – De te nem szoktál szívességeket tenni, igaz, Mat? Csináltál már bárkinek is bármit, ami miatt nem kellett térden állva könyörögni, vagy éppen két jókora pofonnal engedelmességre bírni?

Mat mosolyogva válaszolt:

– Mindkettőtökkel szívesen táncolok, Egwene, de nem vagyok kifutófiú – egy pillanatig azt hitte, a lány kinyújtja rá a nyelvét.

– Nem térhetnénk most már vissza arra, amiért tulajdonképpen jöttünk? – kérdezte Nynaeve, gyanúsan közömbös hangon. A két másik nő bólintott, mire Nynaeve szembe fordult a fiúval. Amióta beléptek, most először volt megint olyan, mint az egykori javasasszony. Pillantása bárkit jéggé dermeszthetett volna, és Mat szinte várta, hogy Nynaeve idegesen csapkodni kezd hajfonatával, mint egy macska a farkával. – Te még annál is udvariatlanabb vagy, mint amire emlékeztem, Matrim Cauthon! De olyan sokáig voltál beteg, olyan hosszú időn át kellett Elayne-nek, Egwene-nek és nekem, úgy gondoskodnunk rólad, mintha csecsemő lennél, hogy el is felejtettem a rossz modorodat. De még így is azt hinné az ember, hogy legalább valami csekély hála azért szorult beléd. Mindig arról beszéltél, hogy szeretnéd látni a nagyvilágot, mindenek előtt a nagyvárosokat. Mi lenne jobb kezdet, mint hogy elmész Caemlynbe? Tedd meg, amire mindig is készültél, mutasd meg, hogy hálás vagy nekünk! Közben segíthetsz is valakinek – egy összehajtogatott iratot húzott elő köpenye belső zsebéből, és az asztalra fektette. A levelet lezáró, aranysárga, kőkemény viaszba liliomos pecsétet nyomtak. – Ennél többre nem számíthatsz!

A fiú sajnálkozó pillantást vetett a levélre. Szinte már nem is emlékezett arra, amikor egyszer, Randdel eljutottak Caemlynbe. Szégyen lenne tovább alakoskodnia, úgyhogy itt az ideje, hogy színt valljon. Ha táncolás közben szereted a jó zenét, akkor előbb-utóbb ki kell fizetned a zenészeket. Figyelembe véve, hogyan viselkedik Nynaeve, jobbnak tűnt a lehető leghamarabb tisztázni a helyzetet.

– Nynaeve, nem tehetem!

– Hogy érted azt, hogy nem teheted? Mi vagy te, egy légy a falon, vagy egy férfi? Esélyed nyílna arra, hogy szívességet tegyél Andor leányörökösének, megnézhetnéd Caemlynt, és valószínűleg Morgase királynőt is megismerhetnéd, de te nem teheted! Nem tudom, mi a fenét akarhatsz még! Ne próbálj meg kicsúszni a markunkból, mint az angolna a fazékból, Matrim Cauthon! Vagy már meggondoltad magadat, és most már tetszik, hogy körülötted nyüzsög a sok aes sedai? – Bal kezével a fiú orra előtt hadonászott, és majdnem orrba találta a kígyós gyűrűvel.

– Kérlek, Mat – mondta Elayne, és Egwene olyan pillantást vetett rá, mintha trallokszarvai nőttek volna.

Mat kényelmetlenül feszengett székén.

– Nem arról van szó, hogy nem akarom! Nem tehetem! Az amyrlin intézkedett róla, hogy ne tudjam elhagyni ezt az átk... ezt a szigetet. Ha ezen tudtok változtatni, akkor térden állva is elviszem a leveledet, Elayne.

A három nő egymásra nézett. Mat néha eltöprengett azon, vajon a nők képesek-e egymás gondolataiban olvasni. Az biztos, hogy az ő gondolatait olyankor tudták kitalálni, amikor arra a legkevésbé volt szüksége. Ezúttal azonban nem ez történt, hiába tanácskoztak némán egymással.

– Ezt most magyarázd meg! – förmedt rá Nynaeve. – Miért akarna téged itt tartani az amyrlin?

Mat megvonta a vállát, majd egyenesen a nő szemébe nézve, elővette leghódítóbb vigyorát.

– Mert beteg voltam. És mert olyan sokáig tartott. Azt mondta, nem enged el, nehogy valahol rosszul legyek, és meghaljak. Nem mintha ez a veszély fennállna. Már hogy meghalok.

Nynaeve, hajfonatát piszkálva a homlokát ráncolta, majd váratlanul a két keze közé fogta a fiú arcát. Maten végigfutott a hideg. A Fényre, az Egyetlen Hatalom! Mielőtt azonban befejezhette volna gondolatát, Nynaeve már el is engedte.

– Mit...? Mit csináltál velem, Nynaeve?

– Tizedét sem annak, amit valószínűleg megérdemelnél – felelte a javasasszony. – Olyan egészséges vagy, mint egy bika. Gyengébb, mint amilyennek látszol, de egészséges.

– Mondtam, hogy az vagyok – helyeselt a fiú kelletlenül. Megpróbálta visszavarázsolni a vigyorát. – Nynaeve, ő is épp ilyen volt. Úgy értem, az amyrlin. Épp így húzta ki magát, még ha egy lábbal alacsonyabb is, és pont így zsarnokoskodott fölöttem... – amikor Mat meglátta Nynaeve arckifejezését, inkább úgy döntött, hogy nem folytatja. Addig jó, míg nem hozzák szóba a Kürtöt. Kíváncsi volt, vajon tudnak-e róla. – Nos, akárhogy is, azt hiszem, a miatt a tőr miatt akarnak itt tartani. Vagyis, amíg rá nem jönnek, hogyan fejtette ki a hatását. Tudjátok, milyenek az aes sedai-ok! – halkan felnevetett. A nők csak néztek rá. Talán ezt sem kellett volna megemlítenem, a Fény égessen meg! Hisz ezek is átkozott aes sedai-ok akarnak lenni. A Fény égessen meg, már megint túl messzire mentem! Bár ne bámulna rám így Nynaeve! Inkább rövidre fogom. – Az amyrlin elintézte, hogy ne mehessek át egyetlen hídon sem, és ne szállhassak fel egyetlen hajóra sem az ő parancsa nélkül. Látjátok? Nem arról van szó, hogy nem akarok segíteni. Egyszerűen nem tudok.

– És ha kijutsz Tar Valonból, akkor segítesz? – kérdezte Nynaeve nyomatékosan.

– Csak juttass ki Tar Valonból, és akár a hátamon cipelem Elayne-t az anyjához!

Elayne szemöldöke felszaladt a magasba, Egwene viszont megrázta a fejét, és tiltóan nézett barátnőjére. A nők néha egyáltalán nem értik a tréfát.

Nynaeve intett két társnőjének, hogy kövessék az ablakhoz, ahol háttal Matnek, olyan halkan beszélgettek, hogy a fiú csak mormogásnak hallotta az egészet. Annyit tudott csak kivenni, hogy Egwene valami olyasmit mondott, ha mind együtt maradnak, elég lesz nekik egy is. A fiú kíváncsi volt, vajon a három nő komolyan gondolja-e, hogy megkerülik az amyrlint. Ha képesek rá, akkor elviszem nekik azt az átkozott levelet! Akár a fogam között is!

Öntudatlanul felkapta az almacsutkát, és leharapta a száráról. Egy rágással lenyelte, a keserű magvakat pedig a tányérra köpte.

Amikor a három nő visszajött az asztalhoz, Egwene egy vastag, összehajtogatott papírlapot nyújtott át neki. Mat gyanakodva nézte, mielőtt kinyitotta volna. Anélkül, hogy tudatában lett volna, hangosan mormogva olvasta el a szöveget:

Amit e dokumentum felmutatója tesz, az az én parancsomra történik, és én viselem a teljes felelősséget érte. Engedelmeskedjetek, és hallgassatok, ahogyan parancsolom!

Siuan Sanche

A Pecsétek Őrzője

Tar Valon Lángja

Az Amyrlin Trón

Az alján pedig ott volt a Tar Valon lángját ábrázoló pecsét, fehér viaszban, olyan keményen, mint egy kő.

Mat rájött, hogy ezt mormogja:

– Ez egy aranybánya! – gyorsan félbeszakította magát. – Ez valódi? Te nem... Hogy jutottál hozzá?

– Nem hamisította, ha erre gondoltál – felelte Elayne.

– Hogy hogyan jutottunk hozzá, az nem számít – mondta Nynaeve. – A levél valódi. Téged csak ez érdekeljen. Ha a helyedben volnék, én nem mutogatnám mindenütt, mert akkor az amyrlin vissza fogja vonni, az őrökön azonban átjuttathat, és akkor hajóra szállhatsz. Azt ígérted, elviszed a levelet, ha ezt elintézzük neked.

– Máris Morgase kezében tudhatjátok a levelet! – biztosította őket Mat, és alig tudta abbahagyni a dokumentum olvasását, de végül összehajtogatta, és Elayne levelének a tetejére tette. – Nem kaptatok véletlenül ezzel egy kis pénzt is? Egy kis ezüstöt, esetleg egy-két aranymárkát? Az én pénzem nagyjából elegendő az utazásra, de úgy hallom, a folyón lefelé eléggé megdrágult az élet.

Nynaeve megrázta a fejét.

– Nincs pénzed? Hiszen majdnem minden este játszottál Hurinnal, amíg a betegségedtől kézbe tudtad venni a kockát. Már miért drágult volna meg az élet a folyón lefelé?

– Rézgarasban játszottunk, Nynaeve, és egy idő után már abban sem volt hajlandó fogadni. Na, mindegy. Majd valahogy megoldom. Nem hallottad, mit beszélnek az emberek? Cairhienben polgárháború dúl, és úgy hallottam, Tearben is igen rossz a helyzet. Mondják, hogy Aringillben egy szoba a fogadóban többe kerül, mint otthon egy jó ló.

– Mostanában elfoglaltak vagyunk – felelte a nő élesen, közben aggodalmas pillantásokat cserélt Egwene-nel és Elayne-nel, ami ismét kíváncsivá tette a fiút.

– Nem számít. Majd szerzek pénzt – biztosan szoktak játszani a dokkok melletti fogadókban. Egy éjszaka alatt nyerhet annyit, hogy reggel már teli erszénnyel szálljon egy hajóra.

– Te csak vidd el azt a levelet Morgase királynőnek, Mat – utasította Nynaeve. – És senkinek ne mondd el, hogy nálad van!

– Elviszem neki. Megmondtam, hogy elviszem, nem? Még azt hinnéd, nem tartom meg az ígéreteimet! – Nynaeve és Egwene pillantásáról eszébe jutottak azok az ígéretei, amelyeket valóban nem tartott meg. – Megteszem. Vér és... megteszem!

A beavatottak még maradtak egy kis ideig, a továbbiakban főként az otthonukról beszélgettek. Egwene és Elayne az ágyon ültek, Nynaeve pedig a karosszékben, míg Mat a támlátlan székre kuporodott. Emondmező említése felébresztette benne a honvágyat, és úgy tűnt, Nynaeve-ot és Egwene-t is elszomorítja, mintha olyasmiről beszélgetnének, amit soha többé nem láthatnak. Mat biztos volt benne, hogy a nők szeme könnyes, ám amikor témát akart váltani, azok továbbra is olyan embereket hoztak szóba, akiket régen ismertek, meg Bel Tine ünnepéről, a Napünnepről, az aratótáncokról és a birkanyírás alkalmából rendezett mulatságokról társalogtak.

Elayne Caemlynről mesélt neki, arról, hogy mire számítson a királyi palotában, hogy kivel beszéljen, és egy pár dolgot a városról is elmondott. Beszéd közben testtartása néha olyan volt, hogy Mat szinte már koronával a fején látta az ifjú nőt. Bolond lenne az a férfi, aki megpróbál egy ilyen nőhöz közeledni. Amikor azonban látogatói felkeltek, a fiú sajnálta, hogy magára hagyják.

Ő is felállt. Hirtelen elszégyellte magát.

– Szóval, tudjátok, nagy szívességet tettetek nekem – megérintette az amyrlin asztalon fekvő levelét. – Nagyon nagy szívességet. Tudom, hogy egy szép napon mindannyian aes sedai-ok lesztek – ezt nehezére esett kimondani –, és te egy napon királynői koronát hordasz majd, Elayne. De ha egyszer segítségre lesz szükséged, ha bármit is tehetek érted, akkor jönni fogok. Erre számíthatsz. Valami vicceset mondtam volna?

Elayne szájára szorította a kezét, és Egwene jól láthatóan küzdött egy nevetési rohammal.

– Nem, Mat – mondta Nynaeve barátságosan, de szája széle remegett –, ez olyasmi, ami már feltűnt a férfiakon.

– Nőnek kellene lenned ahhoz, hogy megértsed – nézett rá Elayne.

– Gyors és biztonságos utazást kívánok neked, Mat – csatlakozott hozzá Egwene. – És mindig gondolj arra, ha egy nőnek hősre van szüksége, akkor az azonnal kell neki, s nem csak másnap – most már nem tudta visszatartani nevetését.

Mat az ajtót bámulta, miután az bezáródott látogatói előtt. A nők, gondolta magában immár századszor, különös lények.

Pillantása ekkor Elayne levelére és a rajta fekvő, összehajtogatott papírlapra esett. Az amyrlin érthetetlen, de annál inkább hasznos dokumentuma. Mat diadaltáncot járt a virágos szőnyegen. Látni fogja Caemlynt, és találkozik majd egy igazi királynővel. Amyrlin, a saját szavaiddal szabadítasz ki! És eltűnhetek Selene közeléből!

– Sosem fogtok elkapni! – nevetett, miközben mindkettőjükre gondolt. – Sohasem kapjátok el Mat Cauthont!

Huszonkilencedik fejezet

Fejjel a falnak

A konyha kutyája elégedetten feküdt az egyik sarokban. Nynaeve egy dühös pillantást vetett rá, aztán kezével letörölte az izzadságot homlokáról, és kényszerítette magát, hogy tovább dolgozzon. Már azt is képes lennék elhinni róluk, hogy beraknának egy taposómalomba, hogy ott robotoljak összeroskadásig! Forgathatnám a nyársat. Bár az sem jobb, hogy kézzel forgatom ezt a kereket! Aes sedai-ok! A Fény perzselné meg valamennyit! Haragját jól mutatta, hogy ilyen közönséges kifejezéseket használt, ráadásul ezt észre sem vette. A beavatott nem hitte, hogy a hosszú, szürke, kőből épült kandallóban melegebb lenne, mint itt. Ráadásul abban is biztos volt, hogy a tarka kutya vigyorogva nézi.

Elayne egy hosszú fakanállal zsírt mert ki a sültek alá tolt tepsiből, miközben Egwene egy ugyanolyan kanállal a húst öntözte. A Fehér Torony konyhájában javában zajlott körülöttük az ebédidőre jellemző élet. Már a novíciák is annyira hozzászoktak a három beavatott jelenlétéhez, hogy szinte már nem is törődtek velük. Nem mintha a szakácsnők túl sok szünetet engedélyeztek volna a novíciáknak arra, hogy megbámulják a három nőt. Az aes sedai-ok mindig is úgy vélték, hogy a munka formálja a jellemet, és a szakácsnők gondoskodtak arról, hogy a novíciák jelleme jó erős legyen. Ez igaz volt a három beavatottra is.

Laras, a Konyha Úrnője jött oda hozzájuk, hogy megvizsgálja a sültet. Tulajdonképpen főszakácsnő volt, de így senki sem szólította. Olyan régen, és olyan sokan nevezték a konyha úrnőjének, hogy ez az elnevezés félig-meddig már hivatalossá is vált. A sült mellett izzadó nőkre is vetett egy pillantást. Az asszonyt hízelgés lett volna egyszerűen csak dagadtnak hívni. Álla alatt három toka terpeszkedett, és egy akkora, makulátlan fehér kötényt viselt, hogy abból három novíciának is kitellett volna az öltözéke. Saját, hosszú fakanalát jogarként hordta magával. Ezzel a fakanállal nem csak az ételt szokta kavarni! Arra is használta, hogy nyomatékot adjon utasításainak, és hogy odasózzon vele egyet azokra, akiknek nem fejlődött elég gyorsan a jelleme. Megvizsgálta a sültet, majd megvetően felhorkant, és homlokát ráncolva a három beavatott felé fordult.

Nynaeve pislogás nélkül viszonozta Laras pillantását, miközben tovább forgatta a nyársat. A terebélyes asszony arckifejezése sosem változott. Nynaeve próbált már rámosolyogni, de nem ért el vele semmit. Az meg egyenesen katasztrófának számított, ha valaki abbahagyta a munkát, hogy néhány udvarias szót váltson vele. Már az sem volt kellemes, ahogy az aes sedai-ok ugráltatták az embert. Nynaeve valahogy megbirkózott ezzel a gondolattal – bármennyit is mérgelődött miatta –, hiszen meg akarta tanulni, hogy tovább fejlessze és alkalmazni tudja vele született képességeit. Persze attól még, hogy valamit meg kellett tennie, az még nem vált számára szimpatikusabbá. Az aes sedai-okat nem lehetett árnybarátoknak tartani csak azért, mert képesek voltak az Egyetlen Hatalom fókuszálására. Másrészt Nynaeve saját magától is borzongott, hiszen ő is képes volt minderre. Ám ez nem elég. Még tanulnia kell, ha egy napon bosszút akar állni Moiraine-en. Mindeddig abból a gyűlöletből merítette erejét, amelyet azért érzett, mert Moiraine kiszakította Egwene-t és a többi emondmezei fiatalt a megszokott életéből, és saját céljai elérésére használta fel őket. De hogy azt is elviselje, hogy ez a Laras úgy bánjon vele, mintha csak egy lusta és nem túl értelmes gyerek lenne, hogy pukedliznie kelljen a dagadt asszonyság előtt, hogy szaladnia kellett, ha arra parancsot kapott, szóval, hogy egy olyan nő előtt kellett hajbókolnia, amilyet odahaza néhány jól megválasztott szóval gyorsan a helyére tett volna, nos, mindezek miatt majdnem ugyanúgy csikorogtatta a fogait, mint amikor Moiraine-re gondolt. Ha esetleg nem néznék rá... nem! A Fény égessen meg, ha megijedek ettől a... tehéntől!

Laras még egyszer felhorkant, majd büszkén elvonult. Ahogy arrébb lépdelt a frissen megtisztított, szürke köveken, olyan volt, mint amikor egy gálya imbolyog egyik oldaláról a másikra a tengeren.

Elayne még mindig a kanállal a kezében, görnyedten állt, és sötét pillantást vetett a főszakácsnő után.

– Ha ez a nő még egyszer megüt, hát lefogattatom Gareth Bryne-nel, és...

– Nyugalom – suttogta Egwene. Egy pillanatra sem hagyta abba a sült öntözését, és közben nem nézett Elayne-re. – Ő azt is hallja, amit...

Laras megfordult, mintha tényleg hallgatózott volna. Homlokán elmélyültek a ráncok, és szája lassan nyílni kezdett. Mielőtt azonban egyetlen szót is szólhatott volna, az amyrlin lépett a konyhába, akar egy forgószél. Még a vállára vetett, csíkos stóla is szikrázott a feszültségtől. Ez alkalommal Leane nem járt a nyomában.

Végre, gondolta Nynaeve keserűen. Éppenséggel nem siette el a dolgot!

Az amyrlin tényleg nem siette el a dolgot. Egy szót sem szólt senkihez sem. Tenyerét végighúzta az egyik csontfehérre sikált asztalon, egy pillantást vetett az ujjára, és elfintorodott, mintha koszt talált volna. Laras a következő pillanatban már ott állt mellette, és teli szájjal vigyorgott, ám az amyrlin kifejezéstelen pillantása azonnal lehervasztotta arcáról a mosolyt.

Az amyrlin körbesétált a konyhában. Megnézte a kukoricalepényt szeletelő nőket. Tekintete a zöldséget pucolókra is rávillant. Gúnyos pillantást vetett a levesesfazékra és a levest kavargató novíciákra, akik hirtelen feltűnő érdeklődéssel kezdték a leves felszínét tanulmányozni. Az amyrlin komor tekintete valósággal rohanásra kényszerítette azokat a lányokat, akik a tányérokat és a tálakat vitték be az étkezőbe. Tekintetét magukon érezve, a novíciák úgy futottak, mint az egerek, ha macska jár a nyomukban. Még a konyha felénél sem járhatott az amyrlin, de máris megkettőződött az összes ott dolgozó nő érőfeszítése. Amikor befejezte körsétáját, már csak Laras merészkedett rápillantani.

Az amyrlin csípőre tett kézzel megállt a nyárs előtt, és Larasra nézett. Arcán nem tükröződött semmiféle érzelem, kék szeméből azonban hideg keménység áradt.

A terebélyes asszonyság nyelt egyet, tokája megrengett, ahogy lesimította kötényét. Az amyrlin tekintete meg sem rezzent. Laras viszont lesütötte a szemét, és idegesen egyik lábáról a másikra állt.

– Anya, ha megengedi... – kezdte elhaló hangon. Udvariaskodó mozdulatot téve elviharzott, majd olyannyira megfeledkezett magáról, hogy csatlakozott a leveses fazekaknál szorgoskodó lányokhoz, és saját kanalával kevergetni kezdte az ételt.

Nynaeve elmosolyodott, közben – hogy arckifejezését elrejtse – lehajtotta a fejét. Egwene és Elayne is folytatták a munkájukat, de azért szemmel tartották az amyrlint, aki pár lépéssel arrébb, háttal nekik álldogált.

Az aes sedai-ok vezetője körbejártatta tekintetét az egész konyhán.

– Ha ezeket ilyen könnyen meg lehet félemlíteni – mormogta halkan –, akkor lehet, hogy tényleg sokkal korábban be kellett volna néznem ide.

Könnyen meg lehet őket félemlíteni, hát igen, gondolta Nynaeve. Milyen szánalmas! Hisz az amyrlin nem tett mást, csak rájuk nézett! Az amyrlin hátrapillantott stólás válla fölött, és elkapta a javasasszony tekintetét. Nynaeve azon kapta magát, hogy gyorsabban forgatja a nyársat. Azzal nyugtatta magát, hogy neki is gyávaságot kell színlelnie, hogy ne lógjon ki a többiek közül.

Az amyrlin tekintete most Elayne-re esett, és azonnal beszélni kezdett hozzá, olyan hangosan, hogy a falon lógó rézedények és serpenyők majdnem összekoccantak.

– Vannak szavak, amelyeket nem tűrök el egy fiatal nő szájából, Trakandházi Elayne! Ha mégis erre vetemedsz, majd én gondoskodom róla, hogy kimossák a szádat!

A konyhában tartózkodók megrezzentek mind. Elayne zavartnak tűnt, és Egwene arcán is felháborodott arckifejezés jelent meg.

Nynaeve kétségbeesetten megrázta a fejét. Ne tedd, te lány! Tartsd a szádat! Hát nem látod, mit akar?

Egwene azonban kinyitotta a száját, és tisztelettudóan, ám határozottan így kezdett beszélni:

– Anya, ő nem...

– Csend! – hördült fel az amyrlin, ami újabb, ijedt mozdulatot váltott ki a jelenlevőkből. – Laras! Keresnél valamilyen munkát, ami megtanítja e két leánynak, hogy csak akkor beszéljenek, amikor kérdezik őket, és csak azt mondják, amit kell, Konyha Úrnője? Képes lennél ezt megoldani?

Laras olyan gyorsan kacsázott oda, amilyen tempót Nynaeve még sosem látott tőle. Szemével gyilkos pillantásokat vetett Elayne-re és Egwene-re, mintha le akarná harapni a fejüket, és közben készségesen bólogatott:

– Igen, Anya. Azonnal, Anya. Ahogy parancsolja, Anya – gyorsan kizavarta a két fiatal nőt a konyhából, hogy minél előbb eltűnhessen az amyrlin szeme elől.

Az amyrlin most olyan közel állt Nynaeve-hoz, hogy akár meg is érinthette volna, de azért még most is a konyhát figyelte. Egy éppen arra jövő, kezében tálat tartó, fiatal szakácsnő tekintete találkozott az amyrlinével. Hangosan felvinnyogott, majd gyorsan elsietett a közelből.

– Nem akartam rosszat Egwene-nek – mormogta az amyrlin a foga között úgy, hogy szinte nem is mozgott a szája. A külső szemlélő számára úgy látszott, mintha csak magában dünnyögne valamit. Arckifejezése alapján a konyha dolgozói nem is igen voltak kíváncsiak arra, amit mondott. Nynaeve is éppen hogy ki tudta venni a szavait. – De ebből talán majd megtanulja, hogy előbb gondolkodjon, és csak azután beszéljen.

Nynaeve tovább forgatta a nyársat, és fejét lehajtva tartotta, hogy bárki számára, aki figyelt, úgy tűnjön, csupán magában mormog valamit.

– Azt hittem, szemmel tart bennünket, Anya. Hogy jelentést tehessünk arról, amit találtunk.

– Ha minden nap idejönnék benneteket bámulni, leányom, akkor valaki még gyanakodni kezdene – beszéd közben az amyrlin tovább szemlélte a konyhai munkát. A legtöbb nő nem is mert abba az irányba pillantani, nehogy találkozzon pillantása az asszonyéval, és nehogy felingerelje valamilyen módon. – Azt terveztem, hogy ebéd után a dolgozószobámba hívatlak benneteket. Leane-nek azt mondtam, megfeddlek titeket, amiért nem választottátok még meg tanulmányaitok tárgyát. De most olyan híreket kaptam, amelyek miatt nem várhatok. Sheriam egy újabb Szürke Gyilkost talált. Egy nőt. Halott, mint az egyhetes hal, és semmi nyom nincs rajta. Úgy fekszik, mintha csak aludna. Sheriam ágyára terítették ki. Nem valami kellemes Sheriam számára.

Nynaeve megmerevedett, még a nyárs is megállt a kezében, de azután gyorsan észbekapott, és folytatta a forgatást, miközben válaszolt.

– Sheriamnak volt alkalma, hogy láthassa a listát, amit Verin adott Egwene-nek. És Elaidának is. Senkit sem akarok vádolni, de ők ketten láthatták. És Egwene azt mondta, Alanna is furcsán viselkedett.

– Ezt mondta volna? Alanna arafeli származású. Arafelben furcsán gondolkodnak az önbecsülésről és az adósság kérdéséről – hitetlenkedve megvonta a vállát, de azért így folytatta: – Azt hiszem, szemmel tudom tartani. Megtudtatok még valami hasznosat, gyermek?

– Pár dolgot – mormogta Nynaeve zordan. És Sheriamot nem kellene szemmel tartani? Talán nem egyszerűen megtalálta azt a Szürke Gyilkost. És ha már itt tartunk, az amyrlin Elaidát is figyelhetné. Szóval, Alanna tényleg... – Nem értem, miért bízik meg Else Grinwellben, de az üzenete hasznosnak bizonyult.

Nynaeve rövid, gyors mondatokban elmesélte, mit találtak a könyvár alatti raktárban, mindezt úgy adva elő, mintha csak ő és Egwene vettek volna részt a kutatásban, majd a következtetéseiket is hozzáfűzte, amit a talált tárgyakból vontak le. Egwene álmát nem említette – vagy ami az valójában volt, hiszen a lány ragaszkodott elképzeléséhez, mely szerint igazából Tel'aran'rhiod valóságában járt. És a ter'angrealról sem beszélt, amit barátnője Verintől kapott. Nem tudta rávenni magát, hogy tökéletesen megbízzon egy olyan asszonyban, aki a hét csíkkal ellátott stólát viselte – vagy akár azokban, akik vállkendőt hordtak –, ezért az látszott számára a legokosabbnak, ha néhány titkot megtart magának.

Az elbeszélés meghallgatása után az amyrlin olyan sokáig hallgatott, hogy Nynaeve már azt hitte, a másik nő nem hallott semmit. Már épp el akarta ismételni mondandóját, amikor az amyrlin – még mindig alig mozgatva ajkait – végül megszólalt:

– Én nem küldtem üzenetet, leányom. A Liandrin és társai által hátrahagyott holmit gondos vizsgálat után elégettük, miután semmit sem találtunk. Senki sem használná a Fekete ajah dolgait. Ami pedig Else Grinwellt illeti... emlékszem a lányra. Ha összeszedte volna magát, tanulhatott volna, ám ő inkább az őrzők gyakorlóterén viháncolt a fiúkkal. Else Grinwellt tíz nappal ezelőtt föltettük egy kereskedő hajóra, és hazaküldtük.

Nynaeve úgy érezte, mindjárt megfullad. Az amyrlin szavai azokat a faragatlan tuskókat juttatták az eszébe, akik imádták a bolondját járatni a kis gyerekekkel. Az ilyen emberek mélységesen megvetették a kicsiket, és biztosak voltak abban, hogy a gyerekek annyira buták, hogy nem veszik észre, mire is készülnek ellenük. Így aztán meg sem próbálták álcázni, ha valami kiszúrásra készültek. Úgy tűnt, a Fekete ajah ugyanígy megveti őt is, és ettől az érzéstől forrni kezdett a vére. Már attól is felfordult a gyomra, hogy ellenségei ilyen csapdát állítottak neki. A Fény szerelmére! Ha elküldték Else-t... A Fényre, hiszen bárki, akivel éppen beszélek, az ugyanúgy lehet Liandrin, mint bárki más. A Fényre!

A nyárs megdermedt. Nynaeve gyorsan tovább forgatta, bár senki sem vette észre a pillanatnyi leállást. A nők a konyhában mindent megtettek azért, hogy ne kelljen az amyrlin irányába pillantaniuk.

– És mit akartok ezzel a... nyilvánvaló csapdával kapcsolatban tenni? – kérdezte az amyrlin halkan, miközben még mindig nem nézett Nynaeve-ra, hanem a konyha irányába pillantott. – Bele akartok megint esni a kelepcébe?

Nynaeve elpirult.

– Ezúttal tudom, hogy csapdát állítottak, Anya. Ha valaki csapdát állít az embernek, akkor az illetőt legegyszerűbben úgy kaphatjuk el, ha elcsattintjuk a kelepcét, és megnézzük, hogy ki jön a zsákmányért – szavai valahogy erőtlenebbnek tűntek, mint akkor, amikor Egwene-nek és Elayne-nek magyarázta a teendőjüket. Ennek ellenére, ugyanolyan határozott és elszánt maradt, mint korábban.

– Talán, gyermek. Talán ez a jó módszer arra, hogy elkapjuk őket. Hacsak nem arra jönnek vissza, hogy ti már ott kapálóztok a hálójukban – keserűen felsóhajtott. – Küldök fel aranyat az útiköltségeitekre. Gondoskodom róla, hogy mindenki úgy tudja, elküldtelek benneteket egy tanyára, hogy ott káposztát szedjetek. Elayne is veletek megy?

Nynaeve ettől annyira elképedt, hogy döbbenten az amyrlinra meredt, de aztán gyorsan visszapillantott saját kezére. A nyárs tekerőjét markoló kezén a bütykök egészen fehérek voltak az erőfeszítéstől.

– Maga vén cselsz... Mire volt jó ez a színlelés, ha egész idő alatt mindent tudott? A maga ravasz sakkhúzásaitól szinte ugyanúgy kilel a hideg, mint a Fekete ajahtól. Miért? – Az amyrlin tekintete megkeményedett, így Nynaeve inkább valamivel tiszteletteljesebb hangon folytatta: – Már ha szabad ilyet kérdeznem, Anya.

Az amyrlin felhorkant.

– Morgase-t visszatérítjük a helyes útra, akár akarja, akár nem. Ez mindenképpen nehéz lesz, de különösen akkor, ha úgy tudja, hogy ismét veszélybe került a lánya. Ily módon legalább előre meg lehet neki mondani, hogy ez nem az én bűnöm. Lehet, hogy Elayne még megemlegeti azt, ha egyszer szemtől szembe áll majd az anyjával, de nekem most legalább három vadászkopóm van, kettő helyett. Mondtam nektek, száz nyomkövetőt is tudnék használni, ha lenne rá lehetőségem – megigazította a stólát a vállán. – Most már eleget beszélgettünk. Ha továbbra is a közeledben maradok, az feltűnhet valakinek. Van még valami, amiről be kell számolnod? Vagy kérdeznél valamit? Mondd gyorsan, leányom!

– Mi az a Callandor, Anya? – kérdezte Nynaeve.

Ezúttal az amyrlin feledkezett meg magáról, és már félig Nynaeve felé fordult, amikor észbe kapott.

– Nem engedhetjük meg nekik, hogy megszerezzék – suttogását alig lehetett hallani, mintha csak magában beszélt volna. – Biztosan nem tudják megszerezni, de... – vett egy mély lélegzetet, és hangja újra megerősödött annyira, hogy Nynaeve ismét jól értette szavait, bár két lépéssel arrébb már nem lehetett volna őket meghallani. – A Fehér Toronyban talán egy tucatnyi nő él, aki tudja, mi az a Callandor, és a falakon kívül sem lehetnek többen. Tear Nagyurai is ismerik a titkot, de nem beszélnek róla, csak ha egy új Nagyurat fogadnak soraikba. Amikor beavatják, akkor hallhat először A Kardról, Amely Érinthetetlen. Callandor egy sa'angreal, leányom. Az idők folyamán csupán két hatalmasabbat készítettek nála, ám ezeket szerencsére sohasem használták. Callandorral a kezedben, gyermek, egyetlen csapással elpusztíthatsz egy egész várost. Ha meg kell halnotok, hogy a kard ne kerüljön a Fekete ajah kezébe – ha el kell pusztulnod neked, Egwene-nek és Elayne-nek, mind a hármatoknak –, akkor azzal olyan óriási szolgálatot tesztek a világnak, amiért ez az ár elenyésző.

– Hát hogyan kerülhetne a kezükbe? – csodálkozott Nynaeve. – Azt hittem, Callandort csupán az Újjászületett Sárkány szerezheti meg.

Az amyrlin a szeme sarkából olyan éles pillantást vetett rá, hogy azzal fel lehetett volna szeletelni a nyárson forgó sültet.

– Lehet, hogy valami mást akarnak – mondta egy pillanatnyi töprengés után. – A Fehér Toronyból ter'angrealokat loptak. A teari fellegvárban majdnem ugyanannyi ter'angrealt őriznek, mint itt, nálunk.

– Azt hittem, a Nagyurak gyűlölnek mindent, ami kapcsolatban áll az Egyetlen Hatalommal – suttogta Nynaeve hitetlenkedve.

– Ó, gyermek, ők tényleg gyűlölik az Egyetlen Hatalmat. Gyűlölik, és félnek tőle. Ha egy leányról Tearben kiderül, hogy képes fókuszálni, akkor azonnal feldobják egy hajóra, és elküldik Tar Valonba. Még annyi időt sem hagynak neki, hogy elbúcsúzzon a családjától – az amyrlin saját múltjára emlékezett, ezt jelezte a hangjából kiérződő keserűség. – És akkor az övék az Egyetlen Hatalom egyik legerősebb fókuszpontja, amit a világ valaha is látott, s mindez a jól őrzött fellegváruk szívében. Azt hiszem, az évek folyamán azért gyűjtöttek össze annyi ter'angrealt és más holmikat, amelyek kapcsolatban állnak az Egyetlen Hatalommal, mert úgy vélték, ezekkel ellensúlyozhatják a dolog erejét, amelytől nem tudnak megszabadulni, és amelyik mindig és mindörökké saját romlásukra emlékezteti őket, amikor belépnek a Kő Szívébe. Erődjük, mely visszaverte már száz sereg támadását, elestével jelezni fogja az Újjászületett Sárkány érkezését. És még csak nem is ez lesz az egyetlen előjel, hanem csupán egy, a számos közül. Mennyire sértheti ez a Nagyurak büszkeségét! Bukásuk nem fog egybeesni a világ megváltozását jelző, sorsdöntő eseménnyel. Arra is képtelenek, hogy egyszerűen semmibe vegyék, hogy elkerüljék a Kő Szívét. A birtokos urakat ebben a teremben léptetik elő Nagyúrrá, és évente négyszer itt kerül sor arra a szertartásra, amelyet ők Nemes Őrségnek neveznek, hiszen azt állítják, hogy az egész világot megóvják a Sárkánytól, amikor vigyáznak Callandorra, és nem engedik, hogy megkaparintsa a kardot. Ez a gondolat úgy marcangolja őket, mint egy csapat barrakuda, de megérdemlik – az amyrlin kissé összerázkódott, mint aki többet mondott annál, amit akart. – Ez minden, gyermek?

– Igen, Anya – felelte Nynaeve. A Fényre, a végén mégis minden Randen fog múlni, igaz? Mindig csak az Újjászületett Sárkány. Még mindig komoly erőfeszítésébe került, hogy ily módon gondoljon a fiúra. – Ez minden.

Az amyrlin még egyszer megigazította stóláját, és egy újabb komor pillantást vetett a konyha nyüzsgésére.

– Jóvá kell tennem a dolgot. Késedelem nélkül kellett beszélnem veled, de Laras egy remek asszony, aki csodálatosan irányítja a konyhát és a készletraktárakat.

Nynaeve felszisszent, és a tekerőkart markoló kezére pillantva, halkan megszólalt:

– Laras egy keserű hájpacni, akinek túl gyorsan eljár a keze a fakanállal – azt hitte, hogy szavait egészen halkan suttogta, de aztán hallania kellett, amint az amyrlin szárazon felnevetett.

– Látom, jól meg tudod ítélni az emberek jellemét, gyermek. Bizonyára jó javasasszonya voltál faludnak. Nem árt, ha tudod, hogy Laras odament Sheriamhoz, mert tudni akarta, hogy meddig kell még rátok kényszerítenie a legpiszkosabb és legnehezebb munkákat, anélkül hogy csöppnyi pihenést is engedélyezne. Azt is mondta, nem akarja a szívére venni, hogy megtörje egy nő életkedvét, és tönkretegye az egészségét, mindegy, hogy mit is parancsoltam neki. Tényleg nagyon jól meg tudod ítélni a jellemeket, gyermek!

Laras ebben a pillanatban lépett be a konyhaajtón, de habozott, hogy besétáljon-e saját birodalmába. Az amyrlin elindult feléje, és komor pillantása helyén felragyogott a mosolya.

– Véleményem szerint, itt minden a lehető legnagyobb rendben van, Laras – az amyrlin szavait az egész konyhában jól lehetett hallani. – Nem találtam semmi szokatlant, minden rendben van. Meg kell, hogy dicsérjelek. Azt hiszem, a Konyha Úrnője címet meg fogom tenni hivatalos rangodnak.

A kövér asszony arckifejezése idegesről rémültre, majd pedig sugárzóan boldoggá változott. Amikor az amyrlin kivonult a konyhából, a terem valósággal zsongott a büszke elégedettségtől. Amikor azonban Laras körbepillantott, rögtön ráncolni kezdte a homlokát, mire a konyha egész személyzete azonnal munkájába mélyedt. Laras szigorú pillantása Nynaeve-ra esett.

A javasasszony tovább forgatta a nyársat, és ránevetett a jól megtermett szakácsnőre.

Laras arckifejezése még inkább elkomorodott, és öntudatlanul is csapkodni kezdte a kanállal a csípőjét. Valószínűleg elfeledkezett arról, hogy az előbb kivételesen a leves kavarására használta a kanalat, így fehér kötényén zsíros ételnyomok maradtak.

Akkor is mosolygok rá, még ha bele is pusztulok, gondolta Nynaeve, pedig közben vicsorgott volna legszívesebben.

Egwene és Elayne is megjelent, savanyú képpel törölgették szájukat ruhájuk ujjával. Laras egy pillantást vetett rájuk, mire odasiettek a nyárshoz, és folytatták munkájukat.

– A szappan – morogta Elayne halkan – iszonyúan rossz ízű.

Egwene remegett, amikor a zsírt a tepsiből a sültre csöpögtette.

– Nynaeve, ne merd azt mondani, hogy az amyrlin továbbra is itt akar tartani minket, mert akkor üvölteni fogok. Aztán pedig tényleg megszököm!

– Indulunk, mihelyt befejeztük a mosogatást – felelte Nynaeve. – Egészen gyorsan. Csak a holminkat hozzuk el a szobánkból – azt kívánta, bárcsak ő is olyan boldog lenne, mint két társnője. A Fény segítsen, hogy ne sétáljunk bele egy olyan csapdába, amiből aztán nincs kiút! A Fény segítsen!

Harmincadik fejezet

Gördül a kocka

Miután Nynaeve és a két másik lány otthagyta, Mat – egy rövid kirándulástól eltekintve – a nap hátralévő részét a szobájában töltötte. Terveket szőtt, és evett. Szinte az utolsó falatig megette azt, amit a szolgálólányok hoztak, és még többet is kért. A szolgálók örültek, hogy eleget tehetnek kívánságának. Kenyeret kért, sajtot meg gyümölcsöt, és amikor mindent megkapott, akkor ruhásszekrényébe rejtette a télen megráncosodott almákat és körtéket, a sajtdarabkákat és a kenyeret. Az üres tálcákat aztán ismét elvitette.

Dél felé járhatott az idő, amikor el kellett viselnie egy aes sedai látogatását. Ha jól emlékezett a nevére, a nőt Anaiyának hívták. Kezébe vette Mat fejét, mire a fiún végigfutott a borzongás. Pontosan tudta, hogy az Egyetlen Hatalmat használta, és nem egyszerűen megérintette egy aes sedai. Sima arcbőre és az aes sedai-okra jellemző, méltóságteljes viselkedése ellenére, Anaiya egyszerű asszony volt.

– Sokkal jobban nézel ki – jelentette ki a nő mosolyogva. Ez az arckifejezés az anyjára emlékeztette Matet. – És úgy hallom, még éhesebb, mint amire számítottam, de annál jobb. Jelentették, hogy megpróbálod kiüríteni az éléskamrát. Hidd el nekem, ha én mondom, minden szükséges élelemmel ellátunk. Nem kell aggódnod, hogy kihagyunk egy étkezést, jóllakatunk mi minden alkalommal!

A fiú arcán az a fajta vigyor jelent meg, amelyet az anyjára szokott villantani, ha azt akarta, hogy az higgyen neki.

– Tudom, hogy így lesz. És tényleg jobban érzem magam. Gondoltam is, talán ma délután tehetnék egy sétát a városban. Persze csak ha nincs ellene kifogása. Esetleg ellátogatnék egy fogadóba ma este. Semmi sem tud jobban felvidítani egy ivóbeli beszélgetésnél!

Mat úgy látta, a nő szája mintha még szélesebb mosolyra húzódott volna.

– Senki sem fog ebben megakadályozni, Mat. De a várost ne próbáld elhagyni! Csak az őröket bosszantanád fel ezzel, és annyit érhetnél el vele, hogy őrizet alatt térnél vissza a Fehér Toronyba.

– Sosem tennék ilyet, aes sedai! Az Amyrlin Trón megmondta, hogy pár nap alatt éhen halnék, ha elmennék innen.

Anaiya úgy bólintott, mintha egy szavát sem hinné el a fiúnak.

– Hát persze – amikor elfordult Mattől, pillantása a vívóbotra esett, amit a gyakorlótérről hozott el, és most a sarokba támasztva pihent. – Tőlünk nem kell megvédened magad, Mat. Itt olyan biztonságban vagy, mint bárhol másutt. Sőt, valószínűleg még nagyobb biztonságban.

– Ó, tudom én azt, aes sedai! Tudom.

Amikor az asszony kiment, Mat szemöldökét ráncolva nézett az ajtóra, és azon töprengett, vajon sikerült-e bármiről is meggyőznie.

Már estefelé járt az idő, amikor a fiú – reményei szerint utoljára – elhagyta a szobáját. Az ég alja bíbor színt öltött, és a lenyugvó nap pirosasra festette a nyugati felhőket. Köpenyét a válla köré kanyarította, és a félretett kenyértől, sajttól és gyümölcstől duzzadó, bőr oldaltáskát is, amelyet egy korábbi kiruccanásán szerzett. Egy pillantás a tükörbe elárulta neki, hogy ily módon nem tudná eltitkolni valós szándékát. Többi ruháját a pokróccal együtt összetekerte, és ezeket is átvetette a vállán. A vívóbotot vándorbotnak is lehetett nézni. Semmit sem hagyott ott. Köpenyének zsebei rejtették kisebb vagyontárgyait, övtáskájában pedig legbecsesebb kincseit tartotta: az Amyrlin Trón levelét, Elayne üzenetét, és a kockavető poharait.

Látott néhány aes sedai-t, miközben kifelé igyekezett a Toronyból, néhányuk észre is vette, de azon kívül, hogy felvonták szemöldöküket, nem szóltak hozzá. Egyikük Anaiya volt. Az asszony elmosolyodott, majd rosszallóan megcsóválta a fejét. Mat megvonta a vállát, és elővette legbűnbánóbb mosolyát, amit csak produkálni tudott, a nő pedig némán folytatta az útját, miközben tovább csóválta a fejét. A Torony kapujánál az őrök azon kívül, hogy megnézték, semmit sem tettek.

Csak akkor öntötte el a megkönnyebbülés hulláma, amikor már túljutott a nagy téren, és bevette magát a város utcái közé. Diadalt is érzett. Ha nem tudod leplezni, amit tenni készülsz, hát tedd úgy, hogy mindenki bolondnak nézzen! Akkor majd mind azt várják, mikor esel orra. Azok az aes sedai-ok most arra számítanak, hogy majd az őrök hoznak vissza. Ha pedig reggelig nem kerülök elő, majd elkezdenek keresni. Először nem kapkodnak vele, hisz azt gondolják, valahol a városban fekszem, eszméletlenül. Mire pedig rájönnek a tévedésükre, ez a nyuszi már messze lesz a vadászkutyáktól, lent a folyón.

Szíve olyan könnyű volt, mint már évek óta soha, és útját az „Újra úton vagyunk”-ot énekelve a kikötő felé vette, ahol a Tearbe és az Erinin mentén, Tearig elterülő települések felé induló hajók horgonyoztak. Természetesen nem fog annyira messzire menni. Aringillben majd partra száll, hogy a többi utat Caemlynig gyalog tegye meg, ez a város csak félúton volt a folyó mentén.

Elviszem neki ezt az átkozott levelet! Micsoda idegei vannak annak a lánynak! Először azt hitte, hogy önként és dalolva játszom majd a postást! Még szép, hogy nem! Most viszont mégiscsak elviszem ezt az átkozott papirost Caemlynbe, még ha bele is pusztulok!

Az alkony beborította Tar Valont. A lenyugvó nap azonban még éppen elég világosságot adott ahhoz, hogy Mat megcsodálhassa a fantasztikus épületeket, és a különös alakú tornyokat. Több mint száz lépés magasságban, hidak kötötték össze az épületeket. Az utcákon rengeteg ember járt, akik a legkülönbözőbb divatirányzatok szerint öltözködtek. Mat azt gondolta, hogy valószínűleg a világ összes nemzetéből van itt valaki. A széles utakon párosával dolgoztak a lámpagyújtogatók. Létrájukat nekitámasztották a magas lámpaoszlopnak, és egyikük felmászott, hogy kicserélje és meggyújtsa a kanócot. Ám Tar Valonnak abban a fertályában, ahová Mat igyekezett, csupán az ablakok fényei vetettek világosságot az utcára.

A nagyobb épületeket és Tar Valon tornyait még az ogierek építették, de az újabb negyedeket már emberi kezek emelték. Az, hogy „új”, némelyik városrész esetén „csak” annyit jelentett, hogy ezek kétezer évesek. Lent, a déli kikötő közelében, az emberek építészmesterei megpróbálták utánozni a csodálatos ogier építményeket. Azok a fogadók, amelyekben egyszerű matrózok töltötték az idejüket, valóságos palotákra hasonlítottak. A beugrókban parányi szobrok álltak, és a tetőkön alacsony kupolák domborodtak. A gyertyaöntők üzleteinek és a kereskedők házainak falait gyönyörű frízek és párkányok díszítették. Itt is átívelt néhány hidacska az utcák fölött, ám itt az úttestet csupán macskakő borította, és nem hatalmas kőlapok, és a hidak nagy részét is csupán fából építették, ezek legfeljebb a házak második emeleteit kötötték össze egymással, csak egy-kettő akadt a negyedik emelet magasságában.

A megvilágítatlan utcákon is legalább annyian nyüzsögtek, mint Tar Valon többi részén. A hajókkal érkezett kereskedők és mások, akik megvették tőlük az ideszállított árukat, emberek, akik az Erininen utaztak, és megint mások, akik a folyóból éltek – velük volt tele a sok kocsma és a fogadók ivói. A társaságukban lebzseltek azok az alakok, akik – vagy törvényes módszerekkel, vagy nem egészen tisztességesen – a pénzükre vadásztak. Az utcákat megtöltötte a bitternek, a furulyák, hárfák és a cimbalmok hangos zenéje. Az első fogadóban, ahová Mat befordult, három asztalnál is játszottak. A falak mentén férfiak guggoltak körben, hangosan kiabáltak, vagy nevettek, nyertek és veszítettek.

Mat csupán egy órát akart játszani, hogy aztán keressen egy hajót magának, hiszen ennyi idő elegendőnek tűnt arra, hogy néhány érmével kiegészítse csekély vagyonát, de aztán nyerni kezdett. Amennyire vissza tudott emlékezni, mindig is gyakrabban nyert, mint veszített. Amikor Hurinnal játszott, vagy korábban Shienarban, voltak időnként nyerő sorozatai, amikor hat vagy nyolc alkalommal egymás után ő zsebelhette be a pénzt. Ma este azonban minden egyes dobással nyert. Mindegyikkel.

Némelyik férfi, akivel játszott, olyan dühös pillantásokat vetett rá, hogy boldog volt, amiért nem a saját kockáival játszottak. Elhatározta, hogy inkább tovább megy. Meglepődve állapíthatta meg, hogy ekkor már majdnem harminc ezüstmárka dagasztotta pénzeszacskóját, de szerencsére nem egyetlen embertől nyerte el a sok pénzt. Ennek ellenére, a többiek boldognak látszottak, amikor elment.

Csupán egy göndör hajú, sötét bőrű tengerész – a tengeri nép egy fia, legalábbis ezt mondták róla, ami miatt Mat csodálkozott is, hogy mit keres egy Atha'an Miere ilyen messze a tengertől –, szóval ez a tengerész követte őt, a félhomályos utcákon, hogy kiharcoljon magának még egy lehetőséget arra, hogy visszanyerje, amit elvesztett. Mat tulajdonképpen már a kikötő felé igyekezett volna, hiszen a harminc ezüstmárka több, mint elegendő volt az utazáshoz, de a hajós annyit győzködte, és végül is még csak egy fél óra telt el, így aztán együtt bementek a legközelebbi kocsmába, amely mellett éppen elsétáltak.

Mat ismét nyert, és elragadta a játékláz. Minden dobással nyert. Így aztán egyik csapszékből a másikba ment, de sehol sem maradt olyan sokáig, hogy felmérgesítse az embereket. Továbbra is minden dobással nyert. Egy pénzváltónál aranyra váltotta ezüstjét. Koronásat játszott, ötösözött, és szűzbaját. Öt kockával játszott, aztán néggyel, hárommal, és a végén már csak kettővel. Olyan játékokat is játszott, amelyekről azelőtt még nem is hallott, mielőtt leült volna az asztalhoz, vagy odaguggolt volna a többiek mellé. Folyamatosan nyert. Valamikor az éjszaka folyamán elnyelte a sötétség a göndör hajú tengerészt, aki Raabnak nevezte magát. Sötétbőrű kísérője fáradtan, de teli pénzeszacskóval tűnt el. Matre fogadott, és nyert egy csomó pénzt. A fiú ismét benézett egy pénzváltóhoz, talán kettőhöz is. A játék lázában minden olyan elmosódottnak tűnt, mint a múltja. Továbbment a következő játékhoz, és a következő nyereményhez.

Nem tudta, hány óra telhetett már el, amikor ismét belépett egy dohányfüsttel teli csapszékbe. Azt gondolta, hogy talán a Tremalkingi Harmat lehet az. Lepillantott az öt kockára, amelyik mindegyikén egy mélyen belevésett korona látszott. A teremben a legtöbb vendég csak azzal törődött, hogy a lehető leggyorsabban a sárga földig leigya magát, de a legtávolabbi sarokból a kockák zörgése és a játékosok kiabálása hallatszott. A zajokat egy nő hangja zengte csak túl, aki egy citera kíséretében vidám dalt énekelt:

Sötét szemű lánnyal táncolok, de a kék szeműért is bolondulok.
A szemük színe nem érdekel, mindig az a legszebb, aki éppen kell.
Szívesen csókolok sötéthajú lányt, de a szőke mosolya engem meg nem bánt.
Mindegy, hogy milyen a haja, színe, csak az az egy izgat, hogy átölel-e.

Amikor az énekesnő bejelentette a dalt, akkor a „Mit mondott nekem a legény” címet mondta, míg Mat ugyanezt a dallamot „Táncra hív a szép legény” néven ismerte, és ennek a szövege is más volt. Most azonban nem érdekelte az ének, mert a kockákra figyelt.

– Megint egy király – morogta a Mat mellett guggoló férfiak egyike. A fiú egymás után immár az ötödik alkalommal dobott koronát.

A játék tétje egy aranymárka volt. Ezúttal Mat már azzal sem törődött, hogy andori pénzérméje többet nyomott, mint az az illiani, amelyet a másik férfi feltett ellene. Beledobta a kockákat a bőrpohárba. Jó erősen megrázta a poharat, majd tartalmát a padlóra borította. Öt korona. A Fényre, ez nem lehet igaz! Senkinek sem sikerülhet hatszor egymás után királyt dobnia! Senkinek!

– A Sötét Úr szerencséje! – hördült fel egy másik férfi, egy jól megtermett alak. Sötét haját tarkóján egy fekete szalaggal fogta össze. Széles válla fölött forradásokkal teli arc trónolt, és az is látszott, hogy orrát nem egy alkalommal törték már be.

Mat szinte nem is tudta, mit művel, amikor torkon ragadta a férfit, talpra rángatta, és a falhoz vágta.

– Ne merj ilyet mondani még egyszer! – hördült rá. – Soha többé ne merészeld! – a férfi teljesen elképedve nézett vissza. Legalább egy fejjel volt magasabb Matnél.

– Ez csak egy szólásmondás – szólalt meg mögötte valaki. – A Fényre, ezt csak úgy mondják az emberek!

Mat elengedte a heges képű férfit, és hátralépett.

– Én... én nem szeretem, ha valaki ilyet mond rám. Nem vagyok én árnybarát! – A Fény égessen meg! Még hogy a Sötét Úr szerencséje! Azt már nem! A Fényre, mit csinált ez az átkozott tőr belőlem?

– Senki nem mondott ilyet – morogta a törött orrú férfi. Lassanként magához tért meglepetéséből, és most azon töprengett, hogy mérges legyen-e, vagy sem.

Mat felkapta a pénzeszacskóját, ami a háta mögött hevert a padlón, és kiment a kocsmából. Jó pár érmét otthagyott. Nem félt a törött orrútól, éppen ellenkezőleg, már el is feledkezett a férfiről, de az érmékről is. Nem akart már mást, mint friss levegőt, és egy kis időt, hogy gondolkozzon.

Az utcán, nem messze a kocsmától, nekidőlt egy falnak, és mélyet lélegzett a hűvös levegőből. Most már szinte teljesen kiürültek a déli kikötőnegyed sötét utcái. A fogadókból és kocsmákból még mindig kihallatszott a zene és a nevetés, de éjszaka csak kevés ember mászkált. Mat két kézzel megmarkolta vívóbotját, fejét ráhajtotta kézfejére, és megpróbálta minden oldaláról megvizsgálni, miért is nyert ennyit.

Tudta, hogy megbízhat szerencséjében. A szerencse mindig hű volt hozzá. Arra viszont nem tudott visszaemlékezni, hogy odahaza, Emondmezőn is olyan szerencsés lett volna, mint az utóbbi időben. Persze, otthon is többnyire megúszta csínytevéseit, de nem kevés alkalommal kapták el, olyankor, amikor azt hitte, senki sem fog rájönni kópéságára. Úgy tűnt, anyja mindig sejtette, mire is készült, és bármilyen magyarázatot talált is ki, Nynaeve kivétel nélkül átlátott rajtuk. Újdonsült szerencséje azonban nem akkor kezdődött, amikor kilovagoltak a Folyóközből. Nem. Minden azzal vette kezdetét, hogy megtalálta Shadar Logothban a tőrt. Visszaemlékezett arra, milyen volt, amikor egyszer, otthon leállt kockázni. Ellenfele egy éles pillantású, csontos férfi volt, egy baerloni dohánykereskedő alkalmazottja. Még ennél is jobban emlékezett arra, mennyire elfenekelte apja, amikor megtudta, hogy Mat egy ezüstmárkával és négy rézgarassal tartozik a férfinak.

– Viszont megszabadultam attól az átkozott tőrtől! – morogta magában. – Az átkozott aes sedai-ok azt mondták, örökre megszabadultam tőle!

Kíváncsi volt, mennyit is nyert ezen az estén.

Amikor kezével beletúrt kabátja zsebébe, az tele volt érmékkel. Koronákkal és márkákkal, csillogó ezüsttel és arannyal. Az érmék a közeli ablakok fényében valósággal ragyogtak. Úgy tűnt, hogy volt még két, pukkadásig megtöltött pénzeszacskója is. Kinyitotta őket, és további aranypénzeket talált. Ezen felül még érmék lapultak övtáskájában is, a kockázópoharai mellett és fölött. Elayne levele és az amyrlin dokumentuma meglehetősen összegyűrődött. Mat homályosan olyasmire is emlékezett, hogy ezüstpénzeket dobott oda néhány szolgálólánynak, csak azért, mert azok kedvesen mosolyogtak, szép szemeket meresztettek, vagy mert csinos volt a lábuk, emellett az ezüstpénzek egyszerűen nem értek annyit, hogy magával cipelje őket.

Nem ér annyit, hogy magammal vigyem? Hát, talán. A Fényre, de gazdag vagyok! Átkozottul gazdag lettem! Lehet, hogy ennek az az oka, amit az aes sedai-ok műveltek velem? Amit a gyógyításom közben csinálhattak? Lehet, hogy csak véletlen. Igen, valami ilyesmi. Inkább véletlen, mint a másik lehetőség. Akkor már inkább az aes sedai-oknak köszönjem a szerencsémet!

Egy jól megtermett férfi botorkált ki a kocsmából. Az ajtó bezáródott, mielőtt a bentről kiszüremlő fény megvilágította volna az arcát. Mat a falhoz lapult, a pénzeszacskót visszadugta a kabátjába, és keményen megmarkolta vívóbotját. Bármennyit is mosolygott rá ma este a szerencse, nem akarta megkockáztatni, hogy az aranya egy rabló zsebébe vándoroljon.

A férfi Mat felé fordult, előreszegezett állal bámulni kezdte, majd enyhén összerezzent.

– Hi-hi... hideg az éjszaka – dadogta részegen. Közelebb botorkált, és Mat látta, hogy az idegen kövér, mint egy disznó. – Szétreped a hó... nem bírom... – a kövér alak eltántorgott mellette, felfelé az utcán, miközben összefüggéstelenül motyogott magában.

– Bolond! – dörmögte Mat, de nem volt egészen biztos abban, hogy ezt most az idegenre vagy saját magára értette. – Itt az ideje, hogy keressek egy hajót, amelyik elvisz innen – felpillantott a sötét égre, és megpróbálta megbecsülni, mennyi idő van még hátra napkeltéig. Két, talán három óra, gondolta. – Indulni kell. – Megkordult a gyomra. Homályosan emlékezett arra, hogy az egyik kocsmában evett valamit, de hogy mit, azt már nem tudta. A játékszenvedély minden más érzést félresöpört. Belenyúlt bőrtarisznyájába, de csupán néhány morzsát talált. – Tényleg itt az idő. Különben mindjárt felbukkan egy aes sedai, elkapja a grabancom, és egyszerűen zsebre vág – ellökte magát a faltól, és elindult a kikötő irányába, ahol biztosan talál majd egy hajót.

Először azt gondolta, hogy a háta mögül hangzó, halk neszek csupán saját lépéseinek visszhangjai. Csizmája nagyot koppant a kőburkolaton. Aztán ráébredt, hogy valaki követi. Valaki, aki megpróbált csendben osonni. Hát igen, csak kifogtam egy rablót!

Megemelte a vívóbotot, és arra gondolt, hogy talán érdemes lenne megfordulni és szembeszállni követőjével. Elvetette a gondolatot, mert sötét volt, és az utcakövön könnyen megcsúszik az ember. Ezenkívül sejtelme sem lehetett, hogy hányan követik. Csak azért, mert jól tartottam magamat Gawyn és Galad ellen, még nem lettem valamelyik hőstörténet átkozott főszereplője!

Befordult egy még szűkebb, kacskaringós mellékutcába. Megpróbált lábujjhegyen egyensúlyozva, a lehető leggyorsabban haladni. Errefelé minden ablakot bezártak, a legtöbbjüket spalettával. Már a sikátor végéhez közeledett, amikor megpillantott két férfit, akik egy keresztező utcácska sarka mögül lestek befelé. A háta mögött pedig, halk léptek neszét hallotta, ahogy valaki csizmába bújtatott lábbal próbált osonni a macskaköveken.

Gyorsan behúzódott egy sötét sarokba, ott, ahol egy épület kissé belógott a sikátorba. Ebben a pillanatban ez tűnt a legokosabb választásnak. Megszorította a vívóbotot, és várt.

Egy férfi jelent meg, abból az irányból, ahonnan ő is jött. Görnyedten, lassan osont el mellette. A nyomában egy másik alak lopakodott. Mindketten kést tartottak a kezükben, és úgy mozogtak, mint a ragadozók.

Mat megfeszítette izmait. Ha csak egy kicsivel is közelebb jönnének anélkül, hogy felfedeznék a ház sarka mögötti, mély árnyékban, még meg is lephetné őket. Azt remélte, hogy gyomra nem fog hangosan korogni. A rablók kése ugyan jóval rövidebb volt, mint a gyakorlókard, de pengéjüket acélból készítették, és nem fából.

Az egyik férfi szemét meresztve a sikátor túlsó vége felé fordult, majd kihúzta magát, és nagyot kurjantott:

– Nem ment el mellettetek?

– Csak árnyékokat láttam! – válaszolt egy erős akcentussal beszélő hang. – Nekem ennyi elég volt. Ma éjjel furcsa dolgok járnak az utcákon!

Alig négy lépésnyire Mattől, a két férfi összenézett. Elrejtették késüket, és elindultak visszafelé, abba az irányba, ahonnan jöttek.

A fiú lassan, megkönnyebbülten kifújta a levegőt. Szerencse. A Fény égessen meg, hát nem csak kockázás közben működik!

Már nem látta a sikátor végében várakozó férfiakat, de tudta, hogy nagyjából a következő utcában járhatnak. És akkor ott volt még a másik kettő, az ellenkező irányból.

Az egyik épület, az, amelyiknek sarka mögött menedéket keresett, csupán egy emelet magas volt, és a teteje sem tűnt túl meredeknek. Ahol két épület találkozott, ott a falat kőből faragott, óriás szőlőfürtök sora díszítette.

Vívóbotját a magasba tolta, és nagyot lökött rajta. A bot hangosan csörömpölve a tetőcserepekre esett. Mat nem nézett körül, hogy valaki meghallotta-e a zajt, hanem a magasba mászott a szőlőfürtökön. A széles leveleken még csizmába bújtatott lába is meg tudott támaszkodni. Néhány pillanattal később ismét kezében tartotta botját, és már tovább is osont a tetőn. Bízott szerencséjében, abban, hogy nem fog lezuhanni.

Még háromszor kellett másznia, minden alkalommal egy emelettel feljebb. Az enyhe emelkedésű, cseréppel fedett tető hosszan elnyúlt előtte, és itt fent, könnyű szellő járt, amelynek hűvös fuvallatától felállt a szőr a nyakán. Majdnem azt hitte, hogy valaki ismét a nyomába szegődött. Fejezd már be, te bolond! A rablók már legalább háromutcányira járnak, és már mást keresnek, akitől elvehetnék a teli pénzeszacskóját. Remélem, nem lesz szerencséjük!

Hirtelen megcsúszott a cserepeken, és amikor visszanyerte egyensúlyát, úgy döntött, jobb lesz visszamenni, le az utcára. Óvatosan a tető peremére osont, és lepillantott. Az üres utca jó negyvenlábnyira, vagy még mélyebben húzódott alatta. Három kocsmából és egy vendéglőből fény és zene szüremlett ki a sötétbe. Nem messze jobbra a helytől, ahol most állt, egy kőhíd kötötte össze az épület legfelső emeletét a szemközti házzal.

A híd átkozottul keskenynek tűnt. Teljes sötétség vette körbe, és ha innen leesik, eltart egy darabig, míg szétloccsan a kemény utcaköveken, így aztán áthajította botját a túloldalra, és kényszerítette magát, hogy utána menjen, anélkül, hogy sokat gondolkozna. Csizmája nagyot koppant a hídon, s aztán már ugrott is tovább, hogy gurulva érkezzen meg, mint gyermekkorában, amikor leesett egy fáról. Majdnem nekiment a derékig érő korlátnak. A híd közepére ért.

– A rossz szokások hosszú távon kifizetődőek – mondta, miközben feltápászkodott, majd felemelte vívóbotját is.

A híd túlsó oldalán sötét volt az erős spalettákkal bezárt ablak mögött. Nem hitte igazán, hogy az itt élők szívesen beszélgetnének az éjszaka közepén egy idegennel. A ház falát számos faragvány díszítette, de ha a híd közelében akadt is olyan, amelyiken le lehetett volna mászni, akkor azt elrejtette az éjszaka. Idegen vagyok vagy sem, be kell mennem.

Elfordult a korláttól, és ebben a pillanatban meglátott egy alakot, aki ott állt mögötte a hídon. Egy férfit, tőrrel a kezében.

Mat akkor ragadta meg támadója csuklóját, amikor a penge már majdnem a torkába mélyedt. Erősen megmarkolta, de ebben a pillanatban megbotlott a vívóbotban, és háttal rázuhant a párkányra. Deréktól fölfelé kilógott a semmibe, és támadója is rázuhant. Éppen csak hogy egyensúlyban tudta tartani magát. Ellenfele vicsorgó fogai szinte már elérték az arcát. Mat ugyanúgy tudta, mekkorát zuhanhat, ha kicsit hátrébb csúszik, mint azt, hogy mi történik akkor, ha a halvány holdfényben csillogó penge eléri a torkát. Keze kezdett lecsúszni a férfi csuklójáról, a vívóbotot tartó karja pedig beszorult kettőjük közé. Csak másodpercek teltek el azóta, hogy észrevette a férfit, és még néhány pillanat kell csak ahhoz, hogy pengével a torkában kiszenvedjen.

– Itt az idő kockáztatni – hörögte Mat. Úgy tűnt, egy pillanatig zavar futott át támadója arcán, de ez a rövid idő elég volt. Mat hatalmasat rúgott, s mindkettőjüket a mélybe taszította a hídról.

Egy hosszú pillanatig mintha csak lebegtek volna. A levegő süvített a füle mellett, és összekócolta a haját. Mintha az idegen üvöltött volna, vagy legalábbis megpróbált volna üvölteni. A becsapódás kipréselte a levegőt tüdejéből, és ezüst-fekete foltok táncoltak a szeme előtt.

Amikor újra kapott levegőt, és már látott is, rájött, hogy a férfin fekszik, aki megpróbálta meggyilkolni. A másik teste valamit tompított a zuhanáson.

– Szerencsém volt – suttogta. Lassan felkelt, és hangosan káromkodott, mert a kettőjük közé szorult vívóbot jókora, sajgó foltot hagyott a bordáin.

Úgy gondolta, hogy az idegen meghalt. Kevesen élnék túl a zuhanást harminclábnyi magasból úgy, hogy még egy másik férfi is rajtuk landol. Arra viszont nem számított, hogy a támadó tőre egészen markolatig belefúródott a gyilkos szívébe. Egy közönséges, teljesen hétköznapi külsejű férfi, aki valamiért megpróbálta meggyilkolni. Mat nem hitte, hogy egy zsúfolt szobában egyáltalán észrevette volna.

– Nem volt szerencséd, kis barátom! – mondta, hangjában enyhe remegéssel, a hullának.

Hirtelen tudatosodott benne, hogy mi is történt. Az utcai rablók a keskeny sikátorban, a mászkálás a háztetőkön. Ez a gyilkos és a zuhanás... A magasba nézett, fel a hídra, és elfogta a remegés. Megőrültem! Biztosan megőrültem! Egy kaland lehet szép meg jó, de még talán Sasszem Rogosh sem hagyta volna belerángatni magát ilyesmibe.

Hirtelen arra is rájött, hogy éppen egy férfi hullája fölé hajol, akinek melléből egy tőr áll ki. Elég, ha valaki véletlenül erre jár, és riasztja az egyenruhájukon Tar Valon lángját viselő, városi őröket. Az amyrlin menlevele talán lehetővé tenné, hogy megszabaduljon tőlük, de akkor az aes sedai-ok vezetője túl hamar megtudja, hogy nála van a papír. Akkor pedig Mat gyorsan visszakerülne a falak mögé, elvennék tőle az okmányt, és már azt sem engednék meg neki, hogy kimenjen az udvarra.

Tudta, hogy azonnal el kellene indulnia a kikötő irányába, hogy feljusson az első, útra kész hajó fedélzetére, még akkor is, ha csak egy vergődő haltetemekkel teli, korhadt halászhajót fog csak találni, de a térde annyira remegett, hogy szinte lépni sem tudott. Legalább egy percre le kellett ülnie valahol. Csak egy percre, hogy elmúljon a remegés, és már indul is a kikötőbe.

A kocsmák ugyan közelebb voltak, de mégis inkább a fogadót választotta. Egy fogadó ivója kellemes hely, ahol megpihenhet az ember anélkül, hogy azon kellene töprengenie, hogy éppen kinek a lépteit hallja a háta mögül. Az ablakon keresztül elég fény ragyogott ki, hogy elolvassa a cégért. A táblán egy befont hajú asszonyt látott, aki, ha jól sejtette, olajfa ágat tartott a kezében, s alatta pedig a fogadó nevét betűzhette ki: „Tanchicói Asszony.”

Harmincegyedik fejezet

A Tanchichói Asszony

A fényárban úszó ivóban csupán az asztalok jó negyed részénél ültek ebben a késői órában. A vendégek között néhány fehér kötényt viselő felszolgálólány sürgölődött. Kezükben sörrel vagy borral teli korsókat tartottak. A vendégek halkan beszélgettek, a háttérben egy hárfa szólt. Néhányan pipáztak, páran pedig egy játék kőfigurái fölé hajoltak. A vendégek úgy néztek ki, mintha kereskedelmi hajó tisztjei vagy kevésbé jelentős nemesi házak alacsonyabb rangú kereskedői lennének. Jó szabású, finom gyapjúból készült öltözéket viseltek, amelyet azonban nem díszített a gazdagokra jellemző arany vagy ezüst hímzés. A teremben nem hallatszott a kockavető poharak zörgése. Az ivó két végében két, jókora kandallóban lobogott a tűz, ám a Mat elé táruló kép ezek melege nélkül is bensőséges hangulatot árasztott.

A hárfás az egyik asztalon állt, és a „Mara és a három ostoba király” történetét szavalta, miközben előadását hárfajátékkal kísérte. Arannyal és ezüsttel gazdagon díszített hangszere jobban illett volna egy palotába, mint ide. Mat felismerte a férfit, aki egyszer már megmentette az életét.

A zenész, egy ösztövér, magas, de görnyedt testtartású férfi, enyhén sántított, amikor arrébb lépett az asztalon. Hajlott háta miatt alacsonyabbnak látszott, mint amilyen volt. Még itt, a teremben is viselte száz, különböző színben pompázó, tarka foltokkal borított köpenyét. Látszott, ezzel célja az, hogy mindenki tudja, most egy mutatványos játékát élvezheti. Hosszú bajsza és dús szemöldöke ugyanolyan fehér volt, mint sűrű haja, és kék szeméből szomorúság áradt, miközben a hősi éneket szavalta. Tekintete ugyanúgy meglepte Matet, mint az, hogy éppen itt találkozott vele. A fiú sosem gondolt arra, hogy Thom Merrilint egyszer még megtörheti a sors.

Mat leült egy asztalhoz, holmiját letette maga mellé a padlóra, és rendelt két kupa bort. A csinos, ifjú felszolgálólány meglepett pillantást vetett rá.

– Kettőt, fiatalúr? Maga nem úgy néz ki, mint egy iszákos! – a lány hangjában kihívás csengett.

Mat belenyúlt a pénzeszacskójába, és két ezüstöt halászott ki belőle. Az egyikkel kifizette a bort, a másikat a lány kezébe nyomta, mivel annak olyan szépen ragyogott a szeme.

– A barátom mindjárt mellém ül.

Mat tudta, hogy Thom meglátta, amikor belépett. A mutatványosnak elakadt a lélegzete, amikor megpillantotta a fiút. Ez is újdonságnak számított. Normális körülmények között Thom csak rendkívül ritkán lepődött meg annyira, hogy ez meg is látsszon rajta. Legfeljebb egy trallok zavarhatta volna meg annyira, hogy félbehagyjon egy mondatot, vélte Mat. Amikor a lány meghozta a boroskupákat és a visszajárót, a fiú nem nyúlt az italhoz, hanem végighallgatta az előadott történetet.

– „Úgy esett hát minden biz', ahogy az megjósoltatott”, mondta Madel király, s megpróbálta terebélyes szakállának hálójából kiszedni a halat, mely abban megfogatott. – Thom hangja szinte visszhangzott a teremben. Az ivó ebben a pillanatban mintha csak egy király palotája lett volna. Hárfája gúnyt űzött a három fejedelem eszement erőlködéséből. – „Így esett hát minden biz', ahogy megjósoltatott”, szólt Orander is. S csúszott el a sárban, s mocskos lett legott. „Így esett, ahogy mind tudtuk előre”, nézett rájuk Kadar, s koronáját kereste, de könyékig a vízben azt bizony nem lelte. „Ez a nő nem tudja, miről szól a szava. Bolond ő, látjátok, nincsen ebben hiba!” Madel és Orander egyetértett vele. Ettől tűzbe borult Mara asszony feje. „Kaptak ők éntőlem nem egy lehetőséget, de mihasznák mind, ez hát az ítélet.” Imígy morgott halkan, s a koronát fogta, mint a két másikat, zsákjába bedugta. Visszament kocsijához, csettintett nyelvével, s fürge lova indult gyorsuló léptekkel. Otthon, falujában szóra nyílt a szája, és Heape népének nincs többé királya.

Thom újra a hárfa húrjaiba csapott, s még egyszer felzendült a három ostoba király történetének legismertebb akkordja, amelyik most úgy hangzott, mintha mindenki kacagott volna. Ezután kinyújtott karral meghajolt, amitől majdnem leesett az asztalról.

A vendégek nevettek, s tetszésüknek hangos lábdobogással adtak hangot, pedig már számtalan alkalommal hallhatták a dalt. További történeteket követeltek. Mara története mindig nagy tetszést aratott, legfeljebb a királyok nem kedvelték.

Thom ismét majdnem elesett, amikor lemászott az asztalról, és járása bizonytalanabbnak tűnt annál, hogy azt csupán sérült lábával lehessen megmagyarázni. Odalépett Mat asztalához, magától értetődő módon ráfektette hárfáját, és leült a másik boroskupa melletti székre. Kifejezéstelen arccal bámulta Matet. Régebben szeme éles volt, mint a sasé, de most mintha nem látott volna rendesen.

– Közönséges ének – morogta. Mély hangja már nem dörgött annyira, mint régen. – Egy történet az egyszerű énekben is százszor jobban hangzik, nemes énekben pedig ezerszer szebb a csengése. Az emberek mégis közönséges énekben akarják hallani – jelentette ki, majd nagyot húzott a boros kupából.

Mat azelőtt sohasem tapasztalta, hogy Thom előadás végeztével ne rakta volna el gondosan hárfáját annak bőrtokjába. Annak sem volt tanúja, hogy a mutatványos valaha is berúgott volna. Most már azért is megkönnyebbülést érzett, hogy a mutatványos panaszkodott a közönségre. Thom mindig is sokkal magasabb követelményeket állított, mint a közönség. Legalább ez az egy dolog nem változott meg.

A felszolgálólány már megint ott állt mellettük, de ezúttal cseppet sem tűnt évődőnek.

– Ó, Thom – mondta halkan, majd Mat felé fordult: – Ha tudtam volna, hogy ő a maga barátja, akkor még száz ezüstért sem hoztam volna bort.

– Nem tudtam, hogy már részeg – tiltakozott Mat.

A lány azonban már nem is figyelt rá, hanem lágyabb hangon ismét Thomhoz fordult:

– Thom, most már pihenned kell! Ha hagyod magadat, akkor éjjel-nappal, megállás nélkül szórakoztathatnád a vendégeket.

Egy másik nő lépett Thomhoz, levette magáról a kötényét. Idősebb volt, mint az első, de nem kevésbé csinos. Akár nővérek is lehettek volna.

– Ezt a történetet mindig is nagyon szerettem, Thom. Az pedig kész csoda, ahogy előadod! Gyere, beraktam egy forró vizes palackot az ágyadba, és majd mesélhetsz nekem a caemlyni királyi udvarról!

Thom úgy bámulta a kupáját, mintha meglepődött volna, hogy az kiürült. Nagyot szusszanva félrefújta bajsza végét, és a két nőre pillantott.

– Kedves Mada. Kedves Saal. Meséltem már valaha is arról, hogy életem folyamán két kedves nőt szerettem? Ez jóval több annál, mint amivel a legtöbb férfi dicsekedhet.

– Te már mindent elmeséltél nekünk, Thom – mondta az idősebbik nő szomorúan. Az ifjabbik szúrós pillantást vetett Matre, mintha minden az ő hibája lett volna.

– Kettőt – mormogta Thom. – Morgase hihetetlenül szeszélyes volt, de azt hittem, nekem nem kell a hangulataival törődnöm, míg egy napon arra ébredtem, hogy meg akar öletni. Dena haláláért meg én vagyok a felelős. Hellyel-közzel. Nem nagy különbség! Két esélyt is adott a sors, többet, mint legtöbbünknek, és én mind a kettőt elpocsékoltam!

– Majd én törődök vele – szólalt meg Mat. Most már Mada is olyan csúnyán nézett rá, mint Saal. A fiú a legszebb mosolyát villantotta rájuk, de nem használt. Gyomra ekkor hatalmasat kordult. – Nem sült csirke csodálatos illatát érzem itt? Hoznának nekem hármat? Vagy inkább négyet?

A nők szeme tágra nyílt a csodálkozástól, és meglepett pillantást váltottak egymással, amikor még hozzátette:

– Kérsz te is egy falatot, Thom?

– Inkább ebből a jó andori borból kérnék még! – a mutatványos várakozón megemelte kupáját.

– Ma éjjel már nem kapsz több bort, Thom! – az idősebbik asszony legszívesebben kivette volna kezéből a kupát, ha Thom hagyta volna.

Az ifjabbik még hozzátette, miközben hangja egyszerre tűnt határozottnak és mégis keservesnek:

– Egyél kicsit a csirkéből, Thom! Jót fog tenni!

Addig maradtak, míg a mutatványos meg nem ígérte nekik, hogy enni fog. Mikor elmentek, olyan pillantásokat vetettek Matre s olyan mérgesen fújtattak, hogy a fiú csak a fejét csóválta. A Fény égessen meg! Mintha le akarnám itatni Thomot! Nők! De legalább mind a kettőnek gyönyörű a szeme!

– Rand mesélte, hogy még élsz – fordult az idős férfihez, amikor Mada és Saal hallótávolságon kívül került. – Moiraine is mindig ezt mondta. Viszont azt is hallottam, hogy Cairhienben vagy, és onnan Tear felé tartasz.

– Rand jól van? – Thom pillantása kitisztult, s szinte olyannak tűnt, mint amilyennek Mat azelőtt ismerte. – Erre nem feltétlenül számítottam. Moiraine még mindig vele van, igaz? Szemrevaló asszony. Egészen jó nő lenne, ha nem lenne aes sedai. Ha egy ilyennel próbálkozik az ember, akkor könnyen megégeti az ujját.

– Miért nem számítottál feltétlenül arra, hogy Rand jól van? – kérdezte Mat gyanakodva. – Tudsz valamiről, ami a kárára lehet?

– Tudni? Semmit sem tudok, fiam! Annál többet sejtek, hogy jól érezzem magam, de tudni semmiről nem tudok.

Mat nyugalmat erőltetett magára. Nem lenne jó, ha sejtései valóra válnának. És az sem, ha rájönne, hogy én is többet tudok annál, mint ami egészséges számomra.

Az idősebbik nő, akit Thom Madának nevezett, három sült csirkével jött vissza. A csirkék bőre ropogós barnára sült. A nő aggódva nézte a fehér hajú férfit, és figyelmeztető pillantást vetett Matre, mielőtt ismét elment volna. Mat letépett egy combot, és nekilátott. Thom továbbra is komoran bámulta üres kupáját, és pillantásra sem méltatta az ételt.

– Mit csinálsz itt, Tar Valonban, Thom? Ez az a hely, ahol a legkevésbé sem számítottam volna rád. Figyelembe véve, mi a véleményed az aes sedai-okról. Úgy hallottam, hogy Cairhienben keresed a kenyeredet.

– Cairhien – morogta a vén mutatványos. Pillantása ismét elfelhősödött. – Nagyon nehéz megölni egy embert, még ha rá is szolgált a halálra!

Meglendítette a kezét, s hirtelen egy kést tartott benne. Thom mindig hordott magánál néhány elrejtett pengét. Lehet, hogy részeg volt, de kezében nem remegett a fegyver.

– Ha megölsz valakit, aki rászolgált a halálra, akkor lehet, hogy mások fizetnek ezért. A kérdés csak annyi: megéri, amit teszel? Tudod, mindennek megvan az ellentéte. A jónak a gonosz. A fénynek az árnyék. Nem lennénk emberek, ha a dolgaink nem ellensúlyoznák egymást.

– Tedd már el a kést! – mondta Mat teli szájjal. – Nem akarok ölésről beszélni! – A Fény égessen meg, hiszen az a fickó még mindig kint fekszik az utcán. Már rég egy hajón kellene lennem. – Csak annyit kérdeztem, miért vagy Tar Valonban. Ha Cairhient azért kellett otthagynod, mert megöltél valakit, akkor arról jobb, ha nem is tudok. Vér és hamu! Ha képtelen vagy kiemelkedni az alkoholbűz mocsarából, hogy értelmesen beszélj velem, akkor jobb, ha egyből el is tűnök!

Thom sértődött pillantással elrakta a kést.

– Hogy miért vagyok Tar Valonban? Azért, mert ez a lehető legrosszabb hely, ahol felbukkanhatok, kivéve talán Caemlynt. Rászolgáltam erre, fiú! Némelyik nővér a Piros ajahból, még emlékszik rám. Nemrég láttam Elaidát az utcán. Ha tudná, hogy itt vagyok, akkor csíkokban szaggatná le a bőrt rólam, csak azért, hogy utána még kegyetlenebb lehessen.

– Nem is tudtam, hogy ennyire sajnálod magadat – felelte Mat enyhe undorral hangjában. – Borba akarod fojtani a bánatod?

– Mi a fenét tudsz te erről, fiú? – förmedt rá Thom. – Majd ha egy kicsit idősebb leszel, átélsz néhány dolgot, beleszeretsz egy vagy talán két asszonyba, és akkor majd lesz miről beszélned. Talán, ha van annyi eszed, hogy megértsd, ami történik. Szóval, azt akarod tudni, miért vagyok Tar Valonban? Hát te? Te mit keresel itt? Még jól emlékszem arra, hogyan remegtél, amikor megtudtad, hogy Moiraine aes sedai. Majdnem a nadrágodba csináltál, ha valaki csak egy szóval is megemlítette az Egyetlen Hatalmat. Mit csinálsz itt, Tar Valonban, ahol csak úgy hemzsegnek az aes sedai-ok?

– Itthagyom Tar Valont. Ez az, amit csinálok. Lelépek. – Mat keserűen elfintorodott. A mutatványos egyszer megmentette az életét, és talán többet is tett érte. Egy Enyésszel kellett összecsapnia. Ez az oka annak, hogy Thom jobb lábát nem lehetett meggyógyítani, és ezért bicegett. Egy hajó fedélzetén nincsen annyi bor, hogy egész úton részeg legyen.

– Caemlynbe tartok, Thom. Ha már mindenképpen meg akarsz szabadulni a bolond életedtől, akkor miért nem jössz velem?

– Caemlynbe? – kérdezte Thom tűnődve.

– Oda, Caemlynbe, Thom. Elaida előbb vagy utóbb vissza fog térni oda, úgyhogy nem árt, ha róla sem feledkezel meg. És ha nem csal az emlékezetem, lehet, hogy még sóvárogni is fogsz Elaida után, ha esetleg Morgase fogságába esel.

– Caemlyn. Igen, Caemlyn jobban illik a hangulatomhoz! – A mutatványos csak most vette észre a tányért borító csirkecsontokat. Összerezzent. – Hát ezt hogy csináltad, fiú? Eldugtad őket a kabátod ujjába?

A három csirkéből csupán a csontok maradtak meg, rajtuk néhány húscafattal.

– Néha kicsit megéhezem – morogta Mat. Úgy kellett magát visszatartania, hogy ne nyalja le az ujját. – Na, akkor velem jössz, vagy sem?

– Hát, veled megyek, fiú! – Thom nehézkesen felállt, de ennek ellenére már nem tűnt olyan bizonytalannak, mint azelőtt. – Várj meg itt, de ne próbáld meg megenni az asztalt is, amíg én hozom a holmimat, és elbúcsúzom a többiektől! – elbicegett anélkül, hogy egyetlen alkalommal is megbotlott volna.

Mat ivott egy kevés bort, és a csirkecsontokról lerágta a megmaradt utolsó húscafatokat is. Azon gondolkodott, hogy rendel még egy csirkét, amikor Thom visszajött. Egy összetekert pokróc mellett a hárfája és a furulyája is ott lógott a hátán, sötét bőrtokban. Kezében egyszerű vándorbotot tartott, amely olyan hosszú volt, mint ő maga. A két felszolgálónő – minden oldalán egy-egy – az asztalig kísérte. Mat biztos volt benne, hogy nővérek. Ugyanolyan barna szemek néztek ugyanolyan pillantással a mutatványosra. Thom először Saalt, azután Madát csókolta meg. Megsimogatta az arcukat, és már úton volt az ajtó felé, amikor egy biccentéssel jelezte Matnek, hogy kövesse. Már kint járt, amikor a fiú vállára vette saját holmiját, és kezében a vívóbottal, elindult.

A két nő közül a fiatalabb – Saal – megállította Matet, mielőtt az elérhette volna az ajtót.

– Bármit is mondott Thomnak, megbocsátom magának, hogy borral itatta, pedig elviszi tőlünk a mutatványost. Hetek óta nem láttam Thomot ilyen elevennek – a nő valamit Mat kezébe nyomott, és amikor odapillantott, a meglepetéstől tágra nyílt a szeme. Egy Tar Valonban nyomott ezüstmárkát tartott a kezében. – Azért, amit Thomnak mondott. Még csak azt akarom mondani, hogy aki eddig magára főzött, az nem vitte túlzásba a dolgot. Sovány, de legalább a szeme szép! – A fiú döbbent arckifejezését látva, a nő elnevette magát.

Matnek önkéntelenül is nevetnie kellett, amikor kilépett az utcára, s közben az ezüstpénzt forgatta a kezében. Szóval, szép a szemem? A nevetés a torkára fagyott, amikor kint meglátta Thomot, ám a holttest nem volt sehol. Az utcában lejjebb álló kocsmák ablakából elég fény szüremlett ki ahhoz, hogy jól lássa a kockaköveket. A városi őrség biztos nem vitte volna el a holttestet anélkül, hogy kérdéseket tett volna fel. Az őrök bizonyára kikérdezték volna a kocsmák és a Tanchicói Asszony vendégeit is.

– Mit bámulsz annyira, fiú? – kérdezte Thom. – Itt nem rejtőznek trallokok az árnyékban!

– Utcai rablók – morogta Mat. – A rablókra gondoltam.

– Tar Valonban nincsenek rablók vagy bajkeverők, fiú. Ha az őrök elkapnak egy bűnözőt – és nem túl sokan akadnak, akik errefelé ilyesmivel próbálkoznának, mert a szóbeszéd gyorsan messzire ér –, akkor azt magukkal viszik a Fehér Toronyba. Senki sem tudja, mit csinálnak az aes sedai-ok vele, de az biztos, hogy másnap az egykori rabló olyan ártatlan képpel hagyja el a Tornyot, mint egy nyoszolyólány. Úgy hallottam, hogy a nőket még keményebben megbüntetik, ha lopáson érik őket. Nem, errefelé csak úgy veszítheted el a pénzedet, ha valaki aranygyűrű helyett csiszolt rezet sóz a nyakadba, és hamis kockákkal játszik. Az utcákat nem veszélyeztetik rablók.

Mat megfordult, és Thom mellett elsietett a kikötő irányába. Vívóbotja hangosan csattant a kockaköveken, mintha azzal továbblökve magát, gyorsabban tudott volna haladni.

– Felszállunk az első hajóra, ami elhagyja a kikötőt. Az elsőre, Thom!

Thom botja sietve kopogott a nyomában.

– Lassabban, fiú! Mitől olyan sietős? Rengeteg hajó jár erre, éjjel-nappal indulnak a kikötőből! Lassíts már egy kicsit! Erre nincsenek rablók.

– Az első átkozott hajóval, Thom! Ha kiesik az alja, még akkor is felszállunk! – Ha azok nem rablók voltak, akkor mi a fenék lehettek? Sima bűnözőknek kellett lenniük! Mi mások lehettek volna?

Harminckettedik fejezet

Az első hajó

A déli kikötő medencéjét, egy óriási, teljesen kerek kikötőhelyet, még az ogierek építették. A kikötőt egy ugyanolyan ezüst erezetű, magas fal vette körül, mint Tar Valon többi részét. Egy réstől eltekintve, a fedett rakpart végighúzódott a medence teljes peremén. Az egyetlen rést a széles vízikapu jelentette, amelyik most nyitva állt, hogy a hajók kijuthassanak a folyóra. A rakpart mellett a legkülönbözőbb méretű hajók horgonyoztak, többnyire farral előre. A kora reggeli óra ellenére is durva szövésű, ujjatlan inget viselő rakodómunkások sürgölődtek mindenfelé. Kötelek, emelők, csigák és daruk segítségével, vagy éppen csak úgy, egyszerűen a hátukon, ládákat és bálákat, hordókat és dobozokat pakoltak ki és be a hajók és a part között. A rakpartot fedő tetőről lámpák lógtak le, melyek megvilágították a kikötőt, és fényes sávval vették körbe a medence fekete vizét. Parányi, nyitott hajók suhantak keresztül a sötétségen. A hátsó árbocokon lógó, négyszögletes lámpák úgy fénylettek, mintha szentjánosbogarak repültek volna keresztül a kikötőn. Ezek a járművek csak akkor tűntek kicsinek, ha a nagy hajókkal hasonlították össze őket: némelyiküket hat pár evező hajtotta.

Amikor Mat a még mindig morgó Thommal a nyomában egy homokkő kapun keresztülhaladva elindult lefelé az egyik lépcsőn, a rakpart felé, alig húsz lépésre tőlük egy háromárbocos hajó legénysége éppen eloldozta a jármű és a rakpart között feszülő köteleket. Ez a hajó nagyobb volt, mint a közelben látható többi. Hegyes orrától szögletes tatjáig tatán tizenöt vagy húszhossznyi is lehetett. A fedélzete majdnem olyan magasan volt, mint a rakpart. Mégis, az volt a legfontosabb, hogy indulni készült. Az első hajó, amelyik elmegy innen.

Egy szürke hajú férfi jött sietős léptekkel a rakparton. Sötét zubbonyának karjára három, függőleges, stilizált kenderkötelet hímeztek, amiből látszott, hogy ő a kikötőmester. Széles válla arról árulkodott, hogy valamikor egyszerű rakodómunkásként kezdte, és ugyanolyan köteleket húzott, mint amelyek most zubbonyát díszítik. Rövid pillantást vetett Mat irányába, és hirtelen megállt. Cserzett arcán meglepetés látszott.

– A csomagjai alapján sejtem, hogy mit tervez, fiam, de jobban teszi, ha elfelejti, amire készül! A nővér mutatott magáról egy rajzot. A déli kikötőben egyetlen hajóra sem szállhat fel! Menjen gyorsan vissza, ne kelljen ideráncigálnom egyetlen őrkatonát sem, hogy visszakísérje!

– Mi a Fény... – mordult fel Thom.

– A helyzet megváltozott – jelentette ki határozott hangon Mat. A hajósok éppen most oldozták el az utolsó kötelet is. A feltekert, háromszögletű vitorlák vastag, sápadt göngyölegként lógtak a hosszú, ferde árbocrudakról, és a legénység készenlétbe helyezte az evezőket. Előhúzta az amyrlin menlevelét a zsebéből, és a kikötőmester orra alá dugta. – Ahogy láthatja, magának az amyrlinnek a megbízatásából vagyok úton. Ezzel a hajóval kell mennem.

A kikötőmester többször is alaposan áttanulmányozta a szöveget.

– Soha ilyet még nem láttam! Miért mondják a toronybeliek egyszer azt, hogy te nem mehetsz sehová, ha utána meg a kezedbe nyomnak egy... ilyet.

– Kérdezze meg az amyrlint, ha akarja – tanácsolta neki Mat udvariasan, mint aki nem hiszi, hogy valaki olyan ostoba legyen, hogy tényleg megtegye, amit javasol. – A toronybeliek elevenen megnyúznak engem, de magát is, ha nem vitorlázok el ezzel a hajóval.

– Erről már lekésett – jelentette ki a kikötőmester, de ennek ellenére tölcsért formált a kezéből a szája előtt. – Hé, ti ott, a Szürke Sirály fedélzetén! Álljatok meg! A Fény égessen meg benneteket, álljatok meg!

A kormányrúdnál álló, meztelen felsőtestű alak hátrapillantott, és odaszólt egy magas, buggyos ujjú kabátot viselő férfinek. A megszólított kifejezéstelen arccal bámult tovább a legénységre, melynek tagjai éppen ekkor mártották a vízbe az evezőket.

– Mindenki egyszerre! – kiáltotta. Az evezők nyomában feltajtékzott a víz.

– Sikerülni fog! – hördült fel Mat. Ha azt mondtam, hogy az első hajóval, akkor el is megyek az első hajóval! – Gyerünk, Thom! Menjünk!

Nem várta meg, hogy a mutatványos kövesse, hanem végigrohant a rakparton, miközben kikerülte a rakodókat és áruval megrakott talicskáikat. A Szürke Sirály egyre inkább eltávolodott a rakparttól, amikor az evezők mélyebben a vízbe merültek. Mat megragadta vívóbotját, és mint egy dárdát, áthajította a hajóra, lendületet vett, majd akkorát ugrott, amekkorát csak bírt.

A sötét víz alatta jéghidegnek tűnt, de egy szívdobbanásnyi idővel később, már átgördült a hajó mellvédjén, és jókorát bukfencezett a fedélzeten. Amikor felegyenesedett, a háta mögül egy hördülés és káromkodás hallatszott.

Thom Merrilin egy újabb káromkodás kíséretében átevickélt a mellvéden, és megállt a fedélzeten.

– Elvesztettem a botomat – morogta. – Újat kell szereznem – megdörzsölte jobb lábát, és hátrapillantott a hajó mögött egyre szélesebbé váló, tajtékzó vízsávra. Megborzongott. – Ma este már fürödtem egyszer!

A kormányrúdnál álló, meztelen felsőtestű férfi először Matre, majd a mutatványosra vetett egy hitetlenkedő pillantást, majd megint a fiúra nézett. Úgy markolta meg a kormányrudat, mint aki arra készül, hogy védekezzen a rátámadó őrültek ellen.

A magas férfi arcán legalább ugyanekkora döbbenet látszott. Fakókék szeme kigúvadt, és száját is mozgatta, bár egyetlen hang sem jött ki a torkán. Sötét kecskeszakálla remegett a dühtől, és keskeny arca lilává változott.

– A Kőre mondom! – üvöltötte végül. – Hát ez meg mit akar jelenteni? Erre a hajóra már egy macskakölyök sem fér fel! De még ha fel is férne, csavargóknak akkor sincs itt hely! Csak úgy felugrottak a fedélzetemre! Sanor! Vasa! Dobjátok a vízbe ezeket a koldusokat!

A fedélzet elején, a kötelek közül két, rémítően nagydarab, mezítlábas, félig meztelen férfi emelkedett fel, és elindultak a tat felé. Az evezők mellett álló férfiak tették, amit addig is: meggörnyedtek, hogy kiemeljék az evezőlapátokat a vízből, hármat léptek előre a fedélzeten, felegyenesedtek, és hármat léptek hátrafelé. Így lassan mozgásba hozták a hajót.

Mat az amyrlin menlevelét lobogtatta a szakállas férfi előtt. Úgy vélte, ő lehet a kapitány. Másik kezével egy arany koronát húzott elő kabátzsebéből. Bármennyire is sietett, arra azért figyelt, hogy a fickónak legyen alkalma észrevenni, hogy maradt ott még pénz, ahonnan ez az egy jött. Odahajította a férfinek a nehéz érmét, és a papírral még mindig az orra előtt hadonászva, gyorsan beszélni kezdett:

– Fogadja ezt a kis kárpótlást furcsa beszállásunkért, kapitány! Ezen felül persze a szállításért is fizetünk. A Fehér Torony parancsára keltünk útra. Az Amyrlin Trón személyes parancsára. Fontos, hogy azonnal elinduljunk! Az andori Aringillbe tartunk. Sietnünk kell! A Fehér Torony áldása mindazokra, kik segítik küldetésünk, s a Torony haragja arra, aki gátolna utunkon.

Amikor Mat biztosra vette, hogy a férfi felismerte Tar Valon lángját, de ennél többet nem nagyon láthatott, összehajtotta a menlevelet, és elrakta. Idegesen szemmel tartotta a két izomkolosszust, akik felsorakoztak a kapitány két oldalán – a Fény égessen meg, olyan vastag a karjuk, mint Perriné! –, miközben nagyon bánta, hogy vívóbotja nincs a kezében. A farúd messze, hátul feküdt a fedélzeten. Így aztán nem maradt más hátra, mint megpróbálni öntudatosnak és tévedhetetlennek látszani, mintha olyan ember lenne, akivel nem tanácsos ujjat húzni, olyan valaki, aki a háta mögött tudhatja Tar Valon erejét. Jó messze a hátam mögött, remélem!

A kapitány kételkedő pillantást vetett Matre, Thomot pedig komoran mérte végig, ahogy az mutatványosi köpenyébe burkolózva, nem éppen szilárd lábakkal állt a fedélzeten. Ám mégiscsak intett Sanornak és Vasának, hogy maradjanak nyugton.

– Nem akarok összetűzésbe keveredni a Toronnyal. A Fény égesse meg a lelkem, amióta a folyó hátán feljöttem Tearből ebbe a... azóta csak bajom lett belőle – idegesen vigyorgott. – De igazat szóltam. A Kőre mondom, ez a helyzet! Hat kabinom van az utasoknak, és mindegyik megtelt. Ha fizettek egy-egy aranykoronát, akkor hálhattok a fedélzeten, és ehetitek azt, amit a legénység kap.

– Hát ez nevetséges! – hördült fel Thom. – Nem érdekel, hogy a folyón felfelé milyen károkat okozott a háború, de ez az ár akkor is nevetséges!

A két, megtermett matróz fenyegető testtartást vett fel.

– Ennyibe kerül – jelentette ki a kapitány határozott hangon. – Én nem kívánok senkivel sem összetűzni, de a hajóm fedélzetén én mondom meg, mi történik. Vagy kifizetitek az árat, vagy kiszálltok a hajóról, és akkor az amyrlin személyesen szállíthat majd benneteket! Ezt a pénzt pedig megtartom, kárpótlásul a bajért, amit okoztatok. Köszönöm szépen! – Az aranykoronát, amelyet Mat az előbb odaadott neki, eltüntette kabátja oldalán, az egyik zsebben.

– Mit kér egy kabinért? – kérdezte Mat. – Egy kabin kettőnknek. Aki bent lakott, azt átköltöztethetik egy másik kabinba – nem akart kint aludni, a hideg fedélzeten. Ha az ilyen alakokat nem tesszük már rögtön az elején a helyükre, akkor lelopják az emberről a gatyát, és ráadásul még azt állítják, hogy szívességet is tettek neki. Gyomra követelőzően megkordult. – És abból eszünk, amit maga is eszik, nem pedig a legénységgel együtt. Mégpedig bőségesen.

– Mat – szólalt meg Thom. – Eddig azt hittem, hogy én vagyok a részeg. – A kapitány felé fordult, gondosan ügyelve arra, hogy jól látsszon tarka köpönyege, és a hangszereket óvó tokok. – Ahogy azt bizonyára már észrevette, kapitány, én mutatványos vagyok – hangja hirtelen még itt kint, a fedélzeten is, mintha visszhangzott volna. – Útidíjunk fejében szívesen szórakoztatom az utasokat és a legénységet.

– A legénység azért van a fedélzeten, hogy dolgozzon, nem azért, hogy szórakoztassák! – a kapitány a kecskeszakállát simogatta. Fakó szemével mérlegelő pillantást vetett Matre. – Tehát egy kabint szeretnél, mi? – hangosan felnevetett. – És enni, amit én eszek? Na szép! Megkaphatjátok az én saját kabinomat, és azt is, amit én eszek. Ám ez mindegyikőtöknek öt aranykoronába kerül. Andori koronába ám! – Az andori érmék voltak a legnehezebbek. A kapitány olyan harsogó nevetésben tört ki, hogy majdnem fuldokolni kezdett. Két oldalán Sanor és Vasa szélesen vigyorgott.

– Tíz koronáért megkaphatjátok a kabinomat és az ételemet, én pedig beköltözöm az utasokhoz, és a legénységgel együtt étkezem. Égjen meg a lelkem, ha nem teszem meg! A Kőre esküszöm! Tíz aranykoronáért... – a kacagástól nem tudott tovább beszélni.

Még mindig kacagott, pedig levegő után kellett kapkodnia, és még akkor is a könnyeket törölte a szeméből, amikor Mat előhúzta két pénzeszacskóját. A röhögés véget ért, mintha elvágták volna, amikor Mat kiszámolt öt koronát a kezébe. A kapitány hitetlenkedve pislogott, és a két matróz is tátogott a meglepetéstől.

– Andori súly szerint, ezt mondta, igaz? – kérdezte Mat. Egy kézi mérleg nélkül nehéz volt a pontos súlyt meghatározni, ezért a biztonság kedvéért hét másik érmét rakott a többire. Két koronát tényleg Andorban vertek, és Mat úgy gondolta, hogy így együtt mérlegre téve is kitennék a helyes súlyt. Ennyi elég lesz ennek a fickónak. Egy pillanattal később még két teari aranyat tett a halom tetejére.

– Ezt azoknak, akiket ki kell dobni a kabinból, de valószínűleg már kifizették az utat – egy percig sem hitte, hogy az utasok akár csak egy rézpénzt is megkapnak ebből az összegből, de a nagyvonalúság néha kifizetődőnek tűnt. – Vagy talán eleve osztozkodni akart velük? Nem, természetesen nem! A kirakottak hadd kapjanak egy kis kárpótlást azért, hogy összezsúfolják őket a többiekkel! Egyébként pedig nem kell a legénységgel étkeznie, kapitány. Bármikor velem meg Thommal étkezhet a kabinjában!

Thom ugyanolyan savanyú pillantást vetett rá, mint a többiek.

– Kegyed talán... – a szakállas suttogni kezdett. – Kegyed talán... véletlenül nem egy... álnéven utazó, ifjú nemesúr?

– Nem vagyok nemesúr – nevetett Mat. Minden oka megvolt a jókedvre. A Szürke Sirály már messze járt, valahol a kikötő medencéjének közepén. A rakpart fényszalagjának közepén jól látszott a mind közelebb kerülő, fekete folt, a vízikapu, ahol kijuthattak a folyóra. Az evezősök mind gyorsabban hajtották ebbe az irányba a hajót. A hajósok előkészítették a hosszú, ferde vitorlarudakat, és felkészültek arra, hogy kibontsák a vitorlákat. Úgy tűnt, a kapitány, kezében az arannyal, már senkit sem akar a vízbe dobatni.

– Ha nincs ellenére, kapitány, láthatnánk a kabinunkat? Vagyis az ön kabinját. Korán van még, én pedig szeretnék pár órát aludni. – Mat gyomra megkordult. – És vacsorázni is!

Miközben a hajó nekivetette magát a sötétségnek, a szakállas férfi maga mutatta az utat a vendégeknek. Lemásztak egy létrán, majd egy keskeny, ajtókkal sűrűn szegélyezett folyosóra fordultak. Mialatt a kapitány kipakolta holmiját a kabinjából – a helyiség a tat széltében feküdt, berendezését egy ágy és falba épített bútorok, két szék és néhány komód alkották –, és gondoskodott Mat és Thom elhelyezéséről, Mat egy csomó dolgot megtudott, például azt, hogy a férfi egyetlen utast sem fog kiköltöztetni kabinjából. Sokkal többet értek neki azok a pénzérmék, amelyeket a fiú fizetett – ha nem is a kapitánynak – annál, hogy ezt megengedje. Ehelyett a kapitány az első tiszt kabinját foglalta el, az pedig a másodtiszt ágyát, ily módon mindenki az eggyel alacsonyabb rangú embert túrta ki helyéről, egészen a fedélzetmesterig, aki a hajótatba került, a legénység közé.

Mat nem tartotta ezt az információt különösebben hasznosnak, de azért mindenre odafigyelt, amit a férfi mondott. Amellett, hogy hová utazik az ember, azt sem ártott tudni, hogy miféle útitársakkal van összezárva, ha nem akarja, hogy ellopják a kabátját, csizmáját, így mezítláb kelljen utaznia hazáig az esőben.

A teari kapitányt Huan Malliának hívták, és igen közlékenynek bizonyult, miután Matet és Thomot a kedvére megpumpolta. Nem nemesi születésű, azt már mondta Mat, de azért őt se nézze senki bolondnak. Egy fiatal férfi, több arannyal az erszényében, mint ami származása alapján járna neki, akár tolvaj is lehet, az bizony, ha nem tudná mindenki, hogy tolvaj még sosem menekült el Tar Valonból a zsákmányával. Egy fiatal fiú, aki paraszt módjára öltözködik, olyan önérzettel, mintha nemesúr lenne, ezt azonban tagadja.

– A Kőre, én nem mondom, hogy az, ha az ellenkezőjét állítja! – kacsintott Mallia kuncogva, és megrángatta szakálla végét. Egy fiatal férfi, aki egy, az Amyrlin Trón pecsétjével ellátott levelet hord magánál, és Andor felé tart. Az sem maradt titokban, hogy Morgase királynő meglátogatta Tar Valont, bár a látogatás okára nem derült fény. Teljesen nyilvánvalónak tűnt Mallia számára, hogy valami alakul Caemlyn és Tar Valon között. Mat és Thom pedig hírvivők – Mat akcentusából ítélve Morgase hírvivői – gondolta. Amennyiben pedig ő egy ilyen nagy vállalkozásban bármit is segíteni tud, az örömére szolgál, persze anélkül, hogy olyasmibe ütné az orrát, amihez semmi köze.

Mat meglepett pillantásokat váltott Thommal, aki hangszertokjait egy falba épített asztalka alá tolta. A szoba mindkét oldalán nyílt egy-egy ablak is, és a kabint egy kettős lámpa világította meg.

– Micsoda képtelenség! – mondta Mat.

– Hát persze – felelte Mallia. A kapitány eddig a ruháit pakolta ki az ágy végébe helyezett komódból, és most mosolyogva felegyenesedett. – Hát persze. – Az egyik, falba épített szekrény a folyó térképeit tartalmazta, amelyekre szüksége lehetett. – Többet nem is mondok.

Ezt azonban nem gondolta komolyan, bár megpróbálta leplezni, hogy kíváncsiskodni akar, és miközben fecsegett, állandóan visszatért a témára. Mat hallgatta, de csak morgással és vállrándítással, vagy legfeljebb egy-két szóval felelt a férfi kérdéseire, Thom pedig még ennyit sem tett. A mutatványos csak tovább csóválta a fejét, miközben kicsomagolta holmiját.

Mallia egész életében a folyón hajózott, bár valójában tengerész szeretett volna lenni. A Tearrel határos országokról megvetően beszélt; egyedül Andor kerülte el rosszindulatát, bár a dicséret, amit végül ki kényszerített magából, hamisan csengett, pedig a férfi próbálta elrejteni rossz véleményét.

– Andorban jók a lovak, úgy hallottam. Nem rosszak. Nem olyan jók, mint a teari állatok, de azért megfelelőek. És az acél- és vasportékáik is megjárják, meg a bronz- és réztárgyak – eleget kereskedtem velük, bár megkérik az árát –, de hát, végül is, ott vannak a bányáik a Ködhegységben. Még aranybányák is! Nekünk, tearieknek, magunk kell megkeresnünk az aranyunkat.

A legkevesebbre Mayene-t becsülte.

– Még Murandynál is kisebb ország. Egyetlen város, és néhány járás föld. Alá kínálnak a mi jó olívaolajunk árának, csak mert a hajósaik tudják, merre találják meg a szardíniák rajait. Egyáltalán, ahhoz sem lenne joguk, hogy országnak nevezzék magukat!

Illiant gyűlölte.

– Egyszer még pusztává tesszük Illiant, valamennyi falvát és városát a földig romboljuk, a mocskos földjüket meg sóval szórjuk be! – Mallia szakálla majdnem felborzolódott, amikor Illian mocskos földjéről beszélt. – Még az olajbogyójuk is rohadt! Egy nap az összes illiani disznót láncon visszük majd el! Samon nagyúr is ezt mondja.

Mat kíváncsi volt, a kapitány szerint mit csinál majd Tear azzal a sok emberrel, akiket láncra akar verni. Hiszen az illianiakat etetni kellene, és láncon biztosan nem tudnak majd dolgozni. A fiú szemében ennek semmi értelme nem volt, de Mallia szeme ragyogott, ahogy beszélt róla.

Csak a bolondok hagyják, hogy egy király vagy egy királynő, tehát egyetlen személy kormányozza őket, vélekedett.

– Kivéve természetesen Morgase királynőt – tette hozzá sietve. – Úgy hallottam, remek asszony. Azt mondják, gyönyörű!

Az a sok bolond, aki egyetlen bolond előtt hajlong. Tearben a Nagyurak együtt uralkodnak, közösen hozzák döntéseiket, és a dolgoknak így is kell menniük. A Nagyurak tudják, mi a helyes, a jó és az igaz. Különösen Samon nagyúr. Aki a Nagyuraknak engedelmeskedik, rossz ember nem lehet. Különösen, ha Samon nagyúrnak engedelmeskedik.

Eltekintve azonban a királyoktól és a királynőktől, sőt, még Illiantól magától is, akadt egy dolog, amelyet Mallia mindennél jobban gyűlölt, bár ezt megpróbálta eltitkolni. A kapitány olyan sokat fecsegett, hogy kiderítse, mit is terveznek utasai, hogy saját hangjának csengésétől megrészegülve jóval többet elmondott annál, mint amit eredetileg tervezett.

Bizonyára sok helyen jártak már, ha egy olyan nagy királynőt szolgálnak, mint Morgase. Nem kevés országot is alkalmuk nyílhatott megtekinteni. Ő maga tengeri utazásokról álmodozott, mert akkor eljuthat olyan országokba is, amelyekről azelőtt csak hallott, és talán megtalálhatja azt a helyet is, ahol a mayeniek az olajos szardíniát fogják, és akkor kiütheti az üzletből a tengeri népet és a mocskos illianiakat. A tenger meg ráadásul jó messze van Tar Valontól. Ezt bizonyára megértik utasai, akik kalandjaik során olyan helyekre, olyan emberekhez is eljutottak, akiket légszívesebben messze elkerültek volna, csak hát engedelmeskedniük kellett Morgase királynő parancsának.

– Nagyon nem tetszett, hogy Tar Valonban kell kikötnöm. Sosem tudhattam, mikor használja valaki az Egyetlen Hatalmat – azt, hogy Egyetlen Hatalom, szinte kiköpte a szájából. De amióta hallotta, miként beszélt Samon nagyúr... – A Fény égesse meg a lelkem, az az érzésem, mintha férgek lennének a gyomromban, ha csak megpillantom a Fehér Tornyukat, miközben tudom, hogy mire készülnek.

Samon nagyúr ugyanis elmondta, hogy az aes sedai-ok az egész világ meghódítására készülnek. Meg akarják semmisíteni az összes nemzetet, hogy azután az összes, becsületes férfiember nyakára taposhassanak. Samon azt is mondta, Tear nem érheti be annyival, hogy távol tartsa magától az Egyetlen Hatalmat, csak hogy utána elégedetten üljön a babérjain. Samon azt is mondta, hogy Tear dicsőségének napjai mind közelebb kerülnek, és Tar Valon ott áll Tear, és a várost megillető dicsőség között.

– Nincs kiút. Előbb-utóbb végezni kell minden aes sedai-jal. Üldözni kell, és meg kell ölni őket. Samon nagyúr úgy véli, hogy a többieket még meg lehet menteni, a novíciákat meg a beavatottakat – ha elviszik őket a Kőbe –, de a maradékuknak pusztulniuk kell. Így mondta Samon nagyúr. A Fehér Toronynak el kell pusztulnia!

Egy hosszú pillanatig így állt Mallia a kabin közepén, karjával átnyalábolva egy halom ruhát, könyveket és összetekert térképeket, haja szinte súrolta a mennyezet gerendáit, miközben fakókék szemével a semmibe bámult, és lelki szemeivel látta a Fehér Torony porba hullását. Hirtelen összerezzent, amikor ráébredt, hogy mit is mondott az előbb. Kecskeszakálla idegesen remegni kezdett.

– Ezt... ezt ő mondta. Én... a magam részéről úgy vélem, hogy talán egy picikét eltúlozta a dolgot. Samon nagyúr... úgy tud beszélni, hogy egy férfi néha túllő miatta a célján. Ha Caemlyn képes volt szövetséget kötni a Toronnyal, akkor talán Tearnek is sikerül – önkéntelenül is megborzongott. – Legalábbis én így vélem.

– Ahogy gondolja – felelte Mat, de belül valósággal fortyogott. Legszívesebben jól behúzott volna a hajósnak. – Azt hiszem, kapitány, a javaslatával fején találta a szöget. De ne csak pár beavatottat vigyen haza! Kérjen meg egy- vagy kéttucatnyi aes sedai-t, hogy menjenek Tearbe! Gondoljon bele, milyen hatalmas lenne Tear Köve, ha kéttucat aes sedai szolgálná!

Mallia ismét megborzongott.

– Felküldök valakit a pénzes ládámért – jelentette ki mereven, majd büszkén kisétált.

Mat komor pillantást vetett a bezárt ajtóra.

– Azt hiszem, ezt nem kellett volna mondanom.

– El sem tudom képzelni, hogy juthatott ilyesmi az eszedbe – felelte Thom szárazon. – Legközelebb majd azt fogod javasolni a fehérköpenyek főúrkapitányának, hogy vegye feleségül az amyrlint – szemöldöke úgy mozgott, mint két fehér százlábú. – Samon nagyúr... Még sosem hallottam erről a Samon nagyúrról.

Most Maten volt a sor, hogy csipkelődjön egy kicsit.

– Hát, még te sem tudhatsz mindent arról, hol milyen királyok, királynők és nemesek élnek. Akadhat egy-kettő, aki elkerülte a figyelmedet.

– Ismerem az összes király és királynő nevét, fiú, és ugyanígy Tear valamennyi Nagyurát. Azt gondolom, hogy esetleg az egyik, kisebb földbirtokos urat léptették elő, másrészt viszont hallanom kellett volna arról, hogy meghalt egy öreg Nagyúr. Ha te inkább néhány szegény ördögöt dobtál volna ki a kabinjából, és nem a kapitányt, akkor most két ágyunk lenne. Talán egy kicsivel szűkebb és keményebb, de akkor is kettő. Most aztán osztozkodhatunk Mallia ágyán. Remélem, nem horkolsz, fiú. Ki nem állhatom a horkolást!

Matnek megcsikordult a foga. Nagyon is jól emlékezett arra, hogy Thom olyan rettenetesen horkol, mintha csak egy seregnyi tetőfedő munkálkodna fűrésszel a háztetőn. Ez valahogy eddig nem jutott az eszébe.

Később belépett a két óriás egyike – vagy Sanor, vagy Vasa, nem mondta meg, hogy hívják –, hogy kihúzza az ágy alól a kapitány vasveretes pénzes ládáját. Nem szólt egy szót sem, csupán enyhén meghajolt, majd mogorva pillantást vetett rájuk, amikor azt hitte, hogy nem veszik észre. Ezután távozott.

Mat azon töprengett, hogy talán elhagyta a szerencse, amelyik az egész éjszakán át hűséges volt hozzá. El kell viselnie Thom horkolását, és lehet, hogy mégsem bizonyult a legeslegjobb választásnak éppen erre a hajóra felugrani, és egy olyan menlevéllel hadonászni, amelyet az amyrlin írt alá, s melyre Tar Valon lángját nyomták a pecsétbe. Szinte öntudatlanul előhúzta egyik kockavető poharát, levette róla a fedőt, majd a kockákat az asztalra borította.

Pontozott kockák voltak benne, és most öt egyes nézett vissza rá. Bizonyos játékokban ezt a kombinációt a Sötét Úr szemének nevezték. Ezekben a játékokban biztos vesztés volt ilyet dobni, míg más játékokban nyerni lehetett vele.

És én most melyik játékot játszom? Visszarakta a kockákat, megrázta a poharat, majd ismét kiöntötte. Megint öt, magányos pont. Egy újabb dobás, és harmadszor is rászegeződtek a Sötét Úr szemei.

– Ha te ezeket a kockákat használtad arra, hogy megszerezzed a sok aranyat – jelentette ki Thom nyugodtan –, akkor a legcsekélyebb mértékben sem csodálkozom azon, hogy az első, utadba eső hajóval el kellett tűnnöd a városból – éppen az ingét vette le, és már félig lehúzta a fejéről, amikor ezeket mondta. Jól látszott csontos térde, és lábai mintha csak izmokból és inakból álltak volna. Jobb lába mintha kissé rövidebb lett volna. – Fiú, egy tizenkét éves lány is késsel menne a torkodnak, ha sejtené, hogy ólmozott kockákat használsz a játékban.

– Semmi bajuk a kockáknak – morogta Mat. – Ilyen a szerencsém. – Az aes sedai-ok szerencséje? Vagy a Sötét Úr szerencséje? Visszarakta a kockákat a pohárba, majd lezárta azt.

– Gondolom – nézett rá Thom, miközben bemászott az ágyba –, bizonyára nem fogod elmesélni nekem, honnan szerezted a sok aranyat, igaz?

– Egyszerűen nyertem. Ma éjjel. És nem a saját kockáimmal.

– Ohó! Ha nem csalódom, erről a menlevélről sem fogsz mesélni, amit mindenkinek mutogatsz. Láttam ám a pecsétet, fiú! Mit akar jelenteni ez a locsogás a Fehér Torony megbízatásáról, és miért kapott a kikötőmester személyleírást rólad?

– Elayne levelét viszem el Morgase-hez, Thom – ahhoz képest, hogy milyen ideges volt, Mat ezt egészen türelmesen mondta. – A menlevelet Nynaeve-tól kaptam, de azt nem tudom, hogy ő honnan szerezte.

– Hát, ha semmi másról nem akarsz mesélni, akkor én most alszom egyet. Majd fújd el a lámpát, jó? – Thom oldalt fordult, és egy párnát húzott a fejére.

Mat levetkőzött, és fehérneműben bebújt a takarója alá – a lámpát előzőleg eloltotta –, ám még így sem jött álom a szemére, pedig Mallia egészen jó tollakkal tömött matracot hagyott maga után. Ami Thom horkolását illeti, bejött, amitől félt, és a párna sem tompította a zajt. Úgy tűnt, mintha Thom fát vágott volna, mégpedig egy egészen rozsdás fűrésszel. Ráadásul Mat fejében kellemetlen gondolatok jártak. Hogy a csudába szerezhette meg Nynaeve és Egwene, na meg Elayne ezt a dokumentumot? Valamilyen módon közvetlenül közük lehet az amyrlinhoz. Talán belekeveredtek a Fehér Torony cselszövéseibe. Ha jobban belegondolt a dologba, Nynaeve-éknak még az amyrlin előtt is lehettek titkaik.

– „Kérlek, Mat, vidd el a levelemet anyámnak!” – mondta magas, gúnyos hangon. – Bolond! Az amyrlin valamelyik őrzőt küldte volna el, hogy elvigyék a leányörökös levelét a királynőnek. Világtalan bolond! Annyira örültem, hogy ott hagyhatom a Tornyot, hogy észre sem vettem ezt az ellentmondást.

Thom horkolásába mintha egyetértés vegyült volna. Mat mégis leginkább a szerencséjén és a Tar Valoni rablókon töprengett.

Amikor valami tompán nekiütődött a hajó farának, először szinte meg sem hallotta. Nem is törődött a fedélzetről beszűrődő, halk zörejekkel és az azt követő lépések zajával.

Egy hajón sosem volt csend, és valakinek fent kellett lennie a fedélzeten, hogy a folyón lefelé kormányozza a járművet. Amikor azonban ismét a rablók jutottak az eszébe, a folyosóról a kabin ajtajának közelében behallatszó, halk lépések felkeltették a figyelmét, és hallgatózni kezdett.

Könyökével oldalba bökte Thomot.

– Ébredj fel! – mondta halkan. – Valaki jár kint a folyosón! – kicsusszant az ágyból, és remélte, hogy a padló – a fedélzet, vagy hogy az ördögnek hívják egy hajón – nem fog recsegni a súlya alatt. Thom felmordult, csettintett a nyelvével, és ismét horkolni kezdett.

Matnek nem maradt ideje, hogy Thommal törődjön. A lépések már közvetlenül az ajtaja előtt hallatszottak. Megmarkolta vívóbotját, az ajtó elé állt, és várt.

Az ajtó lassan kinyílt, és a nyitott fedélzeti lejárón keresztül beszüremlő, sápadt holdfényben meglátott két, elkendőzött arcú férfit, egyiket a másik mögött. A holdfény a markukban tartott kések pengéjén csillogott. A két idegen meglepődve levegő után kapott, mert nyilvánvalóan nem számítottak rá, hogy valaki vár rájuk.

Mat meglendítette a vívóbotot, és gyomorszájon találta az elöl álló férfit. Miközben döfött, az apja hangját hallotta: Ez egy halálos ütés, Mat. Csak akkor használd, ha az életed forog veszélyben! Az idegenek kezében tartott kés azonban magáért beszélt, és a kabin túl szűk volt ahhoz, hogy lendületet vegyen és ívesen üssön a bottal.

Ugyanabban a pillanatban, amikor a férfi fojtott hörgéssel a padlóra rogyott, ahol aztán hiába próbált meg levegőhöz jutni, Mat előreszökkent, és a vívóbot végét teljes erővel a második idegen torkába döfte. Hangos reccsenés hallatszott. A férfi elejtette a kést, a torkához kapott, és társa mellé rogyott a padlóra. Mindkettőjük lába rángatózott. Torkukból halálhörgés hallatszott.

Mat csak állt, és bámulta őket. Két ember. Nem, a Fény égessen meg, most már három. Nem hiszem, hogy azelőtt bárkit is komolyabban bántottam volna, és most egyetlen éjszaka leforgása alatt megöltem három embert! A Fényre!

A sötét folyosó ismét elcsendesedett, de a fedélzet felől csizmába bújtatott lábak lépteit hallotta. A legénység tagjai mezítláb jártak.

Kényszerítve magát, hogy ne gondoljon semmire, Mat lehúzta az egyik halott köpenyét, és maga köré kanyarította. A sötét vászon eltakarta világos alsóneműjét. Mezítláb végigosont a folyosón, és felmászott a létrán. Óvatosan kikukucskált a lejárat ajtaján.

A feszülő vitorlák visszaverték a fakó holdfényt, de az éjszaka árnyai homályba borították a fedélzetet. Semmit sem hallott, eltekintve a víz morajlásától, a hajó két oldalán. Úgy tűnt, csak egy ember van a fedélzeten. A kormánylapát mellett állt, és csuklyáját a hideg miatt mélyen az arcába húzta. Most testtartást váltott, és csizmájának bőr talpa halkan megcsikordult a deszkákon.

Mat egészen mélyre engedte a vívóbotot, és remélte, hogy az ismeretlen nem fogja észrevenni, majd kimászott.

– Meghalt – suttogta halkan, érdes hangon.

– Remélem, szenvedett, amikor elvágtad a torkát. – Mat megismerte ezt az erős akcentussal beszélő hangot. Tar Valonban, a tekergő sikátorban hallotta először. – Ez a fiú egyszerűen túl sok nehézséget okozott nekünk. De várj csak! Ki vagy te?

Mat teljes erővel meglendítette a botot. A nehéz farúd nagyot reccsenve lecsapott a férfi fejére. A csuklya csak kicsit nyelte el a hangot, amelyik úgy hangzott, mint amikor egy érett dinnye a kőpadlóra hullik.

A férfi a kormányrúdra zuhant, és testsúlyával félrelökte azt. A hajó megingott, és Mat elvesztette az egyensúlyát. Szeme sarkából észrevette, ahogy egy alak emelkedik a magasba a mellvéd árnyékában, és meglátta egy kés csillanását. Tudta, hogy nem maradt ideje felemelni a botját, mielőtt ez a penge lecsapna rá. Ekkor azonban egy villanás repült keresztül az éjszakán, és tompa zajt keltve belevágódott a fekete alakba. A támadó mozgása zuhanássá változott, és a férfi közvetlenül Mat lába előtt terült el.

A hajó belsejében hangzavar tört ki, amikor a jármű ismét megingott. Az első halott súlya alatt a kormány még inkább elmozdult.

Thom köpenyben és fehérneműben kimászott a csapóajtón, és leszedte az egyik hajólámpa zárólapját.

– Szerencséd volt, fiú! A lentiek közül az egyiknél volt ez a lámpa. Felgyújthatta volna a hajót, ahogy ott hevert.

Mat a lámpafényben látta, hogy az előtte heverő férfi melléből egy kés áll ki. A férfi tágra nyílt szeme meredten bámult a semmibe. Mat még sosem látta azelőtt, és biztos volt abban, hogy megismert volna egy ilyen, forradásos képű embert. Thom kirúgta a tőrt a férfi kinyújtott kezéből, lehajolt, és kihúzta saját kését a melléből. A pengét a halott köpenyében törölte meg.

– Nagy szerencséd volt, fiú! Tényleg nagy szerencséd.

A hajó végének korlátjára egy kötelet kötöttek. Thom odament, és a lámpával végigvilágított a hajó hátulján. A kötél túlsó végén a déli kikötő egyik csónakja himbálózott. Szögletes lámpáját eloltotta. Két férfi állt benne, a behúzott evezők mellett.

– A nagyúr vigyen el magához, hiszen ez ő! – hördült fel az egyik. A másik sietve nekilátott kioldozni a csomót.

– Ezt a kettőt is meg akarod ölni? – kérdezte Thom mennydörgő hangon, mintha csak egy teremben lépne fel.

– Nem, Thom – felelte Mat nyugodtan. – Őket nem.

A csónakban lévő férfiak bizonyára hallották a kérdést, de a válasz elkerülte a fülüket. Veszni hagyták a csónakot, és fejest ugrottak a vízbe. Mat és Thom hallotta, amint csapkodva elúsztak a folyóban.

– Bolondok – morogta Thom. – Tar Valon után a folyó tényleg elkeskenyedik, de itt legalább fél mérföld széles, vagy még annál is több. A sötétben nem jutnak ki.

– A Kő szerelmére! – hallatszott a csapóajtó felől. – Mi történik itt? Hullák fekszenek a folyosón! Miért dőlt Vasa a kormányra? Még ráfutunk egy homokzátonyra! – Mallia egy vászon alsónadrágtól eltekintve, meztelenül a kormányrúdhoz rohant, és maga felé rántotta, hogy ismét egyenesbe hozza a hajót. A holttest ekkor a fedélzetre zuhant. – Hisz ez nem is Vasa! Égjen meg a lelkem, mi ez a sok hulla itt?

Most már mások is a fedélzetre kapaszkodtak, mezítlábas matrózok és pokrócokba meg köpenyekbe burkolózó, ijedt utasok.

Thom úgy állt, hogy a háta mögül ne lássák, hogy mit csinál, és késével alulról felfelé, egyetlen, gyors mozdulattal elmetszette a kötelet. A csónak eltűnt a sötétben.

– Folyami kalózok, kapitány! – jelentette ki. – Az ifjú Mat segítségével megvédtem a hajóját a folyami kalózoktól. Ha mi nem vagyunk itt, már lehet, hogy mindenki elmetszett torokkal heverne a kabinjában. Lehet, hogy még egyszer el kellene gondolkodnia arról, mit is kért tőlünk az útért!

– Kalózok! – kiáltotta Mallia. – Cairhien környékén csak úgy nyüzsögnek, de még sosem hallottam arról, hogy ilyen messze feljöttek volna északra.

Az ijedten egymáshoz bújó utasok ekkor már a kalózokról és az elmetszett torkokról beszéltek.

Mat kihúzott derékkal elindult a csapóajtó felé. Hallotta, amint a háta mögül Mallia megszólal:

– Ez aztán egy hidegvérű legény! Még sosem hallottam arról, hogy Andor kalandorokat is alkalmaz, de a Fény égesse meg a lelkem, neki aztán vannak idegei!

Mat megbotlott a létrán lefelé, átlépett a két holttest felett, majd becsapta maga után a kapitány kajütjének ajtaját. Éppen elérte az ágyat, amikor rátört a rettenetes remegés. Térdre rogyott. A Fényre! Milyen játékba keveredtem? Ismernem kell a játékot, ha nyerni akarok! A Fényre! Mi folyik itt?

Rand a tábortűz fényébe pillantott, és furulyájával halkan a „Hajnali rózsát” játszotta. A tűz fölött egy nyársra húzott nyúl pirult. Az éjszakai szél felszította a lángokat. Rand nem érezte meg a sült hús illatát, bár az előbb még arra gondolt, hogy a következő faluban vagy városban sót kellene szereznie. A „Hajnali rózsa” egyike volt azoknak a daloknak, amelyeket az esküvőkön játszott.

Hány nap telt el már azóta? Tényleg olyan sokan voltak, vagy csak én képzelem úgy, hogy a faluban minden asszony egyszerre akart férjhez menni? Hogy hívták azt a falut? Már ott tartok, hogy kezdek megőrülni?

Izzadságcseppek futottak végig az arcán, de tovább játszott, habár olyan halkan, hogy éppen csak hallotta a dalt. A tüzet bámulta. Moiraine azt állította, hogy ő ta'veren. Mindenki azt állította, hogy ő ta'veren. Talán tényleg az is volt. Az ilyen emberek... megváltoztatták... a dolgokat a környezetükben. Egy ta'veren tényleg kiválthatta ezt a sok esküvőt. Ez a gondolat sajnos túl közel állt egy másikhoz, amelyet megpróbált kizárni a fejéből.

Azt is mondják, hogy én vagyok az Újjászületett Sárkány. Mindenki ezt állítja. Az élők ugyanúgy, mint a holtak. Ezért még persze nem biztos, hogy igaz is. Hagynom kellett, hogy kikiáltsanak Újjászületett Sárkánynak. Kötelesség. Nem maradt más választásom, de ezért még nem biztos, hogy igaz.

Egyszerűen nem bírta abbahagyni a dalt. Újra és újra eljátszotta a dallamot. Egwene-re emlékeztette. Valamikor azt hitte, egyszer feleségül veszi Egwene-t. Úgy tűnt, ez nagyon régen lehetett. Ma már nem számított ez a gondolat. Álmában ő is eljött hozzá. Talán igazi is volt. Az arca. Az ő arcát látta.

De hát olyan sok arcot látott! Arcokat, akiket ismert: Tamot és az anyját, meg Matet és Perrint. Mindannyian meg akarták ölni. Természetesen ők nem voltak igaziak. Csupán az árnyfattyak viselték arcvonásaikat. Legalábbis azt gondolta, hogy nem lehettek igaziak. Úgy tűnt, hogy az Árnyék teremtményei már az álmaiban is felbukkannak. Tényleg csak álmodott? Némelyik álom igazság volt, ezt jól tudta. Más álmok viszont álmok maradtak, vagy rémálmok, vagy remények. De miként lehetne őket egymástól megkülönböztetni? Egyik éjszaka álmában Min sétált oda hozzá, és megpróbálta egy késsel hátba szúrni. Rand meglepődött attól, mennyire fájt neki ez az élmény. Óvatlan volt, hagyta, hogy a lány egészen közel kerüljön hozzá. Ébersége hanyatlani kezdett. Min esetében nem volt az az érzése, hogy résen kell lennie, hogy elengedhetetlen a bizalmatlanság, pedig a lány meg tudott jósolni dolgokat. Még Randről is, ha elég sokáig nézte előtte. Ha a közelében lehetett, akkor az balzsam volt sebeire.

És mégis megpróbált megölni! Furulyájából éles, hamis hangok törtek elő, de gyorsan visszatalált a helyes dallomhoz, és a hangszer lágyságához. Nem ő volt az. Csupán egy árnyfattyú viselte az arcképét! Min az, aki a legkevésbé bántana engem! Rand nem értette, miért gondolja mindezeket, de biztos volt abban, hogy nem téved.

Túl sok arcot látott álmaiban. Selene is meglátogatta, hűvösen, titokzatosan és olyan csodaszépen, hogy Rand szája kiszáradt, ha csak rá gondolt. Felkínálta neki a dicsőséget, ahogy egyszer már, valamikor hosszú-hosszú idővel azelőtt, ám most a dicsőség egy karddal állt összefüggésben, amelyet a nő szerint meg kellett szereznie. És a kard után jön Selene is. Callandor. A fegyver mindig ott szerepelt álmaiban. Mindig. Meg azok az átkozott arcok! Kezek, melyek ketrecbe zárták Egwene-t, Nynaeve-ot és Elayne-t, amik hálót vetettek, és megsebesítették őket. De miért fájt neki Elayne jobban, mint a másik két nő?

Minden kavargott a fejében. Halántéka ugyanúgy lüktetett, mint oldala, és az izzadság továbbra is az arcán patakzott, miközben halkan tovább játszotta a „Hajnali rózsát”. Játszott az éjszakának, és attól félt, hogy elalszik. Nagyon félt az álmoktól.

Harmincharmadik fejezet

Mintába szőve

Perrin a nyergéből szemöldökét ráncolva nézett le a lapos kőre, amely félig elrejtve feküdt a gaz között. A Manetherendrelle folyóhoz és Lugard határához vezető, koszos utat itt már Lugard útnak hívták, és Moiraine két nappal azelőtti elbeszélése szerint, valamikor réges rég ki volt kövezve. Néhány macskakő időről időre felbukkant a mélyből az úton, és az egyik kövön furcsa nyom látszott.

Ha a kutyák képesek lettek volna lábnyomot hagyni a kövön, Perrin azt mondta volna, hogy egy hatalmas véreb lábnyomát látja. A puszta földön viszont sehol sem látott kutyanyomokat, pedig ott a puhább anyag biztosan megőrizte volna a lenyomatot, és a fiú kutyák szagát sem érezte. Csupán valami égett illatot hozott a szél, majdnem kénes szagot, mintha tűzijáték után maradt volna. Előtte, ahol az út elérte a folyót, egy város feküdt; lehet, hogy gyerekek jöttek ki ide, valami illuminátor holmijával.

Még gyerekeknek is nagyon messze van a várostól. Bár látott tanyákat. Lehettek tanyasi gyerekek is. Akármi is volt, semmi köze a lábnyomhoz. A lovak nem repülnek, a kutyák pedig nem hagynak kövön nyomokat. Kezdek elfáradni a logikus gondolkodáshoz.

Ásítva megsarkantyúzta Fürgét, mire a ló ügetni kezdett, hogy beérje a többieket. Jarra óta Moiraine hajszolta őket, és nem várták meg még azt sem, aki csak egy pillanatra állt meg. Ha az aes sedai valamit elhatározott, akkor olyan keményen ragaszkodott hozzá, mint a vas. Loial is felhagyott a lovaglás közbeni olvasással, miután hat nappal korábban egyszer csak rádöbbent, hogy a többiek fél mérfölddel előzték meg, és már majdnem látótávolságon kívül, a következő hegyre lovagoltak fel.

Perrin lelassította lovát az ogier hatalmas hátasa mellett, Moiraine fehér kancája mögött, majd újból ásított. Lan felderítő úton járt, feljebb a hegyekben. Csupán egy órával alkony előtt járhatott az idő, mögöttük a nap még a fák fölött volt, az őrző azonban azt mondta, sötétedés előtt el fognak érni egy Remen nevű települést a Manetherendrelle mentén. Perrin nem tudta, akarja-e látni, ami ott várja őket. Fogalma sem volt róla, mi lehet az, Jarra óta azonban bizalmatlanná vált.

– Nem értem, miért nem tudsz aludni – mondta Loial. – Én, mire ő megengedi, hogy megálljunk éjszakára, már olyan fáradt vagyok, hogy még azelőtt elalszom, hogy lefeküdnék.

Perrin csak a fejét rázta. Nem magyarázhatta el Loialnak, hogy nem mer mélyen elaludni, hogy a legfelületesebb alvás is tele van zaklatott álmokkal. Mint az, amelyikben Egwene és Ugró szerepelt. Hát, nem csoda, hogy róla álmodom! Fény, bárcsak tudnám, jól van-e! Bizonyára biztonságban visszaért a Toronyba, és most aes sedai-nak tanul. Verin majd vigyáz rá, és Matre is. Azt egy pillanatig sem hitte, hogy Nynaeve-ra bárkinek is vigyáznia kellene; ahogy ő ismeri, Nynaeve közelében más embereknek volt szükségük törődésre.

Ugróra nem akart gondolni. Az élő farkasokat sikeresen kizárta elméjéből, bár csak azon az áron, hogy fejét állandóan olyannak érezte, mintha durva kezek vékonyra kalapálták volna; nem akart arra gondolni, hogy egy halott farkas fog majd belopakodni agyába. Megrázkódott, és kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. Még Ugró sem.

A rossz álmokon kívül más oka is volt, hogy nem aludt jól. Rand más jeleket is hagyott hátra az útján. Jarra és az Eldar folyó között Perrin egyet sem fedezett fel, de azután átkeltek a folyón egy két, ötven láb magas sziklán nyugvó kőhíd mellett, és elmentek egy Sidon nevű város közelében. Mindkettő hamuvá égett. Csupán néhány kőfal és pár kémény maradt állva a romok között.

Kormos arcú helybeliek azt mesélték, hogy egy lámpás leesett az egyik istállóban, attól keletkezett a tűz, azután elszabadult, és minden elromlott. A vödrök felét lyukasan találták, az égő falak egytől egyik kifelé estek ahelyett, hogy bedőltek volna, felgyújtva így a szomszédos házakat is, mindkét oldalukon. A fogadóról leeső, égő gerendáknak valahogy sikerült a téren lévő, központi kútba esniük, így senki sem tudott több vizet kihúzni a kútból, hogy oltsa a tüzet, néhány ház pedig épp a három másik kútra zuhant. Még a szél iránya is állandóan változott, ezért a tűz minden irányban tovább terjedt.

Perrinnek nem kellett megkérdeznie Moiraine-tól, vajon Rand jelenléte okozta-e a tragédiát; az aes sedai vaskemény arcáról le lehetett olvasni a választ. A Minta Rand köré szőtte magát, és a sors megvadult.

Sidon után ellovagoltak négy kisebb település mellett, amelyeknél egyedül Lan tudta megállapítani a nyomokból, hogy Rand előttük járt. Rand most már jó ideje gyalog haladt. A lovát holtan találták meg, Jarra után, úgy nézett ki, mintha farkasok vagy megvadult kutyák estek volna neki. Perrin alig tudta visszafogni magát, hogy érzékelését kiterjessze, különösen, amikor Moiraine – a ló láttán szemöldökét ráncolva – ránézett. Szerencsére Lan megtalálta Rand csizmájának az elpusztult hátas mellől kiinduló nyomait. A fiú egyik csizmájának sarkából egy kő kiszakított egy háromszögletű darabot. Ez egyértelművé tette, hogy Rand hagyta ott. De akár gyalog, akár lovon, Rand még mindig előttük járt.

A Sidon utáni falvak lakói számára Loial érkezése jelentette az eddigi legnagyobb szenzációt, amikor felfedezték, hogy a férfi ogier, élő és igazi. Ez annyira lenyűgözte őket, hogy szinte észre sem vették Perrin szemét, amikor pedig mégis... nos, ha léteznek valódi ogierek, akkor egy ember szeme is lehet bármilyen színű.

Utánuk azonban egy kis falu következett, úgy hívták, hogy Willar, ahol ünnepeltek. A falu kútjának forrása ugyanis újra megeredt, egy évvel azután, hogy az egy mérföld távolságra lévő forrásból kellett vizet hordaniuk, mert minden kútásási kísérlet kudarcba fulladt, és már a lakosság fele elköltözött. Willar most mégsem fog elpusztulni. Utána, gyors egymásutánban három másik falu következett, ezek érintetlenek voltak, egészen Samaráig, ahol a falu összes kútja előző éjszaka kiszáradt, és az emberek a Sötét Úrról suttogtak; azután Tallan, itt előző reggel a falu összes, régi vitája újraéledt, mint amikor a túltelített pöcegödör tartalma felszínre bugyog; három gyilkosság kellett ahhoz, hogy a nép észre térjen. Végül pedig Fyall jött, ahol az idei gabonatermés rosszabb volt, mint addig valaha, ám a polgármester – miközben az új árnyékszéket építette hátul, a kertjében – egy korhadt bőrzsákot talált, teli arannyal, így azután senkinek sem kellett éheznie. A fyalliak közül senki sem ismerte fel a vastag pénzérméket, amelyek egyik oldalára egy nő képmását, a másikra pedig egy sast vertek. Moiraine azt mondta, az érmék Manetherenből származnak.

Végül, amikor egyik éjjel a tábortűz körül ültek, Perrin szóba hozta a dolgot az aes sedai előtt:

– Jarra után azt gondoltam... Mind olyan boldogok voltak az esküvők miatt. Még a fehérköpenyek is csak bolondságokat csináltak a végén, Fyallnak is csak előnye származott Rand látogatásából: neki nem lehetett semmi köze a várható pocsék terméshez, hiszen az már jóval az érkezése előtt is nyilvánvaló volt. Az arany igazi áldást jelentett a falura. De a többi dolog... ez a lángoló város és a kiszáradt kút, és... ez szörnyű, Moiraine! Nem tudom elképzelni, hogy Rand gonosz lenne! A Minta talán körülötte formálódik, de hogyan szőhetne a Minta ilyen sok szörnyűséget? Ennek semmi értelme sincsen, pedig a végén mindennek kell, hogy legyen valami értelme! Ha az ember egy használhatatlan szerszámot készít, akkor azzal csak a fémet pazarolja. A Minta pedig sosem pocsékol el semmit sem.

Lan gunyoros pillantást vetett rá, majd eltűnt a sötétben, hogy járjon egy kört a tábor körül. Loial kinyújtózkodott takarója alatt. Most felemelte a fejét, és szó szerint hegyezte a fülét, hogy hallja a választ.

Moiraine hallgatott egy darabig, és a kezét melengette. Végül megszólalt, de ekkor is a lángokba bámult:

– A Teremtő jóságos, Perrin. A Hazugságok Atyja a gonosz. Egy korszak mintája és a korszakok szövete nem lehet sem egyik, sem másik. A Minta egyszerű. Az Idő Kereke beszövi a Mintába az életet, az összes cselekedetet. Az a Minta, amelyik csupán egyetlen színből állna, nem is lenne Minta. A Korminta számára a jó és a rossz olyan csupán, mint a lánc és a lakat.

Még most is, három nappal később, amikor a késő délutáni nap fényében lovagoltak, Perrin még mindig érezte azt a dermesztő hideget, amelyik akkor borzongatta meg, amikor először hallotta ezeket a szavakat. Egyszerűen hinni akart abban, hogy a Minta jó. Hinni akart abban, hogy az emberek, akik gonosz dolgokat cselekszenek, ezzel a Minta ellen cselekszenek, és elrontják azt. Az ő szemében a Minta egy mesterkovács csodálatos finomsággal megmunkált remekműve volt. Nyomasztotta a gondolat, hogy ebben a remekműben minden további nélkül összekeveredett a hitvány fém és a még annál is rosszabb alkotóanyag a legnemesebb acéllal.

– Ez fáj nekem – mormogta halkan. – A Fényre! Mennyire fáj!

Moiraine hátranézett, mire a fiú elhallgatott. Perrin még csak nem is sejthette, hogy mi okozhat fejfájást az aes sedai-nak, Randen kívül, természetesen.

Néhány perccel később Lan tért vissza, és fekete csataménjével Moiraine kancája mellé léptetett.

– Remen a következő domb mögött fekszik – jelentette ki. – A város átélhetett néhány izgalmas napot, legalábbis úgy tűnik.

Loial füle megremegett.

– Rand?

Az őrző a fejét csóválva válaszolt:

– Nem tudom. Talán Moiraine eldönti, ha egyszer körülnézett.

Az aes sedai furcsa pillantást vetett őrzőjére, majd gyorsabb járásra ösztökélte kancáját.

Elérték a domb tetejét, s maguk alatt jól látták a folyóig nyúló Rement. A Manetherendrelle itt jó fél mérföld széles volt, és nem láttak hidat. Csupán két, emberekkel telezsúfolt, csónakszerű komp, melyeket hosszú evezők hajtottak, haladt a folyón az egyik irányba, miközben a másik irányból egy harmadik, szinte teljesen üres jármű közeledett. További három komp pihent a hosszú rakpart mellett, majdnem egy tucatnyi folyami kereskedelmi hajó társaságában. Ezek némelyike egy, míg néhány kétárbocos volt. A kikötő és a kisváros között néhány zömök, szürke kőből épült raktárépület állt. A városban a legtöbb épületet kőből építették. Tetejüket a legkülönbözőbb színű cserepekkel díszítették. Sárga és piros ugyanúgy akadt közöttük, mint bíbor színű. Az utcák vad összevisszasága indult ki a központi térből.

Moiraine, köpenye bő csuklyáját a fejére húzta, hogy elrejtse arcát, mielőtt belovagoltak volna.

Ahogy megszokták, a járókelők az utcán itt is megbámulták Loialt, de ezúttal Perrin hallotta, hogy hangjukban tisztelettel azt suttogják: „ogier”. Loial jobban kihúzta magát nyergében, mint az utóbbi időben, füle a magasba emelkedett, és szája szegletében leheletnyi mosoly játszott. Szemmel láthatóan azon fáradozott, hogy ne látszódjon rajta, milyen remekül érzi magát, de pont úgy nézett ki, mint egy macska, akinek a füle tövét vakargatják.

Remen teljesen átlagos helynek tűnt Perrin szemében. Az emberek szagát érezte, és olyan dolgokét, amelyek az emberekkel állnak kapcsolatban, és persze a folyó szaga is mindenbe belemosódott. Éppen azon töprengett, hogy vajon mit vehetett észre Lan, amikor hirtelen felborzolódott a hátán a szőr, mert megérzett valamit, aminek semmi keresnivalója nem lett volna itt. A bűz alig csapta meg orrát, már el is tűnt, mint ahogy elenyészik a lószőr az izzó szénen. Ennek ellenére felismerte. Jarrában pontosan ezt a bűzt érezte, és a szag ott is ugyanilyen gyorsan eltűnt. Nem egy Elferdült vagy egy Sosem született szaga volt – trallok, hogy a Fény égessen meg, nem Elferdült! És nem is Sosem született! Egy Myrddraal, egy Félember, egy Enyész vagy bármi más, de nem Sosem született! –, tehát nem trallok és nem is Enyész, ám a bűz semmivel sem volt kellemesebb az ő kipárolgásuknál – ugyanúgy mart, és ugyanolyan undort keltett. Bárkitől is származott ez a bűz, az nem hagyott maga után tartós nyomot.

Végül eljutottak a piactérre. Ennek a kellős közepén eltávolítottak néhány lapos kockakövet, hogy egyfajta akasztófát állíthassanak fel oda. A földből egy vastag gerenda emelkedett a magasba, ennek tetején egy keresztgerenda nyúlt előre, amin – jó négylépésnyire a föld fölött – egy vasból készült ketrec lógott. A ketrecben egy szürkésbarna ruhát viselő, magas férfi ült, állát a térdére támasztva. Nem volt annyi helye, hogy megmozduljon. Három kisfiú éppen kövekkel dobálta. A fogoly makacsul előremeredt, és még akkor sem rezzent össze, amikor egy kő a ketrec rácsai között eltalálta. Arcán már több véraláfutás is látszott. Az arra sétáló városlakók ugyanúgy nem törődtek azzal, hogy mit művelnek a gyerekek, mint ahogy a férfit is levegőnek nézték, bár szinte mind vetettek egy futó pillantást a ketrecre, a legtöbben egyetértően, néhányan pedig ijedten.

Moiraine undorodva felnyögött.

– Ez még nem minden – jelentette ki Lan. – Menjünk! Már foglaltam szobákat egy fogadóban. Azt hiszem, érdekes lesz a hely.

Perrin visszapillantott a ketrecbe zárt férfi felé, mialatt a többiek nyomában léptetett. Az idegen valamiért ismerősnek tűnt neki, bár nem tudta volna megmondani, miért.

– Nem lenne szabad ilyet tenniük – Loial morgásából kiérződött a harag. – Már a gyerekek, úgy értem! A felnőtteknek meg kellene akadályozniuk!

– Így igaz – értett vele egyet Perrin, bár nem figyelt rá igazából. Miért tűnik annyira ismerősnek?

A folyó közelében álló fogadó ajtaja fölött, ahová Lan vezette őket, a Vándor Kovácslegény felirat díszítette a táblát, ami jó előjelnek tűnt Perrin számára, bár a ház semmiben sem hasonlított egy kovácsműhelyre, eltekintve a táblára festett, bőrkötényes, kalapácsot tartó férfitól. A jókora, piros tetős, háromemeletes épületet szabályos nagyságú, tompa fényű, szürke kövekből építették. A nagy ablakok és a rúnákkal díszített ajtók miatt az egész jólétet sugárzott. Istállófiúk szaladtak eléjük, hogy a lovakkal törődjenek. Miután Lan néhány pénzérmét vetett oda nekik, dolgukat még mélyebben hajlongva tették.

Bent Perrin érdeklődve méregette a vendégeket. Úgy tűnt, hogy az asztalnál ülő férfiak és nők kivétel nélkül ünnepi ruhát viselnek. Hosszú ideje nem látott ennyi hímzett kabátot, csipkedíszes ruhát, tarka szalagot és rojtos sálat. Csupán az egyik asztalnál ülő, négy férfi hordott egyszerű öltözéket, s ugyancsak ők voltak az egyedüliek, akik nem pillantottak fel kíváncsian, amikor Perrin és társai beléptek. A négy férfi halkan tovább beszélgetett. Perrin alig értett valamit abból, amit mondhattak. Mintha a jégbors előnyeit ecsetelték volna a rakományul kiválasztott állatbőrökkel szemben, és azon töprengtek, hogy milyen hatással lesznek a saldaea-i zavargások az árakra. Perrin úgy gondolta, hogy a kereskedőhajók kapitányai lehetnek. A többiek helybelieknek látszottak. Még a felszolgálónők is legszebb ruhájukat viselték. Hosszú kötényeik hímzett, csipkegalléros ruhákat takartak.

A konyhában lázas izgalom uralkodott. Perrin ürühús, csirke- és marhahús illatát érezte, és még néhány zöldségféléét. Amikor megcsapta a mézeskalács illata, egy pillanatra még a húsról is megfeledkezett.

A vendéglős azonnal eléjük sietett. A kövér, kopasz férfi sima, rózsaszín képéből barna szemek világítottak. Mélyen meghajolt, és alázatosan a kezét tördelte. Ha nem jött volna oda hozzájuk, Perrin sosem jön rá, hogy ő a fogadós, mert a megszokott fehér kötény helyett a férfi a többiekhez hasonlóan hosszú kabátot viselt, melynek erős, kék szövetét fehér és zöld hímzés díszítette. A fogadós erősen izzadt.

Miért visel mindenki ünneplő ruhát? – kérdezte magában Perrin.

– Ó, Andra mester! – üdvözölte Lant a fogadós. – És egy ogier, ahogy azt előre jelezte! Nem mintha egy percig is kételkedtem volna ebben. Azok után már nem, hogy mennyi minden történt! És az ön szavában amúgy sem kételkedem, mester. Miért éppen egy ogier ne jöhetne? Ó, ogier barátom, hogy téged itt üdvözölhetlek a házamban, az nagyobb öröm a számomra, mint ahogy azt el tudnád képzelni! Ez a nagyszerű dolog valósággal felteszi a koronát mindenre. Ó, és az úrhölgy... – pillantása végigfutott Moiraine mélykék selyemruháján és a köpeny drága szövetén, amely ugyan poros volt az utazástól, de egyébként sértetlen. – Kérem, bocsásson meg nekem, nemes hölgy! – Úgy meghajolt, hogy már leginkább egy lópatkóra hasonlított. – Andra mester semmit sem mondott arról, hogy ilyen magas rangú személy lesz a vendégem! A kellő tiszteletet kívánom mutatni. Természetesen önt még egy ogiernél is nagyobb örömmel üdvözöljük. Nemes hölgyem, kérem, ne nehezteljen Gainor Furlanra bárdolatlan beszédéért!

– Semmi baj – Moiraine nyugodtan elfogadta azt a címet, amivel Furlan megszólította. Nem ez volt az első alkalom, hogy az aes sedai álnéven utazott, vagy úgy csinált, mintha nem az lenne, mint aki valójában volt. Perrin azt sem most hallotta először, hogy Lant Andrának szólítják. A csuklya még mindig eltakarta Moiraine sima, aes sedai-ra valló arcvonásait, aki egyik kezével összefogta köpenyét, mintha fázna egy kicsit. Persze, nem azzal a kezével, amelyiken a Nagy Kígyós gyűrű volt.

– Úgy hallottam, különös dolgok történtek a városban, fogadós uram. Remélem, ezek miatt nem érhetik kellemetlenségek az utazókat.

– Ó, nemes hölgy! Bizony joggal lehet különösnek nevezni, amit itt történt. Az, hogy kegyed, csodálatos ragyogásával betért ebbe a házba, szinte már sok is a megtiszteltetésből. Ráadásul egy ogier is van a társaságában. Önökön kívül még vadászok is jöttek Remenbe. Itt, a Vándor kovácslegényben is laknak néhányan. Vadászok, akik Valere Kürtjét keresik. Akik Illianból indultak el a kalandok nyomában. És tényleg sor került egy kalandra itt, nemes hölgyem. Itt, Remenben, vagyis inkább egy-két mérföldnyire a folyón fölfelé. Éppenséggel vad aiel harcosok ellen kellett küzdeniük. Hát el tudja képzelni, hogy fekete kendős aiel vadak járnak Altarában, nemes hölgy?

Aielek. Most már Perrin tudta, miért tűnt olyan ismerősnek a ketrecbe zárt ember. Egyszer már találkozott egy aiellel, annak a barátságtalan országnak egyik keménykötésű, szinte már legendás harcosával, melyet az emberek Aiel-sivatagnak neveznek. Az a férfi nagyon hasonlított Randre, magas volt, szürke szemű, vöröses hajú, és a ketrecbe zárt fogolyéhoz hasonló öltözéket viselt. Barnásszürke ruhája beleolvadt a sziklákba vagy az aljnövényzetbe, ezenkívül puha, térdig érő, fűzős csizmát viselt. Perrin szinte hallani vélte Min hangját: Egy ketrecbe zárt aiel férfi. Életed fordulópontja vagy egy fontos dolog, amire nemsokára sor kerül.

– Miért zár...? – elhallgatott, és megköszörülte a torkát, hogy kérdése ne tűnjön annyira durvának. – Hogy került egy aiel a piactér közepén álló ketrecbe?

– Ó, ifjú mester, ez egy másik történet... – Furlan elhallgatott, és tetőtől talpig végigmérte a fiút. Pillantását nem kerülte el az egyszerű, paraszti szabású ruha és a hosszú íj, melyet gazdája vállára vetve viselt, de tekintete megakadt a Perrin övébe tűzött fejszén, amelyet a fiú a tegeze mellé akasztott. A kövér férfi enyhén összerezzent, amikor vizsgáló pillantása elérte Perrin arcát. Eddig észre sem vette a fiú sárga szemeit, hiszen figyelmét a nemes hölgy és az ogier kötötte le.

– A legény az ön szolgája, Andra mester? – kérdezte a biztonság kedvéért.

– Válaszoljon neki! – ez volt minden, amit Lan felelt.

– Ó, igen, természetesen, Andra mester! De van itt valaki, aki ezt jobban el tudná mondani önöknek, mint én. Orban úr maga. Az ő kedvéért gyűltünk itt össze, hogy meghallgassuk.

Egy sötét hajú, vörös kabátos fiatalember jött le nagy lassan az ivó szélén kialakított lépcsőn. Két mankóra támaszkodva igyekezett lefelé. Nadrágjának bal szárát levágták, és a lábát térdétől a bokájáig vastag kötések borították. Ugyanilyen kötést viselt a homlokán. Az összegyűlt remeniek ámuló morajban törtek ki, mintha valami csodálatos dolgot látnának. Csupán a kapitányok folytatták halk beszélgetésüket. Most már a szőrmékről tárgyaltak.

Furlan talán azt gondolta, hogy a vörös kabátos férfi jobban el tudná mondani a történetet, ám ennek ellenére folytatta, amit elkezdett.

– Orban úr és Gann úr alig tíz katonával szálltak szembe húsz vad aiel harcossal. Vad és kemény küzdelem tombolt ott! Rengetegen megsebesültek. Hat jó katona halt meg, és mindenki megsérült, legsúlyosabban persze Orban úr és Gann úr, de az utolsó szálig megölték az aieleket, kivéve azokat, akik elmenekültek, és egyet meg elfogtak. Azt, akit kint, a piactéren láttak. Zabolátlanságával többet nem fogja veszélyeztetni a mi környékünket. És a halottak sem!

– Gondjaik támadtak a környéken az aielekkel? – kérdezte Moiraine. Perrin ugyanezt kérdezte magában, amitől meglehetősen ideges lett.

Ha az emberek még mindig fekete kendős aielekről beszélnek, amikor azt akarják érzékeltetni, hogy valami szörnyen erőszakos dolog jár az eszükben, akkor ez csupán annyit jelenthet, hogy hiába telt el húsz esztendő az aiel háború óta, az emléke még elevenen él. Pedig az aielek sem azelőtt, sem azután nem jöttek ki a sivatagjukból. Viszont nemrég láttam egyet a Világ gerincének innenső oldalán, ami ezzel együtt, összesen már kettő.

A fogadós megdörzsölte kopasz feje búbját.

– Hát, hát... nem, hölgyem. Nem nagyon. De ez a húsz vadember aztán nagy bajt keverhetett volna, ebben biztos lehet! Végül is mindenki tudja, hogyan vágtattak keresztül Cairhienen, mindent felgyújtva és kirabolva. Ebből a faluból is férfiak vonultak a Ragyogó Falak csatájába, amikor az országok seregei összegyűltek, hogy visszaverjék a vadakat. Akkoriban éppen gerincbántalmak kínoztak, így nem mehettem velük, de nagyon jól emlékszem az eseményekre, akárcsak a többiek. Hogy miért jöttek ide, ilyen messze a földjükről, azt nem tudom, de Orban úr és Gann úr megmentettek minket.

Az ünneplő ruhás emberek felől egyetértő morgás hallatszott.

Orban odabotorkált hozzájuk az ivón keresztül. Úgy tűnt, csak a fogadós érdekli. Perrin már akkor megérezte rajta a savanyú bor szagát, mielőtt odaért volna hozzájuk.

– Hova tűnt a gyógyító füves vénasszony, Furlan? – förmedt Orban a fogadósra. – Gannt erős fájdalmak kínozzák, és nekem is majd szétreped a fejem!

Furlan szinte a földig meghajolt.

– Ó, Leich anyó reggel majd visszajön, Orban úr! Egy szülésnél segít, nagyuram. Az anyó azt mondta, hogy összevarrta nagyuram és Gann úr sebeit, és alaposan ki is tisztította őket, így nincs ok az aggodalomra. Ó, Orban úr, biztos vagyok abban, reggel az első dolga az lesz, hogy meglátogassa önöket!

A sérült férfi mormogott magában valamit, amelyet csupán a rendkívül éles fülű Perrin értett meg. Orban azért mérgelődött, mert az anyó egy paraszt szukának segített újabb kölköket elleni, és ráadásul úgy varrta össze a sebeit, mintha csak egy liszteszsák lett volna. Savanyú arckifejezéssel, mérgesen nézett körbe, és csak ekkor fedezte fel a jövevényeket. Perrinre csak egy futó pillantást vetett, ami nem lepte meg a fiút, de Loialt meglátva meglepődött, ha nem is annyira, mint ahogy azt várni lehetett. Már találkozott korábban ogierekkel – gondolta Perrin –, de arra nem gondolt, hogy itt is összefut eggyel. Orban tekintete elkomorult, ahogy végigmérte Lant. Megismeri a harcost, ha lát egyet, és nem örül neki túlzottan. Az idegen tekintete csak akkor ragyogott fel, amikor belesett Moiraine csuklyája alá, bár nem állt annyira közel, hogy tisztán láthassa a nő arcát.

Perrin úgy döntött, nem törődik különösebben a férfival, aki nem tudhatta, hogy éppen egy aes sedai-t méreget, és remélte, hogy Lan és Moiraine sem tulajdonít jelentőséget Orban viselkedésének. Az őrző szemének villanásából azonban kikövetkeztethette, hogy Lan dühbe gurult.

– Tizenketten harcoltak húsz aiel ellen? – kérdezte Lan kifejezéstelen hangon.

Orban kihúzta magát, és arca eltorzult a fájdalomtól. Erőltetetten közömbös hangon, így válaszolt:

– Igen, az ilyesmi benne van a pakliban, ha az ember Valere Kürtjét keresi. Gann és én nem első alkalommal keveredtünk bele ilyenfajta összetűzésbe, és bizonyára nem is ez lesz az utolsó, míg meg nem találjuk a Kürtöt. Már ha a Fény könyörületes lesz hozzánk! – Ez úgy hangzott, mintha a Fénynek nem is lenne más választása. – Természetesen nem minden összecsapás során harcoltunk aielekkel, de mindenfelé akadnak emberek, akik meg akarják akadályozni, hogy egy vadász megtalálja a Kürtöt. Gannt és engem azonban nem lehet ilyen könnyen feltartani.

A helybeliek megint helyeslően morogtak. Orban még jobban kihúzta magát.

– Hat embert veszítettek, és egyetlen foglyot ejtettek – Lan hangsúlyából nem lehetett eldönteni, hogy ezt jó vagy rossz aránynak tartja-e.

– Így igaz – felelte Orban. – A többieket megöltük, kivéve azokat, akik el tudtak szökni. Kétségtelen, hogy visszajöttek, és elrejtették a halottaikat. Hallottam, hogy náluk ez a szokás. A fehérköpenyek már keresik őket, de nem fogják megtalálni a holttesteket.

– Fehérköpenyek járnak erre? – kérdezte Perrin éles hangon. Orban rápillantott, aztán keresztülnézett rajta. Amikor folytatta, szavait ismét Lanhoz intézte:

– A fehérköpenyek mindenbe beleütik az orrukat, akár rájuk tartozik, akár nem. Tehetetlen tuskók, mind egy szálig! Igen, napokon át kutathatják a környéket, de én akkor sem hiszem, hogy többet találnának a saját árnyékuknál.

– Én is így gondolom – válaszolta Lan.

A sebesült férfi a homlokát ráncolta, mintha nem értené, mit is akart Lan mondani, majd ismét ráförmedt a kocsmárosra:

– Na, figyeljen ide! Azonnal keresse meg azt a vénasszonyt! Majd szétreped a fejem! – Még egy pillantást vetett Lanra, majd mankójára támaszkodva visszabicegett a lépcsőhöz, és lassan, egyik fokról a másikra lépve, eltűnt a szobája irányába. Útban felfelé hallhatta az összegyűltek elismerő megjegyzéseit, amelyek az aieleket térdre kényszerítő vadászokat dicsérték.

– Bizony, izgalmas időket élt át ez a város! – Loial mély hangját meghallva, azonnal mindenki felé fordult. Csupán a kapitányok nem törődtek vele, akik, amennyire Perrin hallotta, már a kötélzetről beszéltek. – Bárhová is kerüljek, ti, emberek, annyira aktívak vagytok, szüntelenül siettek, és mindig valami érdekes történik veletek. Hogy a csudába tudtok elviselni ilyen sok izgalmat?

– Ó, ogier barátom! – felelte Furlan –, nekünk, embereknek, szükségünk van az izgalmakra. Mennyire sajnálom azt is, hogy nem volt alkalmam a többiekkel együtt elmenni a Ragyogó Falak előtti csatába! Hadd mondjam még el...

– A szobáink – Moiraine nem beszélt hangosabban, mint az előbb, de szava, akárcsak egy éles kés, kettévágta a fogadós mondatát. – Andra lefoglalta a szobákat, igaz?

– Ó, jaj, hölgyem, bocsásson meg nekem! Igen, Andra mester valóban lefoglalta a szobákat. Bocsásson meg nekem, kérem! Ez a sok izgalom az oka, hogy ki kell öntenem a szívemet. Bocsásson meg kérem, hölgyem! Lenne kedves követni? – Furlan nagyokat hajlongva, további bocsánatkérések közepette, felvezette őket a lépcsőn. Közben egy pillanatra sem állt volna be a szája.

Fent Perrin megállt, és visszapillantott. Hallotta a mormogást, hogy „nemes hölgy”, meg „ogier”, és érezte, hogy mindenki őket nézi, valamiért úgy tűnt azonban, hogy akad itt egy szempár, amelyik nem Moiraine-t és Lant, hanem éppen őt figyeli. Azonnal meglátta a lányt. Már azért is kitűnt a többiek közül, mert az ivóban ő volt az egyetlen nő, akinek ruháját még egy leheletnyi csipke sem díszítette. Sötétszürke, szinte már fekete ruhája ugyanolyan dísztelen volt, mint a kapitányok öltözéke. Bő ujjú kabátot és szűk szoknyát viselt. Egyetlen hímzést, vagy bármilyen más díszítést sem lehetett látni rajta. Szoknyáját behasították, hogy könnyebb legyen lovagolni benne, vette észre Perrin, amikor a lány elindult. A szoknya szegélye alól puha csizmák látszottak ki. A lány fiatal volt – legalábbis nem idősebb Perrinnél – és nő létére meglepően magas. Fekete haja a válláig ért. Az orra éppen hogy csak nem volt nagynak nevezhető, ajkai teltek, pofacsontja meglehetősen magas, szeme pedig sötét és enyhén ferde metszésű. Perrin nem tudta eldönteni, hogy szépnek tartja-e avagy sem.

Amikor a lány észrevette, hogy Perrin őt nézi, azonnal egy pincérnőhöz fordult, és többet nem pillantott a fiú irányába. Perrin ennek ellenére biztos volt abban, hogy a lány az előbb őt bámulta.

Harmincnegyedik fejezet

Furcsa tánc

Furlan tovább fecsegett, miközben felvezette őket szobáikba. Perrin szinte nem is hallotta. Azon töprengett, vajon a fekete hajú lány tisztában van-e a sárga szemek jelentésével. A Fény égessen meg, végig engem bámult! De aztán meghallotta, amint a fogadós arról beszélt, hogy Ghealdanban kikiáltották a Sárkányt, és ettől ő is majdnem úgy hegyezte a fülét, mint Loial.

Moiraine megtorpant szobája ajtajában.

– Még egy hamis Sárkány, fogadós? Ghealdanban?

A csuklya még mindig eltakarta arcát, de így is érződött megdöbbenése. Bár Perrin a fogadós válaszára ügyelt, mégsem tudta pillantását elszakítani a nőről. Valami olyasmit érzett, ami legjobban az ijedtségre emlékeztette.

– Ó, nemes hölgy, nincs mitől tartania. Ghealdan több száz órányi lovaglásra van innen, és itt senki sem akarja kegyedet bántani, nem, ha itt van velünk Andra mester meg Orban úr és Gann úr. Tehát...

– Válaszoljon neki! – mordult rá Lan. – Hamis Sárkány garázdálkodik Ghealdanban?

– Ó! Ó, nem! Nem így egyértelműen, Andra mester. Csak azt mondtam, hogy jár Ghealdanban egy ember, aki a Sárkányt hirdeti. Pár nappal ezelőtt hallottunk róla. Azt jövendöli, hogy eljön a Sárkány. Arról a taraboni legényről beszél, akiről már mi is hallottunk. Bár akad, aki úgy véli, az eset nem is Tarabonban történt, hanem Arad Domanban. Mindenesetre jó messze innen. Hát, minden más alkalommal arra számítottam volna, hogy mindenki csak arról akar majd mesélni, arról, meg Sasszárny Artur seregeinek a visszatértéről...

Lan kemény tekintete metszett, mint a kés pengéje. Furlan nagyot nyelt, és izzadni kezdett.

– Én csak azt mondom, amit hallottam, Andra mester. Azt mesélik, ennek a prófétának olyan a tekintete, hogy sóbálvánnyá változtatja az embert, és mindenféle badarságot fecseg összevissza a Sárkányról. A Sárkány majd eljön, hogy megmentsen minket, de akkor mind követnünk kell, mert még az erdő vadjai is őt fogják szolgálni. Nem tudom, elfogták-e már vagy sem. Valószínűleg már fogoly, a ghealdaniak nem szeretik az ilyen beszédet.

Masema, gondolta Perrin ámulva. Biztos, hogy ez az átokfajzat Masema az.

– Igazad van, fogadós – mondta Lan. – Ez a próféta még sok gondot fog nekünk okozni. Még itt is talán. Ismertem valamikor egy fickót, aki ugyanilyen badarságokat hordott össze. Emlékszik még Masemára, Alys úrhölgy?

Moiraine összerezzent.

– Masema. Igen, természetesen. Már egészen el is feledkeztem róla – hangja ismét határozottan csengett. – Ha legközelebb találkozom vele, azt fogja kívánni, bárcsak valaki lenyúzta volna a bőrét, hogy csizmát csináljon belőle.

Olyan erővel vágta be az ajtót maga mögött, hogy attól az egész folyosó visszhangzott.

– Csendet – hallatszott egy kiáltás a folyosó vége felől. – Majd szétesik a fejem!

– Jaj! – Furlan először az egyik, majd a másik irányba tördelte a kezét. – Ó, bocsásson meg nekem, Andra mester, de Alys úrhölgy egy igen heves természetű hölgy.

– Csak azokkal kemény, akik kihívják maguk ellen haragját. Hidd el, ő nem csak ugat, de igen nagyot szokott harapni is.

– Ó! Ó, a szobáik itt vannak, szemben. Ó, ogier barátom, amikor Andra mester említette, hogy jönni fogsz, kihozattam egy ogier ágyat a csűrből. Összegyűlt már rajta vagy háromszáz esztendő pora. Tehát, ez a...

Perrin egyáltalán nem törődött vele, ugyanolyan kevéssé, ahogy a szikla sem törődik a víz csobogásával. Még mindig a fekete hajú, ifjú nő foglalkoztatta. És a ketrecbe vetett aiel.

Gondolataiba mélyedve lépett be szobájába. A folyosó végén kapott egy egészen apró kamrát. Lan semmit sem tett azért, hogy meggyőzze a fogadóst, Perrin nem szolga. A fiú leszedte a húrt az íjról, majd az íjat a sarokba állította. Ha túl sokáig megfeszítve hagyja az ember, akkor azzal mindkettőt tönkreteszi, az íjat meg a húrt is. Ezután a mosdóasztal mellé fektette nyeregtáskáját és összehajtott pokrócát, majd rájuk dobta a köpenyét. Övét a rajta csüngő tegezzel és a fejszével a falból kiálló kampóra akasztotta. Már majdnem leheveredett az ágyra, amikor hosszú ásítása arra figyelmeztette, milyen veszélyes is lehet az alvás. A keskeny ágy, a göcsörtös matrac sokkal hívogatóbbnak tűnt, mint bármelyik ágy, amelyet az elmúlt idők során látott. Alvás helyett inkább letelepedett az egyik támla nélküli, háromlábú székre, és töprengeni kezdett. Szerette mindig alaposan meggondolni a dolgokat.

Egy idő múlva Loial kopogott az ajtón, majd a fejét is bedugta. Az ogier füle szinte remegett az izgalomtól, és széles mosolya szinte kettévágta arcát.

– Perrin, ez hihetetlen! Az ágyamat dalolt fából készítették! Ez azt jelenti, hogy több mint ezer éves. Ennyi ideje nem énekelt egyetlen fadalnok sem ekkora darab fának. Én nem is merném megpróbálni, pedig az én tehetségem jóval nagyobb a többiekénél. Na, az is igaz, hogy mostanában nem sokan születtek közülünk ezzel a tehetséggel megáldva. Én pedig a legjobbak közé tartozom azok között, akik képesek énekelni a fáknak.

– Hát ez nagyon érdekes – felelte Perrin. Egy aiel a ketrecben. Min erről beszélt. De miért bámult annyira az a lány?

– Én is úgy vélem – Loial hangja kissé megbántottan csengett, amiért Perrin szemmel láthatóan nem osztotta lelkesedését. A fiú egyszerűen csak gondolkozni akart. – Kész van lent a vacsora, Perrin. A vadászok tiszteletére mindenük legjavát tálalták, de azért nekünk is jut valami.

– Menjél csak, Loial. Nekem nincs étvágyam! – A sült hús konyhából felszálló illata nem érdekelte. Azt sem vette észre, amikor Loial elment.

Kezét a térdén nyugtatta, miközben nagyokat ásítva megpróbált tisztába jönni a dolgokkal. Olyan volt a helyzete, mint azoknak az ördöglakatoknak az egyike, melyeket Luhhan mester szokott készíteni. Azt hihette az ember, hogy a fémből készült részecskék rés nélkül kapcsolódnak egymásba. De ha alaposabban megszemlélte valaki az ördöglakatot, akkor mindig akadt egy ügyes fogás, amivel szét lehetett szedni az egymásba gabalyodó drótokat. Itt is kell lennie ilyennek.

A lány egyértelműen őt nézte. A szeme lehetett volna ok erre, de a fogadós például nem is törődött vele, a többiek meg észre sem vették. Hiszen itt volt az ogier, akit megbámulhattak, meg Valere Kürtjének vadászai, ráadásul egy nemes hölgy a fogadóban, és egy ketrecbe zárt aiel a piactéren. Egy olyan semmiség, mint egy férfi szemének a színe, nem igazán kelthette fel az érdeklődésüket. Egy szolga meg amúgy sem érdekel senkit sem. De akkor meg miért bámulta a lány?

És itt volt az aiel a ketrecben. Amit Min látott, az mindig fontos következményeket vonzott maga után, de miért? És most mit kellene tennie? Nem lett volna szabad hagynom, hogy a gyerekek tovább dobálják! Közbe kellett volna lépnem! Nem segített azzal áltatnia magát, hogy a felnőttek bizonyára ráförmedtek volna, hogy inkább a saját dolgával törődjön, mert egy idegennek semmi köze a remeni fogoly aielhez. Ennek ellenére, meg kellett volna próbálnom.

Töprengése nem hozott elfogadható eredményt, ezért újra kezdte az egészet. Türelmesen mindent elölről átgondolt, aztán még egyszer. Ennek ellenére, csak a sajnálkozás maradt, amiért nem avatkozott be.

Egy idő múlva rádöbbent, hogy közben leszállt az éj. A szoba sötétjét csupán az ablakon beeső fakó holdfény enyhítette. Egy pillanatra a viaszgyertyára és a tűzszerszámra gondolt, melyeket a kandalló párkányán látott, de az ő szemének még ez a kevés fény is elég volt. Hát, valamit csak tennem kell.

Derekára csatolta az övet a fejszével, de azután meglepetten megdermedt. Szinte öntudatlanul cselekedett. A fejsze viselése ugyanolyan természetes lett számára, mint hogy lélegzik. Ez cseppet sem tetszett Perrinnek, ám ennek ellenére, magán hagyta az övet, és kilépett az ajtón.

A lépcső felől beszivárgó kevés fény éppen elég volt ahhoz, hogy a folyosó vakítóan világosnak tűnjön a szemében, ha az itteni fényviszonyokat szobája sötétjével hasonlította össze. Az ivóból beszéd moraját és nevetést hallott, a konyha felől pedig finom ételek illatát érezte. Továbblépdelt Moiraine ajtajához, egyszer kopogott, és belépett. A következő pillanatban bíborvörös arccal megtorpant.

Moiraine összehúzta magán azt a halványkék köntöst, amelyet viselt.

– Mit kívánsz? – kérdezte hűvösen. Egyik kezében egy ezüst nyelű hajkefét tartott, és sötét haja csillogó, dús hullámokban hullott alá vállára. A nő szobáját sokkal szebben rendezték be, mint Perrinét. A falakat csiszolt faburkolat fedte, az ezüst lámpatartókban lámpácskák égtek, és a téglából készült kandallóban tűz lángolt. Rózsaillatú szappan illata lengett a levegőben.

– Én... azt hittem, Lan is itt van – nyögte ki zavartan a fiú. – Hiszen mindig együtt vannak, és ezért azt gondoltam... hogy... azt gondoltam...

– Mit akarsz, Perrin?

Perrin vett egy mély lélegzetet, aztán megkérdezte:

– Ez Rand műve? Tudom, hogy Lan idáig követte a nyomát, és itt minden olyan különös – a vadászok, az aiel –, de ő felel mindezért?

– Nem hiszem. Többet fogok tudni, ha Lan beszámol arról, amit ma éjjel ki fog deríteni. Egy kis szerencsével az újdonságok segíteni fognak abban, hogy meghozzak egy fontos döntést, amit meg kell tennem.

– Döntenie kell?

– Lehet, hogy Rand már átkelt a folyón, és gyalog indult el Tear felé. Ugyanakkor az is megtörténhetett, hogy egy hajó fedélzetén már úton van a folyón lefelé, Illian felé, hogy onnan egy másik hajóval jusson el Tearbe. Úgy az út valamivel hosszabb, ám napokkal rövidebb ideig tart.

– Nem hiszem, hogy utol tudjuk érni, Moiraine. Nem tudom, hogy csinálja, de még gyalog is jóval előttünk jár. Ha Lannak igaza van, akkor még legalább félnapi előnyt kell behoznunk.

– Az ember kénytelen arra gyanakodni, hogy Rand megtanult a Hatalom segítségével utazni – jelentette ki Moiraine homlokát ráncolva. – De akkor már bizonyára Tearben lenne. Nem. Egyszerűen csak a felszínre tört belőle a vándorok és a kitartó hosszútávfutók öröksége. Lehet, hogy mi mégis a vízi utat választjuk. Ha már nem tudom utolérni, akkor legalább közvetlenül utána akarok megérkezni Tearbe. Vagy már ott várni rá.

Perrin nyugtalanul az egyik lábáról a másikra helyezte testsúlyát. A nő hangjából valamiféle jéghideg ígéret csengett ki.

– Egyszer valami olyasmit mondott nekem, hogy képes lenne messziről kiszagolni az árnybarátokat, de legalábbis egy olyan valakit, aki félig már odaadta magát az Árnyéknak. Erre Lan is képes. Érzett itt is ilyesmit?

A nő nagyot szippantott, és a magas állótükör felé fordult. A tükör tartóját finom, ezüst ötvösmunka díszítette. Moiraine egyik kezével összefogta köntösét, a másikkal pedig a haját kefélte.

– Csupán néhány ember süllyed le ilyen mélyre, Perrin. Még a legelvetemültebb árnybarátok közül is – hirtelen abbahagyta a fésülködést. – De miért kérdezed?

– Lent, az ivóban volt egy lány, aki nagyon megbámult. Nem önt vagy Loialt, mint ahogy a többiek. Engem nézett.

A kefe ismét végigcsúszott a dús hajfürtök között, és Moiraine arcán mosoly villant fel.

– Perrin, néha megfeledkezel arról, hogy te egy jóképű fiatalember vagy! Némelyik lánynak eláll a lélegzete az ilyen széles vállaktól.

A fiú felmordult, és egyik lábáról a másikra állt.

– Akarsz még valamit, Perrin?

– Hát... nem.

Az aes sedai nem segíthetett neki abban, amit Min megjövendölt. Csak annyit mondhatott volna neki, hogy fontos a dolog, de hát ezt már Perrin maga is tudta. Ráadásul nem is akarta elárulni a nőnek, mit mondott neki Min. Mint ahogy azt sem, hogy Min egyáltalán látott valamit.

Kint a folyosón, egy pillanatig háttal nekitámaszkodott a falnak, miután becsukódott az ajtó. A Fényre, egyszerűen berontok hozzá, és ő... Az aes sedai csinos nő volt. És valószínűleg elég idős ahhoz, hogy az anyám lehessen, talán még annál is öregebb. Perrin úgy gondolta, hogy Mat az ő helyében lehívta volna Moiraine-t az ivóba, hogy táncoljon vele egyet. Na nem, azt talán már nem! Még Mat sem annyira buta, hogy megpróbálja elcsavarni egy aes sedai fejét. Pedig Moiraine szokott táncolni. Még Perrin is táncolt vele egyszer. Közben persze majdnem megbotlott a saját lábában az izgalomtól. Ne gondolj rá úgy, mintha egy falubeli lány lenne, csak mert láttad, amint... Ez a nő egy átkozott aes sedai! Inkább az aiellel törődnél! Megrázta a fejét, és lesietett.

Az ivót megtöltötték az emberek. Minden széken ült valaki, és még további székeket meg padokat cipeltek be. Ennek ellenére, jó pár vendégnek már nem jutott ülőhely, ezek a fal mellett álltak. Perrin sehol sem látta a fekete hajú lányt, de a többiek közül senki sem törődött vele, amikor keresztülfurakodott a helyiségen.

Orban egyedül ült egy asztalnál, bekötött lábát egy székre helyezett párnán nyugtatta – ezen a lábán házipapucsot viselt –, és kezében ezüstkupát tartott, melyet egy felszolgálólány újra és újra megtöltött borral.

– Igen – jelentette ki az ivóban szorongók felé fordulva –, tudtuk, hogy a vad aielek született harcosok, Gann meg én, és nem maradt időnk arra, hogy sokat gondolkodjunk. Kihúztam a kardom, és megsarkantyúztam Oroszlánt...

Perrin felhorkant, de aztán rájött, hogy a vadász a lováról beszél. Nagyon jól illene hozzá, ha azt állítaná, hogy egy oroszlánon szokott lovagolni. Kicsit elszégyellte magát. Csak azért, mert ellenszenvesnek találta a férfit, még nem kellett azt gondolnia, hogy ennyire beképzelt lehet. Kisietett anélkül, hogy még egyszer körbepillantott volna.

A fogadó előtt az utca ugyanolyan zsúfolt volt, mint az ivó. Azok, akiknek bent már nem jutott hely, az ablakok előtt szorongtak, hogy legalább egy pillantást vethessenek a bentiekre, és még kétszer ennyien álltak az ajtó előtt, hogy ha mást nem, akkor Orban szavait hallhassák. Senki sem nézett Perrin után, bár néhányan felmordultak, amikor keresztülfurakodott a tömegen.

Aki ezen az estén talpon volt, az mind a fogadónál tolonghatott, mert Perrin senkivel sem találkozott, amikor a piactér felé tartott. Néha valamelyik kivilágított ablakban elsuhant egy-egy ember alakja, de ez volt minden. Ennek ellenére elfogta az érzés, hogy valaki szemmel tartja. Időnként idegesen körbepillantott, de semmit nem látott, csak a sötét utcát és a világos ablakokat. A piactéren, néhány legfelső ablaktól eltekintve, valamennyi ház sötét volt.

Az akasztófa ugyanúgy állt ott, mint ahogy arra emlékezett, és a férfi – az aiel – valamivel magasabban függött annál, hogy könnyen el tudja érni. Úgy tűnt, a fogoly ébren van. Legalábbis felemelte a fejét. Nem nézett le Perrinre. A ketrec alatt még ott hevertek azok a kövek, melyekkel a gyerekek megdobálták.

A ketrec egy vastag kötélen lógott, melyet legfelül egy gyűrűn húztak keresztül. A kötél végigfutott a gerendán egy nehéz csigához, és aztán az akasztófától jobbra meg balra egy-egy, kétlábnyi magas keresztgerendához erősítették. A többi része különösebb gond nélkül odavetett hurkokban hevert a földön, az építmény mellett. Perrin még egyszer körülnézett, és megvizsgálta a sötét teret. Még mindig úgy érezte, hogy figyelik, de megint nem talált semmit. Hallgatózott, de a fülét sem ütötte meg semmi. A kémények füstjét, a házakban feltálalt étel szagát, és a ketrecben lógó férfi izzadságának és a megszáradt vérnek a keverékét érezte. A férfiből nem áradt a félelem szaga.

A fogoly súlya és a ketrec súlya – gondolta Perrin, miközben a ketrechez közeledett. Maga előtt sem volt világos, mikor szánta el magát a cselekvésre, vagy hogy egyáltalán elszánta-e magát, de tudta, hogy meg fogja tenni.

Egyik lábát nekivetette az akasztófának, és húzott egyet a kötélen, mire a ketrec valamivel feljebb emelkedett. Így most egy darabnyi laza kötelet tartott a markában. A kötél megrándult, és ebből tudhatta, hogy a fogoly végre megmozdult a ketrecben. Túlságosan sietett azonban ahhoz, hogy elmondja neki, mire is készül. A kötél elég laza lett ahhoz, hogy letekerje az egyik keresztgerendáról. Lábát még mindig erősen nekiszorította a gerendának, miközben a ketrecet araszról araszra leengedte a kövezetre.

Az aiel ránézett, és némán vizsgálta. Perrin semmit sem mondott. Amikor alaposabban megnézte a ketrecet, elfintorodott. Ha már csinálunk valamit, még ha csak egy olyan dolgot is, mint ez, akkor azt rendesen kellene csinálni. A ketrec első része nem volt más, mint egy ajtó, amely szemmel láthatóan sebtében összeütött, formátlan zsanérokon lógott. Jó minőségű vaslakat lógott rajta, de csak egy olyan láncon, amelyet ugyanolyan hanyagul kovácsoltak, mint az egész ketrecet. Végigtapogatta a láncot, míg meg nem találta a leggyengébb szemet. Keresztüldugta rajta fejszéje hegyes tüskéjét, ránehezedett, s csuklójának gyors mozdulatával szétpattintotta a láncszemet. Egy pillanattal később kinyitotta a láncot, és hagyta, hogy a földre hulljon, majd szélesre tárta a ketrec ajtaját.

Az aiel továbbra is csak ott ült, a térdére helyezett állal, és a fiút bámulta.

– Mire vársz? – suttogta Perrin. – Kinyitottam az ajtót, de a fenébe is, nem foglak a hátamon kihozni! – mondta, s gyorsan körülnézett. A koromsötét téren semmi sem mozdult, de a láthatatlan pillantások mintha még mindig rászegeződtek volna.

– Erős vagy, vízföldi! – Az aiel nem mozdult, csak a vállát tornáztatta. – Három emberre volt szükség, hogy felhúzzanak ide, te meg leengedtél. Miért?

– Mert nem szeretem, ha embereket zárnak ketrecbe – suttogta Perrin. El akart menni innen. A ketrec nyitva volt, a pillantások viszont még mindig követték. Az aiel azonban továbbra sem mozdult. Ha már csinálsz valamit, akkor csináld azt rendesen! – Hajlandó vagy végre kiszállni, mielőtt jön valaki?

Az aiel megragadta a feje fölött a ketrec legalsó keresztvasát, és lábbal előre, egyenletes mozgással kilendítette magát. Nem szállt le, hanem lógva maradt a keresztvason. Ha felegyenesedve eléállt volna, valószínűleg egy fejjel magasabb lett volna, mint Perrin. Perrin szemébe nézett – a fiú tudta, hogy szeme a holdfényben úgy izzik, mint a csiszolt arany –, de nem tett rá megjegyzést.

– Tegnap óta bent ülök, vízföldi – ez úgy hangzott, mintha Lan beszélt volna. Nem mintha hangjuk vagy kiejtésük bármit is hasonlított volna egymáséra, de az aiel ugyanolyan hűvösnek és magabiztosnak tűnt, mint Lan. – Kell egy kis idő, míg ismét megállok a lábamon. Gaul vagyok, a Sharad aielek Imran nemzetségéből. Shae'en M'taal vagyok, egy Kőkutya. Az én vizem a tiéd is.

– Hát, engem Perrin Aybarának hívnak. A Folyóközből származom. Kovács vagyok – a férfi most már kijött, és tulajdonképpen járni is tudott. Viszont ha addig jön valaki, mielőtt Gaul eléggé összeszedi magát ahhoz, hogy futni tudjon, akkor nagyon hamar visszakerül a rács mögé, hacsak nem ölik meg azonnal. Perrin fáradozása mindkét esetben feleslegesnek bizonyult volna. – Ha gondoltam volna rá, akkor hozhattam volna egy kulacsot vagy vizestömlőt. De miért hívsz engem vízföldinek?

Gaul a folyó irányába mutatott. Perrin még különösen éles szeme segítségével sem lehetett biztos a dologban, de az volt az érzése, hogy az aiel rendkívül ideges.

– Három nappal ezelőtt megfigyeltem egy lányt, aki egy hatalmas vízlelőben úszott. A vízlelő legalább húsz lépés átmérőjű lehetett. A lány... magától ment be oda – az aiel ügyetlenül utánozta az úszó mozdulatokat. – Bátor lány volt. Ezeken a... folyókon átkelni... hát az majdnem elvette a becsületemet. Fogalmam sem volt arról, hogy valahol lehet ennyi víz együtt, és még csak nem is sejtettem, hogy a világon létezik ennyi nedvesség, mint itt nálatok, a vízföldeken.

Perrin a fejét csóválta. Annyit ugyan már hallott, hogy az Aiel-sivatagban alig akad víz, de ez volt az egyetlen dolog, amit e távoli országról biztosan tudott. Azt nem is sejtette, hogy a víz annyira ritka arrafelé, hogy a folyók ilyen hatással lesznek az aielekre.

– Messzire elkerültél otthonról, Gaul. Mit csinálsz itt?

– Kutatunk – felelte Gaul megfontoltan. – Őt keressük, Őt, Aki a Napkeltével Érkezik.

Perrin már többször is hallotta ezt az elnevezést, és azzal is tisztában volt, hogy kire vonatkozik. A Fényre, minden Randdel áll összefüggésben! Én is kötődöm hozzá, mint egy vad ló, akit éppen meg akarnak patkolni!

– Akkor rossz irányban keresed, Gaul. Én is az ő nyomában járok, és ő úton van Tear felé.

– Tear felé? – az aiel szemmel láthatóan meglepődött. – Hogyhogy...? Bár végül is, ez a helyes. A Prófécia is úgy szól, ha Tear Köve elesik, akkor végre elhagyjuk a Háromszoros Földet – az aielek így hívták sivatagjukat. – Írva vagyon, hogy megváltozunk, és megtaláljuk, ami egyszer a miénk volt, de elveszítettük.

– Ez biztos így van. Nem ismerem a jövendöléseiteket, Gaul. Jól vagy annyira, hogy tovább tudjál menni? Bármelyik pillanatban felbukkanhat valaki.

– Ezzel már elkéstünk – felelte Gaul, amikor meghallották egy mély hang üvöltését:

– Elszabadult a vadember!

Tíz vagy tizenkét fehér köpenyes férfi rohant át a téren, miközben kardot rántottak. Kerek sisakjaik csillogtak a holdfényben. A Fény Gyermekei.

Mintha csak semmi más dolga nem lenne a világon, Gaul a legnagyobb lelki nyugalommal felemelt egy fekete kendőt a válláról, és a feje köré tekerte, hogy arcából csak a szeme látsszon ki.

– Szívesen táncolsz, Perrin Aybara? – kérdezte. Ezekkel a szavakkal ellökte magát a ketrectől, és a támadó fehérköpenyekre vetette magát.

Azok egy pillanatig meglepődtek, és pontosan erre a megtorpanásra volt az aielnek szüksége. Az elsőnek, akihez odaért, kirúgta kardját a kezéből, aztán megfeszített tenyerével, mint egy tőrrel, a fehérköpeny torkába döfött. Az elzuhant, az aiel pedig átvetette magát rajta. A következő férfi karja nagyot reccsent, amikor Gaul eltörte. A katonát a harmadik lába elé lökte, és felugorva arcba rúgta a negyediket. Tényleg olyan volt, mintha csak táncolna – egyiktől a másikig, anélkül, hogy megállt volna, vagy akár csak lelassultak volna mozdulatai. Bár az, aki elesett, ismét talpra kecmergett, és a törött karú a másik kezébe vette a kardját, de Gaul tovább táncolt közöttük.

Perrinnek csak egy pillanatnyi ideje maradt, hogy legyőzze meglepetését, mert nem mindegyik fehérköpeny rohant az aielre. Éppen annyi ideje maradt, hogy két kézzel megmarkolja fejszéje nyelét, és kivédjen vele egy kardcsapást. Aztán meglendítette a fegyvert, és legszívesebben maga is felüvöltött volna, amikor a félhold alakú penge elmetszette a támadó torkát. Sem sikítani, sem sajnálkozni nem maradt ideje. Mielőtt az első a földre zuhant volna, máris további fehérköpenyek vetették rá magukat. Perrin gyűlölte azokat a sebeket, melyeket fejszéjével ütött, gyűlölte, amint a pikkelypáncélon keresztül szétvágta a húst, ahogy egyforma könnyedséggel hasította ketté a koponyát és a sisakot. Gyűlölte az egészet, de nem akart meghalni.

Úgy tűnt, megállt az idő, de ezzel egyidejűleg az egész hihetetlenül gyorsan játszódott le. Úgy érezte, mintha órák óta harcolt volna, s hörögve lélegzett érdessé vált torkán át. A férfiak körülötte úgy mozogtak, mintha sűrű lekvárban úsznának. Az első vágástól csupán egy pillanat telt el a zuhanásig. Izzadság patakzott az arcán, de úgy remegett, mintha most fürdött volna meg. Az életéért harcolt, és nem tudta, hogy csak másodpercek teltek el, vagy az egész éjszaka.

Amikor végül nehezen lélegezve és félig kábultan ott állt, és egy tucatnyi fehér ruhás férfit látott a piactér kockakövén feküdni, akkor rájött, hogy a hold alig haladt valamicskét égi pályáján. Néhány férfi még nyöszörgött, de a többiek élettelenül feküdtek. Gaul ott magaslott fölöttük, még mindig eltakart arccal, még mindig üres kézzel. A legtöbb katonát egyszerűen leütötte. Perrin jobban örült volna annak, ha az aiel egyedül győzte volna le őket. Aztán elszégyellte magát e miatt a gondolat miatt. A vér és a halál szaga egyszerre csípős volt és keserű.

– Nem táncolod éppenséggel rosszul a lándzsa táncát, Perrin Aybara.

Perrin szédülő fejjel, halkan mormogta:

– Nem értem, hogyan lehetett, hogy tizenkét ember szembeszállt hússzal közületek, és képes volt győzni, még akkor sem, ha ketten közülük vadászok voltak!

– Ezt mesélték? – nevetett csendesen Gaul. – Sarien és én óvatlanná váltunk, miután oly hosszú időt eltöltöttünk itt, a puhányok országaiban, és a szél is rossz irányból jött, így nem éreztük a szagukat sem. Véletlenül botlottunk beléjük. Hát, Sarien meghalt, engem pedig, mint egy bolondot, ketrecbe zártak, úgyhogy bizonyára eléggé megbűnhődtünk könnyelműségünkért. De most itt az ideje, hogy tovább fussak, vízföldi. Tearbe, nem fogom elfelejteni! – végre lehúzta a kendőt az arcáról. – Találj mindig vízre és árnyékra, Perrin Aybara! – megfordult, és kirohant az éjszakába.

Perrin is el akart futni, de aztán rádöbbent, hogy egy véres fejszét tart a kezében. Gyorsan letörölte az ívelt pengét az egyik halott köpenyében. Már meghalt, a Fény égessen meg, és egyébként is, tiszta vér! Kényszerítette magát, hogy először bedugja a balta nyelét az övéről lógó hurokba, mielőtt mozgásba lendül.

Két lépés után meglátta a lányt – egy sötét, szűk szoknyát viselő, karcsú alakot a tér szélén. A lány megfordult és elrohant, Perrin pedig észrevette, hogy a menekülő szoknyáját úgy szabták, hogy abban lovagolni is lehessen. A lány befutott egy sikátorba, és már el is tűnt.

Lan bukkant fel, mielőtt Perrin elérhette volna azt a helyet, ahol a lány állt. Az őrző megpillantotta az akasztófa alatt álló, üres ketrecet, és a holdfény árnyakában csendben fekvő, fehér ruhás holttesteket. Úgy felkapta a fejét, mint aki a dühtől felrobbanni készül. Nyugodt, de kemény hangon megkérdezte:

– Ezt te csináltad, kovácslegény? A Fény égessen meg! Láthatott közben valaki?

– Egy lány – felelte Perrin. – De nem akarom őt bántani, Lan! Mások is láthattak, jó páran. Mindenütt fény van az ablakokban.

Az őrző megragadta Perrin kabátjának ujját, és maga után vonszolta a fiút, a fogadó irányába.

– Láttam egy lányt itt elrohanni, de azt hittem... mindegy, nem számít. Ébreszd fel az ogiert, és osonjatok le az istállóba! A lovakkal a lehető leggyorsabban el kell jutnunk a kikötőbe! Csak a Fény tudja, hogy ma éjjel indul-e hajó, vagy hogy mit kell fizetnünk azért, hogy a kedvünkért vitorlát bontson az egyik! Ne akadékoskodj, kovács! Gyerünk, rohanjunk!

Harmincötödik fejezet

Sólyom

Az őrző a maga hosszú lábával gyorsan megelőzte Perrint, és amikor a fiú megpróbálta keresztülpréselni magát a fogadó előtt szorongó tömegen, Lan már a lépcsőn járt, miközben nem is látszott különösképpen sietni. Perrin kényszerítette magát, hogy ő is lelassuljon. Az ajtó felől, a háta mögül csípős megjegyzések hallatszottak az emberekről, akik csak úgy betolakszanak valahova.

– Még egyszer? – kérdezte Orban, s felemelte ezüstkupáját, hogy azt újra borral töltsék meg. – Hát, rendben. A vadak csapdát állítottak az úton, amerre éppen mentünk. Nem számítottam arra, hogy Remenhez ilyen közel bárki is meg akar támadni. Üvöltve ránk törtek a bokrok közül. Egy szempillantás alatt elértek minket, és dárdáikkal döfködve azonnal megölték két legjobb emberemet és Gann egyik csatlósát. Igen, felismertem az aieleket, amikor megláttam őket, és...

Perrin felsietett a lépcsőn. Hát igen, Orban most már ismeri őket.

Moiraine ajtaja mögül hangok szűrődtek ki. A fiú inkább nem akarta hallani, mit is mondhat az aes sedai. Elosont az ajtó mellett, és fejét bedugta Loial szobájába.

Az ogier ágy alacsony, masszív felépítésű bútordarab volt. Kétszer olyan hosszú, és legalább a felével szélesebb, mint bármilyen emberek számára épített ágy, amit Perrin valaha is látott. A bútor a szoba legnagyobb részét elfoglalta, pedig ez a helyiség ugyanolyan nagy és gazdagon berendezett volt, mint Moiraine szobája. Perrin homályosan emlékezett arra, hogy Loial megemlítette, az ágyat dalolt fából készítették, és bármilyen más alkalommal megállt volna, hogy megcsodálja a faanyagot díszítő, hullámzó indákat, melyek pontosan úgy néztek ki, mintha az ágy egyszerűen idenőtt volna, erre a helyre. A múltban az ogierek bizonyára gyakran megpihentek Remenben, mert a fogadós talált valahol még egy jókora fotelt is, amelyik elég nagy volt Loial számára. A fából készült bútort párnák tették kényelmessé. Az ogier ebben ült, és csupán nadrágot meg inget viselt. Elgondolkodva a halántékát vakargatta, és éppen írt valamit egy jókora, vászonborítású könyvbe, melyet a bútor kartámlájára támasztott.

– Elutazunk! – mondta neki Perrin.

Loial összerezzent, és majdnem ráborította a tintásüveget a könyvre.

– Elutazunk? De hát csak most jöttünk meg! – mordult fel.

– Igen, elutazunk. Igyekezz az istállóhoz, amilyen gyorsan csak tudsz! Vigyázz, ne lássanak meg! Azt hiszem, a konyha mögött van egy hátsó lépcső.

Az ételek szaga a folyosónak ezen a részén feltűnően erős volt. Biztos, hogy nyílt ott egy másik lépcső is.

Az ogier sajnálkozó pillantást vetett az ágyra, majd nekilátott, hogy felhúzza magas szárú csizmáját.

– De miért?

– A fehérköpenyek – válaszolta Perrin. – Később majd mindent elmesélek.

Kihátrált a szobából, mielőtt Loial bármit is kérdezhetett volna.

Perrin, érkezésükkor még csak ki sem pakolt. Mihelyt derekára csatolta tegezét, hátára kanyarította a köpenyt, a vállára vette az összehajtott pokrócot és a nyeregtáskát, már csak íját kellett megmarkolnia, hogy semmi sem emlékeztessen arra, hogy valaha is itt járt, ebben a szobában. Egyetlen ránc sem csúfította el az összehajtogatott ágyneműt, egyetlen csepp víz sem nedvesítette be a repedt mosdótálat az asztalkán. Még a viaszgyertya kanóca is érintetlen maradt, ahogy azt hirtelen észrevette. Valahogy sejthettem, hogy nem fogok itt maradni. Mostanában már nem látszik meg, ha járok valahol.

Ahogy azt gyanította, hátul egy szűk lépcső vezetett le a konyha mögötti folyosóra. Óvatosan bepillantott a konyhába. Egy rácsos kerékbe zárt kutya forgatott lassan haladva egy hosszú nyársat, melyre egy báránycombot, egy jókora darab borjúhúst, öt csirkét és egy libát szúrtak. A másik tűzhely fölött kampón lógó leveses üstből fűszeres illatok terjengtek. A konyhában azonban nem dolgozott egyetlen szakács sem, és a kutyán kívül senki sem volt itt. Perrin hálás volt, hogy Orban tetszetős hazugságaival mindenkit lekötött. Kisietett az éjszakába.

Az istálló széles épületét ugyanolyan kövekből építették, mint a fogadót, bár itt csak a jókora kaput szegélyező köveket csiszolták fényesre a kőművesek. Csupán az egyik gerendán lógó magányos lámpa adott valami kis fényt. Fürgét és a többi lovat a bejárat közelében lévő karámban helyezték el. Loial hatalmas termetű hátasa szinte kitöltötte a maga helyét. A zab és a lovak ismerős szaga megnyugtatta a fiút. Perrin érkezett elsőnek.

Éjszakára csak egyetlen istállószolga maradt itt, egy mocskos ingű, keskeny képű legény, aki tudni akarta, ki a fene lehet Perrin, hogy csak úgy egyszerűen besétál ide, és elrendeli, hogy nyergeljenek fel négy lovat. Tulajdonképpen kinek a szolgája, és mit akar itt a holmijával? És vajon Furlan mester tisztában van-e azzal, hogy az idegen csak így ideosont, és egyáltalán, mi van a nyeregtáskájában eldugva? És miért olyan furcsa a szeme, csak nem beteg...?

Perrin fölött egy pénzdarab szelte át a levegőt. Az arany felvillant a lámpafényben. Az istállófiú röptében elkapta, és ráharapott.

– Nyergeld fel a lovakat! – mondta Lan. Hangja lágy volt, de úgy, hogy érződött benne az acélpenge hideg simasága is. Az istállószolga gyorsan meghajolt, és rohant, hogy elrendezze a lovakat.

Moiraine és Loial éppen jókor érkeztek az istállóba, hogy kézbe vegyék lovuk kantárját. Az állatokat Lan nyomában kivezették abba az utcába, amelyik az istálló mögött, a folyó felé vezetett. A patkók halk kopogása a kockaköveken csupán egy sovány kutyát csalt oda. Az állat egyszer felvakkantott, és elrohant, amikor elléptettek mellette.

– Visszajönnek a régi emlékek, igaz, Perrin? – kérdezte Loial halkan a fiútól.

– Halkabban! – szisszent rá Perrin. – Milyen emlékek?

– Hát a régi szép időké – az ogiernek sikerült még jobban lehalkítania a hangját. Most már úgy hangzott, mintha az előbb zümmögő, hatalmas méretű dongó egy kutya nagyságára zsugorodott volna össze. – Éjszaka kiosonunk a sötétbe, mögöttünk az ellenség, s talán előttünk is. Veszély van a levegőben, és a kaland hideg lehelete.

Perrin Fürge nyerge fölött homlokát ráncolva Loial felé pillantott. Ez egyáltalán nem okozott gondot, mivel a fiú valamivel magasabb volt, mint a lova, Loial viszont jócskán saját, hatalmas hátasa fölé tornyosult.

– Miről beszélsz? Csak nem kezded el kedvelni a veszélyeket? Loial, te megbuggyantál!

– Lélekben kezdek felkészülni a megfelelő hangulatra – felelte Loial enyhén sértődötten, vagy talán dacosan. – A könyvem miatt. Mindent fel kell benne jegyeznem. Azt hiszem, egyre jobban tetszik a dolog. Hogy kalandokat élek át, de tényleg! – füle kétszer hevesen megremegett. – Nem lehet, hogy nem tetszik, ha egyszer erről akarok írni!

Perrin a fejét csóválta.

A rakpart fala mellett ott horgonyoztak az éjszakára kikötött, sötét és elhagyatott kompok, akárcsak a legtöbb hajó. Egy kétárbocos előtt azonban seregnyi ember munkálkodott. Imbolygó lámpák világítottak, és sokan igyekeztek a rakpart és a hajó fedélzete között. Kátrányos kötelek szaga, meg a halak bűze érződött. A legközelebbi raktárépületből fűszeres, csípős szag áradt, de a többi szag szinte teljesen elfojtotta ezt.

Lan megtalálta a kapitányt, egy alacsony, karcsú férfit, aki furcsán ferdén tartotta a fejét, miközben a szavait hallgatta. Az alkudozás nem tartott sokáig, és a rakodó darukról leengedték a széles bőrhurkokat, hogy a fedélzetre emeljék a lovakat. Perrin vigyázott az állatokra, és halkan beszélt hozzájuk. A lovak nem szeretik a váratlan dolgokat, például, hogy egyszerűen csak a levegőbe emeljék őket, de a fiú hangjától még az őrző ménje is megnyugodott.

Lan egy aranyat adott a kapitánynak és némi ezüstöt két matróznak, akik mezítláb elrohantak az egyik raktárba, hogy zaboszsákokat hozzanak. A legénység más tagjai köteleket feszítettek ki az árbocok és a mellvéd között, hogy egyfajta karámot csináljanak a lovak számára. A hajósok keserűen panaszkodtak, hogy utána nekik kell majd mindent eltakarítaniuk. Perrin nem gondolta, hogy ezeket a szavakat az ő füleinek szánták, de túlzottan is jól hallott ahhoz, hogy elkerülték volna a figyelmét. A hajósok egyszerűen nem szokták még meg, hogy lovakat szállítsanak a fedélzeten.

Nem sokkal később a Sarki Lúd készen állt a kifutásra. Valamivel talán korábban is, mint ahogy azt eredetileg tervezték. A kapitányt Jaim Adarrának hívták. Lan levezette Moiraine-t a fedélzetről, amikor eloldozták a köteleket, és Loial ásítva a nyomukba szegődött. Perrin megállt a korlát mellett, a hajó tatjában, bár az ogier ásítása emlékeztette, hogy milyen rettentően álmos. Azon töprengett, vajon a Sarki Lúd képes-e a farkasoknál gyorsabban haladni a folyón lefelé. Lehet, hogy elhajózhat az álmai elől? A hajósok az evezők mellé léptek, hogy ellökjék a járművet a rakparttól.

Amikor az utolsó kötelet is odavetették az egyik kikötői munkásnak, a két raktárépület közötti árnyékból hirtelen egy szűk, hasított szoknyájú lány rohant elő, karjában csomagjával. Köpenye a háta mögött lobogott. Egyetlen lendülettel a fedélzetre vetette magát, éppen akkor, amikor a matrózok az evezőkkel eltaszították a hajót a parttól.

Adarra eddig a helyén állt, a kormánylapát mellett, most a lány felé sietett, ám az a legnagyobb lelki nyugalommal letette a csomagját, és csak ennyit mondott:

– Kifizetem az utam a folyón lefelé, egészen addig, mondjuk csak... amíg az a fickó utazik! – A lány Perrin felé bólintott, anélkül hogy a fiúra nézett volna. – Semmi kifogásom az ellen, hogy a fedélzeten aludjak. A hideg és a nedvesség nem számít.

Néhány percig még alkudoztak, aztán a lány a kapitány kezébe nyomott három ezüstmárkát, és csak akkor ráncolta a homlokát, amikor látta, hogy alig néhány rézpénzt kapott vissza. A visszajárót pénzeszacskójába rakta, és odasétált Perrinhez.

Az idegenből lágy növényillat áradt – könnyű, friss és tiszta. A talán kicsit erőteljes pofacsontok fölül sötét, kissé ferde metszésű szemek pillantása szegeződött a fiúra, de azután a lány elfordult, és a partot kezdte bámulni. Perrin úgy gondolta, az ismeretlen nagyjából olyan idős lehet, mint ő. Nem volt egészen biztos abban, hogy a lány orra illett-e az arcához, vagy talán egy kicsit túl nagy volt. Bolond vagy, Perrin Aybara! Mit izgat az téged, hogyan is néz ki?

Most már vagy jó húsz lépésnyire jártak a rakparttól. A mélyre lemerülő evezők nyomán fehéren habzott az éjfekete víz. Perrin egy pillanatig arra gondolt, hogy jobb lenne a vízbe hajítani a lányt.

– Hát igen – szólalt meg egy pillanatnyi várakozás után –, arra nem számítottam, hogy ilyen gyorsan vissza fogok indulni Illian felé – magas hangon beszélt, kissé talán színtelenül, de hangja nem volt kellemetlen. – Te ugye Illianba mész, igaz? – Perrin elfintorodott. – Ne duzzogjál! – figyelmeztette a lány. – Jó kis felfordulást csináltál az aiel barátoddal! A haddelhadd éppen akkor kezdődött, amikor eljöttem.

– Nem árultál el nekik? – kérdezte Perrin meglepődve.

– A helybeliek azt hiszik, hogy a vad aiel keresztülrágta a rácsokat, vagy a puszta kezével kettéroppantotta őket. Ilyen ostobaságot! Még akkor is ezen vitatkoztak, amikor elszaladtam – olyan hangot adott ki magából, ami gyanúsan a vihogásra emlékeztetett. – Orban meglehetősen hangosan panaszkodott, hogy sebesülése miatt nem veheti személyesen üldözőbe az aielt.

Perrin felhorkant.

– Ha valaha is újra találkozik egy aiellel, be fog csinálni ijedtében! – megköszörülte a torkát, és felmordult: – Már bocsánat!

– Ehhez nem tudok hozzászólni – állapította meg a lány, mintha Perrin megjegyzése teljesen hétköznapi lett volna. – A tél folyamán találkoztam vele Jehannahban. Egyszerre négy emberrel harcolt, akik közül kettőt megölt, a másik kettő meg megadta magát. Természetesen ő kötött beléjük, ami kicsit csökkenti sikerének fényét, de az ellenfelei tudták, hogy mit csinálnak. Orban az olyanokat nem provokálja, akik nem tudnak védekezni. Ennek ellenére ő is csak egy bolond! Rendkívül furcsa dolgokat képzel a Nagy Fekete erdőről, amelyet néhányan az Árnyak erdejének neveznek. Hallottál már róla?

Perrin lopva a lányt méregette. Az idegen ugyanolyan nyugodtan beszélt küzdelemről és gyilkolásról, mint ahogy más asszonyok a sütésről mesélnek. Még sosem hallott a Nagy Fekete erdőről, de az Árnyak erdeje közvetlenül a Folyóköz déli határa mentén feküdt.

– Miért követsz engem? Az ivóban végig engem bámultál. Tulajdonképpen miért? És mi okból nem mondtad el az embereknek, amit megfigyeltél?

– Egy ogier – felelte a lány, és közben a folyót bámulta. – A társad egyértelműen az, vagyis egy ogier, és a többiek esetén sem volt túlzottan nehéz rájönni, hogy kik is vagytok valójában. Én Orbannál jóval többet tudtam felfedezni Alys úrnő csuklyája alatt, és az asszony arcát figyelembe véve, a kőkemény tekintetű harcos mellette, az őrzője lehet. A Fény égessen meg, nem szeretném, hogy egyszer rám legyen mérges! Mindig ilyen képet vág, vagy ma este valami megfeküdte a gyomrát? Igen, és akkor már csak te maradtál hátra. Nem szeretem az olyan dolgokat, amiket nem tudok a helyükre tenni.

Perrin még egyszer arra gondolt, hogy a vízbe dobja a lányt. Ezúttal azonban komolyan. Ám Remen már csak egy halvány, világító pont volt a látóhatáron, jóval a hátuk mögött a sötétségben, és nem is sejtette, milyen széles itt a folyó.

Az ismeretlen úgy gondolta, hogy Perrin hallgatásával további beszédre akarja biztatni.

– Szóval, itt van nekem egy... – a lány körülnézett, és halkabban folytatta, bár a legénység legközelebbi tagja is tőlük jó tíz lépésre húzta az evezőt – aes sedai, egy őrző, egy ogier és te. Első pillantásra egy parasztlegény – ferde metszésű szeme kíváncsian pillantott a fiúéba. Perrin viszonozta a pillantását, mire a lány elnevette magát. – Viszont ez a parasztlegény megszöktet egy ketrecbe zárt aiel harcost, hosszan elbeszélget vele, aztán segít fasírtot csinálni egy tucatnyi fehérköpenyesből. Gondolom, gyakran teszel ilyesmit. Úgy tűnt, egy teljesen hétköznapi dolog a számodra. Én megérzem, ha egy úti társaság valami titkot rejteget, és mi, vadászok, általában nyitott szemmel járunk a világban.

Perrin pislogott. A lány szavait nem lehetett félreérteni.

– Vadász? Te? Te nem lehetsz vadász! Hiszen te csak egy lány vagy!

Az ismeretlen mosolya annyi ártatlanságot sugárzott, hogy Perrin legszívesebben eloldalgott volna. A lány hátralépett, mindkét kezét meglendítette, és a következő pillanatban már két kés volt nála. Még Thom Merrilin sem csinálhatta volna ügyesebben. Az egyik evezős felhördült, látva ezt, és két másik is megbotlott. Evezőik egymásnak ütköztek, és a hajó oldalán eluralkodott az összevisszaság. A Sarki Lúd imbolyogva eltért a menetiránytól, míg a kapitány néhány erőteljes szitokkal helyre nem tette az embereit. Ekkor már a kések eltűntek a fekete hajú lány kezéből.

– Egy kis kézügyesség és a fürge ész sokkal többet segít, mint a kard és a nyers erő. Az éles szem sem hátrány, és szerencsére nekem kijutott mindenből.

– És szerény is vagy ráadásul – morogta Perrin, de a lány nem törődött vele.

– Én is letettem az esküt Tammaz Nagy Terén Illianban, és én is megkaptam az áldást. Lehet, hogy tényleg én voltam a legifjabb, de abban a tömegben, amilyen zajt csaptak a trombiták, a dobok meg az az iszonyú üvöltés... egy hatéves gyerkőc ugyanúgy letehette volna az esküt, és a kutya sem vette volna észre. Több mint ezren gyűltünk össze, sőt, talán kétezren is, és mindenkinek volt valami szilárd elképzelése arról, merre fogja megtalálni Valere Kürtjét. Nekem is van egy ötletem – ami akár be is válhat –, de egyetlen vadász sem engedheti meg magának azt a luxust, hogy semmibe vegyen egy ilyen különös nyomot. A Kürthöz bizonyára egy ilyen nyom fog elvezetni, és én még nem láttam különösebb társaságot négyötöknél. Hová mentek? Illianba vagy máshová?

– Hát ezt meg hogy képzeled? – kérdezte Perrin. – Szerinted hol van a Kürt? – Remélem, biztonságban, Tar Valonban, és a Fény adja, hogy soha többé ne kelljen látnom! – Gondolod, hogy Ghealdanban van?

A lány a homlokát ráncolta. Perrinnek az volt az érzése, hogy az idegen sosem fog feladni egy nyomot, ha egyszer már szagot fogott, de készen állt arra, hogy a lehető legkacifántosabb módon próbálja meg zavarba hozni és elterelni a lányt, aki ekkor így szólt:

– Hallottál már valaha is Manetherenről?

Perrin majdnem megfulladt.

– Valamit hallottam – felelte óvatosan.

– Manetheren királynői kivétel nélkül aes sedai-ok voltak, a király pedig mindig a királynő hűséges őrzője. El sem tudnám képzelni az ilyesmit, de hát írva vagyon a könyvekben. Hatalmas ország volt, magába foglalta egész Andort és Ghealdant, és még ennél is többet, de a fővárosa, vagyis hát a város maga, a Ködhegységben feküdt. Azt hiszem, ott van a Kürt. Kivéve persze, ha ti vezettek el hozzá.

Perrinnek felállt a szőr a hátán. A lány olyan előadást tartott neki, mintha csak egy bárdolatlan, falusi suhanc lett volna.

– Sem a Kürtöt, sem Manetherent nem fogod megtalálni. A várost lerombolták a Trallok háborúk idején, amikor az utolsó királynő túl sok Hatalmat próbált meg fókuszálni, hogy végezzen azokkal a Rémurakkal, akik megölték a férjét – Moiraine említette neki a király és a királynő nevét, de már nem emlékezett rájuk.

– Nem is Manetherenben, parasztlegény – felelte a lány nyugodtan. – Bár egy ilyen vidék biztosan jó búvóhely lenne. A Ködhegységben léteztek más városok, más országok is, de ez olyan régen történt, hogy már az aes sedai-ok sem emlékeznek rá. Gondolj csak azokra a történetekre, amelyek mind arról szólnak, hogy micsoda balszerencsét jelent, ha valaki a Ködhegység földjére lép. Hát hol másutt lehetne jobban elrejteni a Kürtöt, ha nem egy ilyen elfelejtett városban?

– Hallottam arról, hogy valamit elrejtettek a hegyek között – el fogja ezt neki hinni a lány? Perrin sosem tudott ügyesen hazudni. – A történetekben sosem mondják meg pontosan, mi is lehet ez, de az emberek úgy vélik, hogy a világ legnagyobb kincse. Talán a Kürt? A Ködhegység több száz mérföld hosszú. Ha meg akarod találni, akkor ne pocsékold az idődet azzal, hogy minket követsz! Még Orban és Gann előtt kell megtalálnod a Kürtöt.

– Mondtam már neked, hogy a két ütődött azt hiszi, hogy a Kürtöt a Nagy Fekete erdőben rejtették el – a lány Perrinre nevetett. Amikor így tett, a szája cseppet sem tűnt túl szélesnek. – Azt is mondtam már, hogy egy vadásznak mindig a legfurcsább nyomot kell követnie. Szerencséd, hogy Orban és Gann megsebesült az aiel hordák elleni küzdelemben, különben már talán ők is a fedélzeten lennének! Én legalább nem leszek a lábatok alatt, nem fogom megpróbálni, hogy parancsolgassak, és nem akarom provokálni az őrzőt.

Perrin undorodva felhördült.

– Mi csak egyszerű utazók vagyunk, útban Illian felé, te lány! Tulajdonképpen hogy hívnak? Ha napokon át ugyanazon a hajón utazunk, nem szólíthatlak mindig csak „te lánynak”!

– Mandarbnak hívnak – Perrin nem tudta visszafogni magát, és harsogva felnevetett. A ferde metszésű szemek gyilkos pillantása szinte lesújtott rá. – Majd én megtanítom neked, parasztlegény, hogy ne nevessél ki! – A lány hangja nyugodt maradt. De csak éppen hogy. – Az Ősi Nyelven Mandarb azt jelenti, hogy „penge”. Ez a név méltó a Kürt egyik vadászához.

Perrin nagy nehezen összeszedte magát, és a kötelek közé zárt lovakra mutatott.

– Látod azt a fekete csődört? Őt hívják Mandarbnak.

A düh eltűnt a lány szeméből, s helyette piros foltok jelentek meg az arcán.

– Ó, születésemkor a Zarine Bashere nevet kaptam, de a Zarine nem megfelelő név egy vadász számára. Ők a hősi énekekben olyan nevet viselnek, mint Sasszem Rogosh.

A lány annyira csalódottnak tűnt, hogy Perrin még gyorsan hozzáfűzte:

– Nekem tetszik a Zarine név. Illik hozzád.

Az izzó düh azonnal visszatért a lány pillantásába, és Perrin egy pillanatig azt gondolta, Zarine mindjárt kést ránt.

– Késő van, Zarine. Aludni akarok!

Megfordult, és elindult a csapóajtó felé, amelyik levezetett a fedélközbeli helyiségekbe. Viszketett a háta. A legénység tagjai továbbra is fel és alá jártak, ahogy az evezővel hajtották a hajót. Bolond! Egy lány nem szúrna hátba a késével. Nem, ha ennyien látják! Vagy mégis? Éppen abban a pillanatban, amikor elérte a csapóajtót, Zarine utána kiáltott:

– Hé, parasztlegény! Lehet, hogy Faile-nak hívom magamat! Az apám mindig így nevezett, amikor kicsi voltam. Ezt azt jelenti, hogy „sólyom”.

Perrin gyomra görcsbe rándult, és majdnem elvétette a létra legfelső fokát. Véletlen. Kényszerítette magát, hogy lemenjen anélkül, hogy egy pillantást is vessen hátra. Csak véletlen lehetett. A folyosót lent nem világították ki, de háta mögött a hold éppen elég fényt adott ahhoz, hogy botladozás nélkül megtalálja kabinját. Valahol már horkolt valaki. Min, miért kell neked előre látnod az ilyen dolgokat?

Harminchatodik fejezet

Az Éjszaka Leánya

Mivel Perrin még csak nem is sejtette, melyik az ő kabinja, ezért több fülkébe is bedugta a fejét. A szűk, megvilágítatlan helyiségekben két-két ember aludt. Az egyikben aztán megtalálta Loialt, aki a két ágy között, a padlón ült. Éppen csak hogy befért a résbe. Az ogier a naplójába írt, egy vasgyűrűre erősített lámpa fényében. Loial szerette volna barátjával megbeszélni az elmúlt napok eseményeit, ám Perrinnek, akinek már fájt az alsó állkapcsa, akkora erővel kellett küzdenie az ásítás ellen, úgy vélte, hogy a hajó elég nagy utat tett meg már a folyón lefelé ahhoz, hogy végre nyugodtan aludhasson. Talán még álmodhat is. Még ha meg is próbálnák, a farkasok akkor sem tudnának lépést tartani a sebes sodrású folyón evezőkkel hajtott hajóval.

Végül talált egy ablaktalan kabint, ahol nem volt senki, és ez pont megfelelt neki. Egyedül akart maradni. Véletlen, hogy így hívják a lányt, biztosan véletlen, gondolta, miközben meggyújtotta a falra erősített lámpást. Ezen kívül, igazából Zarine-nak hívják. Ám mégsem a kiálló pofacsontú, ferdevágású szemű lány volt az, aki leginkább foglalkoztatta. Az íját és a többi holmiját lerakta az egyik keskeny ágyra, rájuk dobta a köpenyét, maga pedig leült a másikra, hogy lehúzza csizmáját.

Elyas Machera megtalálta a módját annak, hogy az legyen, ami valójában volt: ember, aki valahogy a farkasokhoz kötődött, de ennek ellenére olyan valaki, aki megbirkózott az őrülettel. Jobban belegondolva az eseményekbe, biztos lehetett abban, hogy Elyas már évek óta így élt, mielőtt találkoztak volna. Ilyen akar lenni. De legalábbis elfogadja a sorsát. Ez azonban nem volt jó megoldás. Perrin nem akart így élni, nem akarta megadni magát. Ha csak annyi nyersanyagod van, hogy abból egy kést készítsél, akkor fogod a vasat, és kést kovácsolsz belőle, akkor is, ha jobban örülnél egyébként egy fejszének. Nem! Az életem több, mint egy darab vas, amit valaki kénye-kedve szerint formáz!

Elméjével óvatosan kinyúlt, a farkasok után tapogatózott, de nem talált semmit sem. Vagyis a messzeségben mintha farkasok elmosódott jelenlétét érezte volna, de az érzés eltűnt, alighogy megérintette. Hosszú idő óta első alkalommal volt valóban egyedül. Csodálatosan egyedül!

Elfújta a lámpást, és lefeküdt. Erre is most került sor először hosszú napok óta. Hogy a Fénybe fog Loial aludni egy ilyen szűk kabinban? Az álmatlan éjszakák most bosszút álltak, és a kimerültség lecsapott az izmaira. Eszébe jutott, hogy nem is gondolt az aielre. És a fehérköpenyekre sem. Fényelhagyta fejszéje! Égessenek meg, bárcsak sosem láttam volna! Ez volt az utolsó gondolata, mielőtt elaludt volna.

Sűrű, szürke köd vette körül. Lent annyira sűrű, hogy saját csizmáit sem látta tőle, s oldalirányban sem látott tíz lépésnél távolabb. Ezen a körön belül semmi érdekes látnivaló nem akadt. A ködben bármi rejtezhetett. A sűrű, szürke fátyol kellemetlen érzéssel töltötte el; valahogy nem volt nedves. Az öve irányába nyúlt, hogy emlékeztesse magát arra a kellemes tényre, hogy legalább képes megvédeni magát, amikor megijedt. A fejszéje nem volt ott.

Valami mozgott a ködben – egy áramlás a sötétségben. A dolog feléje közeledett.

Megfeszítette az izmait, és azon tanakodott, mi a jobb: elfutni, vagy itt maradni és szükség esetén puszta kézzel védekezni, már ha tényleg van ott valami, ami ellen harcolnia kellene.

A ködben kavargó áramlás közelebb jött, és felvette egy farkas alakját. Az elmosódott körvonalak szinte egybeolvadtak a mögöttük gomolygó szürkeséggel.

Ugró?

A farkas habozott, de azután közelebb jött. Ugró az – ebben biztos volt –, de volt valami a farkas tartásában, valami a sárga szemeiben, melynek pillantása csak egészen rövid ideig esett rá, ami együttes erővel elhallgattatta. A pillantás azt követelte, hogy kövesse a farkast.

Tenyerét a farkas hátára tette, mire Ugró azonnal elindult. Hagyta magát vezetni. Érintése alatt a bunda sűrűnek és bozontosnak tűnt. Olyan volt, mint az igazi.

A köd egyre sűrűbbé vált, míg csak a tapintása mutatta, hogy Ugró még mindig ott van, mert lefelé pillantva saját mellkasát sem bírta kivenni. Csak a szürke ködöt. Olyan keveset látott, hogy ezzel az erővel tetőtől talpig akár frissen nyírt gyapjúba is temethették volna. Feltűnt neki, hogy semmit sem hall. Még saját lépteinek zaját sem. Megmozgatta lábujjait, és megkönnyebbülten érezte, hogy legalább a csizma még a lábán van.

A szürkeség sötétebbé változott, míg végül szurokfekete éjszakában lépdelt a farkassal. A kezét még akkor sem látta, ha megérintette vele az orrát. Igaz, az orra hegyét sem látta. Egy pillanatra becsukta a szemét, de nem tapasztalt semmi különbséget sem. Továbbra sem hallott semmit. Tenyerével érezte Ugró hátának durva szőrzetét, de nem is sejtette, hogy mi lehet a talpa alatt.

Ugró hirtelen megállt, így neki is meg kellett torpannia. Körülnézett... és rögtön lecsukta a szemét. Most már érzékelni lehetett a különbséget. Majdnem rosszul lett tőle. A gyomra háborogni kezdett. Ennek ellenére kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét, és lefelé pillantson.

Amit lent látott, az tulajdonképpen nem létezhetett, kivéve ha Ugró társaságában magasan állnának fent, a levegőben. Továbbra sem látta magát és a farkast. Olyan volt, mintha egyiküknek sem lenne teste többé – ettől a gondolattól szédülni kezdett. Mélyen alattuk világosan, mintha csak ezernyi lámpás fényében ragyognának, egymástól egyenlő távolságra a feketeségben függő tükrök rettenetes tömege sorakozott, melyeket mintha csak beágyaztak volna egy végtelen terem padlójába. Ameddig a szeme ellátott, a sorok minden irányban folytatódtak, csupán éppen alatta tátongott egy lyuk. Ezen a helyen emberek álltak. Hírtelen megértette, miről beszélnek, mintha csak ő is köztük lenne.

– Nagyuram – mondta halkan egy férfi. – Hova kerültünk?

Körülnézett, és összerezzent, amikor tükörképe ezernyi helyről pillantott vissza rá. Ezután mereven előreszegezte tekintetét. A többiek szemmel láthatóan még nála is jobban féltek, szorosan melléálltak.

– Tar Valonban, az ágyamban feküdtem, és aludtam, Nagyúr! Még mindig ott alszom. De akkor hogy kerültem ide? Megőrültem talán?

A körülötte csoportosuló emberek közül némelyik díszesen hímzett hálóköntöst viselt, míg mások egyszerű ruhát hordtak, sőt, néhányan meztelenül vagy fehérneműben álltak ott.

– Én is alszom – üvöltötte egy meztelen férfi. – Tearben. Tudom jól, hogy a feleségem mellett alszom az ágyban!

– Én pedig Illianban alszom – jelentette ki egy vörös és arany öltözéket viselő férfi. Döbbentnek látszott. – Tudom, hogy az ágyamban alszom, de akkor ez itt nem lehetséges! Tudom, hogy csak álmodom, de ez akkor is lehetetlen! Hol vagyunk, Nagyúr? Tényleg eljött hozzám?

A velük szemben álló, sötét hajú férfi tetőtől talpig fekete öltözéket viselt. Gallérját és kézelőit ezüstcsipkék díszítették. Újra és újra melléhez nyúlt, mintha fájdalmai lennének. Lent ragyogó világosság uralkodott, anélkül, hogy látni lehetett volna a fény forrását, de Perrinnek úgy tűnt, hogy ez az alak árnyékba burkolózott. A sötétség köré gyűlt, és lágyan átölelte.

– Csendet! – A fekete ruhás férfi nem emelte fel a hangját, de erre nem is volt szüksége. Kihúzta magát, miközben kimondta ezt az egyetlen szót. Szeme és szája nyílásnak látszottak, melyen keresztül az ember egy lángoló pokolba pillanthatott – csak tűz és perzselő izzás.

Perrin ekkor felismerte az alakot: Ba'alzamon. A fiú döbbenten bámult lefelé. A félelem izzó tűként döfött belé. El akart rohanni, de nem érezte a lábát.

Ugró megmozdult. Perrin érezte a sűrű szőrt a keze alatt. Keményen belemarkolt. Az legalább valódi volt. Legalábbis erősen remélte, hogy valódibb, mint az, amit lent láthatott. Ennek ellenére tudta, hogy mindkét dolog a valóság része.

A lent egymás mellett szorongó férfiak meghajoltak.

– Megkaptátok a feladatotokat! – szólalt meg Ba'alzamon. – Némelyiket végrehajtottátok. Másoknál viszont csődöt mondtatok.

Időről időre felvillant a szeme vagy a szája, és a tükrök a tüzet sok ezerszeresen verték vissza.

– Azoknak, akiknek ezért a halál a büntetésük, meg kell halniuk! Azoknak, kiknek sorsa az, hogy teljesen átadják magukat nekem, eljött a teljes alávetés ideje! Nincs megbocsátás annak, aki csődöt mond a Sötét Nagyúr szolgálatában – tűz ömlött ki a szeméből, és a sötétség forrni és áramlani kezdett körülötte. – Te! – ujjával arra a férfira mutatott, aki Tar Valonról mesélt, a ruhája alapján kalmár lehetett. Egyszerű szabású öltözékét a legfinomabb vászonból készítették. A többiek elhúzódtak tőle, mintha pestises lenne, és ő rettegve, magára hagyva hajolt meg ura előtt. – Hagytad, hogy a fiú elmeneküljön Tar Valonból!

A férfi felüvöltött, és remegni kezdett, mint egy hangvilla, amellyel megütöttek egy üllőt. Mintha csak átlátszóvá vált volna, és sikítása is elenyészett.

– Mindannyian álmodtok – mondta Ba'alzamon –, de ami ebben az álomban történik, az maga a valóság – az üvöltés már csak egy ember alakú felhőfoszlányból tört fel, kínjai a távoli messzeségből jajongtak, és végül a köd is eltűnt. – Attól tartok, ő már sohasem fog felébredni – nevetett, és szájából lángok csaptak ki. – Ti pedig ezt nem fogjátok elfelejteni. Menjetek! Ébredjetek, és engedelmeskedjetek! – A többiek abban a pillanatban eltűntek.

Egy pillanattal később Ba'alzamon egyedül állt ott, de aztán hirtelen egy tiszta fehérbe és ezüstbe öltözött nő bukkant fel mellette.

Perrin mélységesen megdöbbent. Nem lett volna képes valaha is elfelejteni egy ilyen gyönyörű nőt. Álmai asszonyát látta, azt, aki arra biztatta, hogy küzdjön a dicsőségért.

Díszesen megmunkált ezüsttrón jelent meg a nő mögött, aki helyet foglalt, és gondosan megigazította selyemruháját.

– Milyen nagyvonalúan használod a birodalmamat! – jelentette ki.

– A birodalmadat? – kérdezte Ba'alzamon. – Szóval most már igényt tartasz rá? Talán nem a Sötét Nagyurat szolgálod? – A sötétség körülötte egy pillanatra mintha összesűrűsödött és fortyogni kezdett volna.

– De szolgálom – felelte a nő gyorsan. – Hosszú ideje szolgálom a Homály urát. Sokáig emiatt fogoly voltam, végtelen, álmot nem ismerő alvás volt az osztályrészem. Csak a Szürke Gyilkosok és a Myrddraalok nem láthatják az álmokat. Még a trallokok is álmodhatnak. Az álmok mindig is az enyémek voltak. Szabadon járhattam bennük, használhattam őket. Most kiszabadultam, és használni fogom, ami az enyém!

– Ami a tiéd – ismételte meg Ba'alzamon. A körülötte kavargó sötétségből vidámság áradt. – Mindig is többre tartottad magad annál, ami vagy, Lanfear.

Ez a név úgy vágott Perrin húsába, mint a frissen élezett kés. Az egyik Kitaszított járt az álmaiban. Moiraine nem tévedett. Néhányan közülük kiszabadultak.

A fehér ruhás nő ismét állt, és a trónja eltűnt.

– Olyan hatalmas vagyok, amilyen. De mi lett a te terveidből? Háromezer évig, sőt, annál tovább is suttogtál a fülekbe, s mozgattad bábuidat a trónokon, mint egy aes sedai! – Ahogy kimondta ezt az elnevezést, hangja maga volt a tiszta megvetés. – Eltelt háromezer év, és Lews Therin ismét itt jár, ezen a világon, és az aes sedai-oknak majdnem sikerült már pórázra kötniük őt. Képes lennél vezetni a fiút? Át tudod állítani az oldalunkra? Ő az enyém volt, mielőtt ez a szalmahajú Ilyena egyáltalán megpillantotta. Enyém volt, és az enyém lesz megint!

– Most már csak saját magadat szolgálod, Lanfear? – Ba'alzamon hangja lágyan csengett, de szemében és szájában megállás nélkül tomboltak a lángok. – Megszegted azt az esküdet, amit a Sötét Úrnak tettél? – egy pillanatra szinte elnyelte a sötétség, csupán az izzó lángok világítottak át a semmin. – Ezt az esküt azonban nem lehet olyan könnyen megszegni, mint amit egykor a Fényre tettél és amit elárultál akkor, amikor a Szolgák Csarnokában leborultál új urad elé. Az urad az örökkévalóságig igényt tart rád, Lanfear! Tovább fogod szolgálni, vagy inkább a kínokkal teli örökkévalóságot részesíted előnyben, a végtelen halált, amelyből nincs kiút?

– Szolgálom – a nő ennek ellenére szálfaegyenes derékkal, dacosan állt ott. – A Sötét Nagyurat szolgálom, és senki mást. Mindörökké! – A tükrök végtelen sora elkezdett kihunyni, mintha csak fekete hullámok öntötték volna el. A feketeség mind jobban megközelítette a fények középpontját, míg végül összecsapott Ba'alzamon és Lanfear fölött. Ezután már csak a sötétség maradt.

Perrin érezte, hogy Ugró megmozdult, és igencsak örült, hogy követheti, miközben csak tapintására támaszkodhatott. Tenyerével jól érezte a farkas szőrzetét. Amikor Ugró végre nekiindult, Perrin rájött, hogy ismét képes mozogni. Megpróbálta megérteni azt, amit látott, de képtelen volt rá. Ba'alzamon és Lanfear. Nyelve a szájpadlásához tapadt. Valami oknál fogva jobban félt Lanfeartől, mint Ba'alzamontól. Talán mert a nő a hegyek között meglátogatta álmaiban. A Fényre! Egy Kitaszított járt az álmaimban! A Fényre! És ha nem tévedett, akkor a nő dacolt a Sötét Nagyúrral. Azt mesélték Perrinnek és azt tanították, hogy az Árnyéknak nincs hatalma a fölött az ember fölött, aki ellenáll neki, és megtagadja. De hát hogyan tudna egy árnybarát – nem egy közönséges árnybarát, hanem a Kitaszítottak egyike – szembefordulni az Árnyékkal? Ugyanolyan bolond vagyok, mint Simion testvére! Megőrültem ezektől az álmoktól!

A feketeség lassan újból köddé hígult, az pedig egyre halványodott, míg Ugróval kisétáltak belőle egy füves, nappali világosságban fürdő hegyoldalra. A hegy lábánál nőtt bozótosban madarak csiviteltek. Perrin visszanézett. A látóhatáron dombos vidék húzódott, elszórt facsoportokkal. Ködnek nyoma sem látszott. A hatalmas, tépett bundájú farkas csak állt ott, és őt nézte.

– Mi volt ez? – kérdezte a fiú, és közben küszködött, hogy kérdését a farkas számára is érthető módon tolmácsolja. – Miért mutattad ezt nekem? Mi volt ez?

Tudatát érzelmek és képek öntötték el, agya pedig szavakba foglalta azokat. Amit látnod kellett. Légy óvatos, Ifjú Bika! Ez a hely veszélyes. Olyan óvatos légy, mint a tarajos sülre vadászó farkaskölyök! Az állat neve valójában Kis Tüskehátnak hangzott, Perrin azonban ezt azonnal emberi nyelvre fordította le. Még túl fiatal vagy, túlságosan kezdő.

– Valóság volt ez?

Minden valóság, amit látunk, és amit nem. Úgy tűnt, ez minden, amit Ugró magyarázatként adni akar.

– Ugró, te hogy lehetsz itt? Hisz láttalak meghalni. Éreztelek meghalni! Mind itt vagyunk. Valamennyi fivér és nővér, akik vannak, voltak és mindazok, akik lesznek. Perrin tudta, a farkasok nem képesek mosolyogni, legalábbis nem úgy, ahogyan az emberek, mégis egy pillanat erejéig úgy látta, mintha Ugró elvigyorodna. Itt repülök, mint a sas! A farkas nekirugaszkodott, majd a levegőbe szökkent. Egyre feljebb és feljebb került, míg végül már csak egy kis foltnak látszott az égen. Ekkor még egy utolsó gondolat ért oda Perrinhez: repülni.

Perrin tátott szájjal bámult a farkas után. Tényleg sikerült. Szemét hirtelen elöntötte a könny, mire megköszörülte a torkát, és megdörzsölte orrát. Mindjárt sírok, mint egy fehérnép. Gondolkodás nélkül körbepillantott, nem látta-e meg valaki, és ekkor hirtelen minden megváltozott.

Most egy magaslaton állt, körülötte árnyékos, kivehetetlen mélyedések és emelkedők váltakoztak. Mintha túlságosan gyorsan olvadtak volna a távolba. Maga alatt Randet pillantotta meg. Rand állt ott; Myrddraalok, férfiak és nők egyenetlen gyűrűjében. Barátja tekintete mintha átsiklott volna fölöttük. A távolban valahol kutyák vonyítottak, és Perrin tudta, hogy vadásznak valamire. A levegőt Myrddraalok szaga és égett kén bűze töltötte be. Perrin lúdbőrözni kezdett.

A Myrddraalok és emberek közeledtek Rand felé, úgy jártak, mintha aludnának. Ekkor Rand ölni kezdte őket. Mindkét kezéből tűzgömbök törtek elő, amelyek két ellenséget elégettek. Fentről villám csapott le, amely újabb embereket terített le. Rand ökle fehéren izzó fémhez hasonló fénycsóvákat lövellt, ez is sokat megölt. Az életben maradottak csak folytatták lassú közeledésüket, mintha semmit sem láttak volna abból, amit történt. Egyenként hullottak el, míg végül egy sem maradt közülük, ekkor Rand zihálva térdre rogyott. Perrin nem tudta volna pontosan megmondani, hogy barátja sír-e vagy nevet; bármelyik lehetett a kettő közül.

A dombok mögött újabb árnyak tűntek fel, újabb emberek és Myrddraalok közeledtek, mind azért, hogy elpusztítsák Randet.

Perrin a szája elé emelte a kezét:

– Rand! Rand, újabbak jönnek!

Rand guggolás közben felnézett, vicsorogva; arcáról izzadság csepegett.

– Rand! Újabbak...

– A Fény égessen meg! – nyüszített fel Rand.

Perrin szemét fény öntötte el, és a fájdalom szétáradt tagjaiban.

Nyöszörögve gömbölyödött össze ágyában, a fény még mindig perzselte lehunyt szemét. Mellkasa égett. Megérintette kezével, és fájdalmasan összerezzent, amikor inge alatt megérezte az égett sebet. Egy ezüstérme nagyságú folt sajgott ott.

Nagy nehezen arra kényszerítette görcsbe rándult izmait, hogy ellazuljanak annyira, hogy képes legyen kinyújtani a lábát. A hátán feküdve bámulta a kabin sötétjét. Moiraine. Ezúttal el kell mondanom Moiraine-nek. Csak addig várok, hogy elmúljon a fájdalom.

Amikor azonban eloszlott a fájdalom, rátört a fáradtság. A kimerültségtől még képes volt ugyan arra gondolni, hogy fel kellene kelnie, mielőtt ismét elalszik, de mire végiggondolta ezt, már újra el is aludt.

Amikor kinyitotta a szemét, először csak feküdt, és a mennyezet deszkáit bámulta maga fölött. Az ajtó alatt és fölött beszivárgó fény mutatta, hogy eljött a reggel. A melléhez nyúlt, hogy meggyőződjön arról, csak képzelte a sok szörnyűséget, csak a képzelet szülte a sebhelyet is.

Ujja hegyével megtalálta a sebet. Akkor hát nem csak képzelődtem! Halványan emlékezett még további álmokra is, ám az emlékek szétfolytak, mielőtt emlékezetébe idézhette volna őket. Közönséges álmok. Ráadásul teljesen pihentnek érezte magát, mintha jól aludt volna. És most legszívesebben tovább aludnék. Ez így együtt egy dolgot jelentett: ismét tud aludni. Legalábbis addig, míg nincsenek farkasok a környéken.

Emlékezett arra, hogy az után az álom után, amelyikben Ugróval találkozott, a rövid szünetben eldöntött valamit, és még most is úgy vélte, hogy helyes döntést hozott.

Öt kabin ajtaján kellett bekopognia, miközben kétszer is szitkokkal fogadták, és két kabint üresen talált, mert lakóik már felmentek a fedélzetre, mielőtt megtalálta volna Moiraine kajütjét. A nő már felöltözött, de keresztbetett lábbal még ott ült az egyik keskeny ágyon, és a lámpás fényében feljegyzéseit olvasta. A feljegyzések elején, majdnem a legelején, Perrin észrevette azokat a bejegyzéseket, amelyeket az aes sedai még akkor vethetett papírra, mielőtt megérkezett volna Emondmezőre. Lan holmijai szépen összehajtva a másik ágyon feküdtek.

– Megint álmodtam – jelentette be, és aztán mindent elmesélt a nőnek. Mindent. Felhúzta az ingét, hogy megmutassa neki a mellébe égett, kis, kerek sebhelyet. Piros, hullám formájú vonalak indultak ki belőle. Korábban mindig eltitkolt valamit az aes sedai elől, és valószínűleg később is el fog hallgatni előle dolgokat, de most ez az álom túl fontos volt ahhoz, hogy ne beszéljen róla. Egy olló legkisebb és legegyszerűbb része az a pöcök, ami összetartja a két pengét, ám enélkül a szerszám használhatatlanná válik. Amikor befejezte beszámolóját, várakozva nézett a nőre.

Moiraine kifejezéstelen arccal hallgatta. Csupán sötét szeme vizsgált meg, elemzett, mérlegelt és tartott a fénybe minden egyes szót, ami elhagyta Perrin száját. A nő még mindig mozdulatlanul ült, ahol az előbb, de a fiúnak úgy tűnt, pillantása most őt vizsgálja, elemzi és tartja a fénybe.

– Szóval, fontos, ami történt? – kérdezte Perrin. – Azt hiszem, egy farkas álmot éltem át, egy olyat, amiről mesélt nekem – egészen biztos, hogy ilyen volt, más nem lehetett –, de azért még nem kell feltétlenül igaznak lennie mindannak, amit láttam. Csak hát maga azt mesélte nekem, hogy néhány Kitaszított megszabadult, és a nő álmomban hallgatott a Lanfear névre, és... Szóval, fontos, amit mesélek, vagy teljesen feleslegesen vagyok itt, és csak bolondot csinálok magamból?

– Vannak olyan nők – válaszolta Moiraine –, akik, ha hallották volna azt, amit meséltél, mindent megtennének azért, hogy megszelídítsenek. – Perrin mellén jeges hideg kúszott végig, levegőt sem bírt venni. – Persze én nem gyanúsítalak azzal, hogy használni tudod az Egyetlen Hatalmat – folytatta a nő, mire a fiúban kezdett kiolvadni a jég – vagy hogy képes lennél megtanulni a fókuszálást. Ha megkísérelnék, hogy megszelídítsenek, az igazából semmilyen kárt nem okozna neked, eltekintve, hogy a Piros ajah senkivel sem bánik kesztyűs kézzel, mielőtt a Piros nővérek rájönnének, hogy tévedtek. A hozzád hasonló férfiak rendkívül ritkán bukkannak fel, így még a Pirosak is csak hármat találtak az elmúlt tíz év során, bármilyen nagy erőkkel is folyt a kutatás. Mindegyiket még azelőtt, hogy felbukkant volna ez a rengeteg hamis Sárkány. Amit az értésedre akarok adni, az az, hogy nem hiszem, te képes lennél az egyik pillanatról a másikra fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Ettől nem kell tartanod.

– Na, köszönöm szépen! – felelte keserűen a fiú. – Nem kellett volna halálra rémisztenie, csak azért, hogy utána elmondhassa, nincs mitől tartanom!

– Ó, de hiszen minden okod megvan arra, hogy félj! Vagy legalábbis, hogy nagyon óvatos legyél, ahogy azt a farkas is tanácsolta. A Piros nővérek vagy mások lehet, hogy végeznének veled, mielőtt észrevennék, hogy nincs benned semmi, amit meg lehetne szelídíteni.

– A Fényre! A Fény égessen meg! – komor pillantást vetett a nőre. – Már megint megpróbál az orromnál fogva vezetni, Moiraine, de én nem vagyok borjú, és nekem nem raktak gyűrűt az orromba. A Piros ajah vagy a többiek nem gondolnák, hogy meg kéne szelídíteniük, ha az álmaimban nem lappangana valami valóságos. Ez azt jelenti, hogy a Kitaszítottak tényleg megszabadultak?

– Ahogy már mondtam, ez így lehet. Néhányuk. A te... álmaidra azonban nem számítottam, Perrin. Némelyik álmodó beszámolt ugyan farkasokról, de erre azért nem számítottam.

– Hát, én azt hiszem, hogy minden valóság volt. Úgy vélem, láttam valamit, ami tényleg megtörtént, és ezt tulajdonképpen nem lett volna szabad látnom – amit látnod kell. – Szerintem közülük legalább Lanfear szabad. Most mit fog tenni?

– Illianba megyek. Onnan pedig Tearbe, és remélem, hogy még Rand előtt odaérek. Rement olyan gyorsan el kellett hagynunk, hogy Lan nem tudta megállapítani, átkelt-e Rand a folyón, vagy pedig hajóra szállt. Erre a kérdésre azonban választ kapunk, mielőtt elérnénk Illiant. Ha ezt az utat választotta, akkor látni fogjuk a nyomait – a könyvébe pillantott, mintha tovább akarna olvasni.

– Ez minden, amit tenni akar? Pedig Lanfear szabad, és csak a Fény tudja, hogy még rajta kívül mennyien?

– Ne faggass – felelte Moiraine hidegen. – Nem is sejted, mit kellene kérdezned, és válaszaimnak még a felét sem értenéd, ha válaszolnék. De nem fogok.

A nő tekintetének súlya alatt Perrin egyik lábáról a másikra állt, míg rá nem jött, hogy az aes sedai mást már úgysem fog mondani. A fiú inge kellemetlenül dörzsölte a mellébe égetett sebhelyet. Úgy tűnt, nem komoly a sérülés – nem annyira, mintha belém csapott volna a villám –, de a mód, ahogy megsebesült, már egy egész más történet volt.

– Hát... nem tudná meggyógyítani a sebet?

– Már nem félsz attól, hogy az Egyetlen Hatalmat használjam a gyógyításodra, Perrin? Nem, nem fogom eltüntetni a sebedet. Nem egy komoly sérülés, és emlékeztetni fog arra, hogy vigyázz magadra.

Vigyázni arra, hogy ne mérgesítse fel az aes sedai-t, de arra is, hogy hogyan viselkedik eljövendő álmaiban. Ügyelnie kell majd, hogy kinek mit mesél ezekről az álmokról.

– Még valami, Perrin?

A fiú már az ajtó felé tartott, de most megállt.

– Akad még valami. Ha tudná, hogy egy lányt Zarine-nak hívnak, akkor ebből lehetne arra következtetni, hogy ennek a névnek van valami különös jelentősége?

– A Fény szerelmére, ezt most miért kérdezted?

– Az a lány – tört ki Perrinből. – Egy fiatal nő. Tegnap éjjel ismertem meg. A hajó egyik utasa. – Nem fogja elárulni Moiraine-nek, hogy Zarine átlátott az aes sedai álcázásán. És azt sem, hogy a lány meggyőződése szerint elvezetik Valere Kürtjéhez, ha a nyomukba szegődik. Semmilyen fontos dolgot nem fog elhallgatni az aes sedai előtt, de ha Moiraine titkolózik, akkor neki is lehetnek titkai.

– Zarine. Ez egy saldaeai név. Egyetlen asszony sem nevezné így el a lányát, ha nem lenne szentül meggyőződve arról, hogy a lány felnőve páratlan szépség lesz. És igazi szívtipró. Olyan valaki, aki bársonypárnákon heverészik a legszebb palotákban, s szolgák meg rajongók hada veszi körbe – a nő szemmel látható élvezettel felnevetett. – Lehet, hogy nem árt résen lenned, Perrin, ha tényleg utazik egy ilyen Zarine a hajón.

– Szándékomban áll óvatosan viselkedni – felelte Perrin. Most már legalább tudta, miért nem szerette Zarine a nevét. Tényleg nem nagyon illett a Kürt egyik vadászához. Amíg nem hívja magát Sólyomnak...

A fedélzetre érve látta, hogy Lan már fent van, és éppen Mandarbot ápolja. Zarine a korlát közelében ült egy kötéltekercsen, kését élezte, és az őrzőt figyelte. A hatalmas, háromszögletű vitorlákat felvonták, és a szél beléjük kapott. A Sarki Lúd jól haladt lefelé a folyón.

Zarine pillantásával követte Perrint, amikor a fiú elsétált mellette a hajó farába. A hajó úgy szántotta fel a vizet, mint ahogy a jó eke megforgatja a termőföldet. Perrin az álmain és az aieleken töprengett, meg Min jóslatain és a sólymokon. Sajgott a melle. Az élete még sosem volt ilyen áttekinthetetlen, mint most.

Rand felriadt kimerült álmából, és levegő után kapkodott. Lecsúszott róla a köpeny, amit pokrócnak használt. Fájt az oldala. A régi, falmei seb lázasan lüktetett. Tábortüze kialudt, csupán néhány parázsdarab izzott még. Helyenként apró lángok szökkentek belőle a magasba, de ez a kis fény is éppen elég volt ahhoz, hogy mozgásba hozza az árnyékokat. Ez Perrin volt! Biztos, hogy ő! Ő maga, nem csak egy álomkép. Valahogy ott volt. És én majdnem megöltem. A Fény szerelmére, óvatosabbnak kell lennem!

A hidegtől remegve felemelt egy tölgyfaágat, hogy a parázsba dugja. Itt, Murandyban, a Manetherendrelle partján húzódó dombvidéken csak kevés fa élt meg, de Rand talált elég letört ágat, melyek kellően szárazak voltak ahhoz, hogy jól égjenek, de még nem kezdtek el rohadni. Mielőtt azonban a parázsra fektethette volna a fát, megdermedt mozdulat közben. Lovak közeledtek, tíz vagy tizenkettő, lassan, lépésben. Óvatosnak kell lennem. Nem engedhetem meg, hogy hibázzak!

A lovak bekanyarodtak a leégett tábortűz irányába, belépdeltek a halvány fénykörbe, és megálltak. A félhomályban csupán elmosódott alakként látta lovasaikat, de úgy tűnt, hogy legtöbbjük durva arcú, kerek sisakot és hosszú, halpikkelyre emlékeztető fémlapokkal borított bőrzubbonyt viselő férfi. Az egyik lovas azonban egy szőke hajú, szigorú arckifejezésű asszony volt. Sötét ruháját egyszerű gyapjúból készítették, ám szabása jómódról tanúskodott. A ruhában ezüst dísztűt viselt, melynek feje oroszlánt ábrázolt. Azokra a kereskedőkre hasonlított, akik időről időre eljöttek a Folyóközbe, hogy dohányt és gyapjút vásároljanak. Egy kereskedő asszony és a testőrei.

Óvatosnak kell lennem, gondolta Rand, miközben felkelt. Nem hibázhatok.

– Jó táborhelyet választottál magadnak, fiatalember – szólalt meg az asszony. – Útban Remen felé én is gyakran megálltam itt. A közelben van egy apró forrás. Remélem, nincs ellenedre, ha meg kell osztanod velünk?

A testőrök már leszálltak a nyeregből, megigazították kardjukat, és hozzáláttak, hogy lenyergeljék hátasaikat.

– Semmi – felelte Rand. Óvatosan. Két lépéssel elég közel került hozzájuk, aztán magasan felugrott a levegőbe, megperdült – „Tollpehely a forgószélben” – és máris egy tűzből kovácsolt, gémes kard lángolt a kezében. Lecsapta a nő fejét, mielőtt annak arcán feltűnhetett volna a meglepetés. Ő volt a legveszélyesebb.

Mire a nő feje földet ért volna a lova előtt, Rand már ismét talpon volt. Az őrök felüvöltöttek, és kardjuk után kaptak. Üvöltésük akkor vált igazán hangossá, amikor felismerték, hogy a fiú lángoló kardot tart a kezében. Úgy táncolt el közöttük, ahogy azt Lantól tanulta, és tudta, hogy akkor is végezhetett volna mind a tízzel, ha csak közönséges fegyver lett volna a kezében. A penge, amivel vívott, saját lényének része volt. Az utolsó férfi is elzuhant, és az egész annyira hasonlított egy vívógyakorlatra, hogy öntudatlan mozdulattal vissza akarta dugni a kardot a hüvelyébe. Lantól tudta, hogy ezt a „legyező összehajtásának” nevezik. De azután eszébe jutott, hogy övéről nem lóg hüvely, és ez a kard azonnal szénné égetne bármilyen tokot, mihelyt hozzáér.

Eltüntette a kardot, és a lovak felé fordult. A legtöbb állat elszaladt, de néhányan nem mentek messzire, és az asszony jól megtermett heréltje szemét forgatva, hangosan nyerítve ott állt a közelében. A nő lefejezett holtteste nem engedte el markából a kantárt, és ahogy ott feküdt a földön, lehúzta magához az állat fejét.

Rand kivette a halott kezéből a kantárt, összeszedte gyorsan holmiját, és fellendült a nyeregbe. Óvatosnak kell lennem, gondolta, miközben végigpillantott a hullákon. Nem hibázhatok.

Az Egyetlen Hatalom még mindig eltöltötte, a saidin vihara édesebb, mint a méz, romlottabb, mint az oszladozó hús. Hirtelen újra megragadta a Hatalmat, anélkül hogy pontosan tudta volna, miért teszi ezt, vagy hogy mit akar egyáltalán. Csak annyit tudott, hogy helyes, amit tesz, és hogy működik is. A hullák a magasba emelkedtek, aztán szépen, sorban egymás mellé térdeltette őket maga előtt. Előrezuhantak, arccal a mocsokba. Azoknak az arca, akiknek még maradt feje. De még ezek is ott térdeltek előtte.

– Én vagyok az Újjászületett Sárkány! – nézett rájuk. – Akkor ennek így kell lenni, igaz? – Nehezére esett elengedni a saidint, de azért sikerült neki. Ha túl sokáig magamnál tartom, hogyan tudnám elkerülni az őrületet? Keserűen felnevetett. Vagy lehet, hogy már késő?

Homlokát ráncolva végigpillantott a holttestek során. Biztos volt benne, hogy csak tízzel szállt szembe, most mégis tizenegyen feküdtek előtte. Egyikük nem viselt páncélt, viszont még mindig egy tőrt tartott a kezében.

– Rossz társaságba keveredtél – mondta Rand a halottnak. Megfordította a heréltet, az oldalába vágta a sarkát, és belevágtatott a sötétbe. Hosszú út állt előtte Tearig, és a lehető leggyorsabban oda akart jutni, még akkor is, ha ez halálra hajszolt lovakat jelentett. Szükség esetén újat fog lopni. Véget vetek ennek az egésznek. A csábításnak. A csalétkeknek. Ez így már nem mehet tovább! Callandor! A kard hihetetlen erővel vonzotta.

Harminchetedik fejezet

Valami bűzlik Cairhienben

Egwene könnyed bólintással viszonozta a mellette elsiető, mezítlábas hajós tiszteletteljes főhajtását. A férfi meghúzott egy, amúgy pattanásig feszülőnek tűnő kötelet, amivel talán leheletnyit megváltoztatta az egyik hatalmas négyszögletes vitorla helyzetét. Amikor visszatrappolt oda, ahol a kapitány is állt a kormányrúd mellett, még egyszer meghajolt, a lány pedig ismét elegáns bólintással válaszolt neki. Egwene ezek után figyelmét ismét Cairhien erdővel borított folyópartjának szentelte, amely kevesebb, mint húszhossznyira suhant el a Kék Darutól.

Egy falu mellett haladtak el, vagyis inkább egy olyan valami mellett, ami egykor falu lehetett. A házak több mint fele helyén csak füstölgő romhalmaz látszott, ezekből is csak a kémények csonkja ágaskodott ki, mint megannyi viharvert, csupasz fatörzs. A megmaradt házak nyitott ajtaját ki-be csapkodta a szél. Az utcán bútorok, háztartási eszközök és ruhák hevertek. A szél beléjük kapott, tovább sodorta őket. Élőlény nem mozdult a faluban, kivéve egyetlen, az éhhalál szélén álló kutyát, amelyik nem is törődött a hajóval, hanem gyorsan eltűnt az egyik épület, talán egy egykori fogadó félig romba dőlt fala mögött. Egwene nem bírta ezt nézni anélkül, hogy ne szorult volna össze a gyomra, hiába igyekezett magára erőltetni az aes sedai-ok rezzenéstelen, méltóságteljes arckifejezését. Nem sokat segített. A falun túl vastag, zsíros füstoszlop emelkedett a levegőbe. Négy, vagy talán hárommérföldnyi távolságban, vélekedett a lány.

Nem ez volt az első ilyen füstfelhő, amelyet azóta láttak, hogy az Erinin elérte Cairhien határát, és nem is ez volt az első lerombolt falu. Legalább most nem látták az utcán heverő holttesteket. Ellisor kapitánynak néha, a nemrég kialakult homokzátonyok miatt, egészen meg kellett közelítenie a cairhieni partot. Ennek ellenére egyetlen élő embert sem pillantottak meg.

A falu és a füstoszlop is lemaradt a hajó mögött, de elöl máris feltűnt egy újabb füstfelleg, ezúttal valamivel távolabb a határfolyótót. Az erdő itt mind ritkásabbá vált. A kőrisfák, a bőrlevelűek és a fekete bodzák helyét átvették a fűzfák, a nyírfák, a vízitölgyek. Egwene olyan fákat is látott, melyeket nem ismert.

A szél belekapott köpenyébe, de a lány hagyta a ruhát lobogni. Érezte a levegő hűvös tisztaságát, a szabadságot, amelyet azért élvezhetett, mert barna ruhát viselt, nem pedig fehéret, bár ez nem egészen az volt, amit tulajdonképpen hordani akart. A ruhát és a köpenyt a legfinomabb gyapjúból készítették, szabásuk és megmunkálásuk is igen jó volt.

Egy másik hajós ment el mellette, és ez is meghajolt. Egwene megígérte magának, hogy legalább valami keveset megtud arról, mit is csinál a legénység. Nem tetszett neki, hogy ilyen tudatlan. Jobb kezén a gyűrű a Nagy Kígyó jelével arra késztette a kapitányt és a legénységet, hogy állandóan meghajoljon előtte. Legtöbbjük Tar Valonban született.

Amikor legutóbb összeveszett Nynaeve-val, az összecsapásból ő került ki győztesen. Nynaeve meggyőződése szerint csak ő volt elég idős ahhoz, hogy az emberek elfogadják aes sedai-nak. Nagyot tévedett. Egwene ugyan elismerte, hogy őt is, akárcsak Elayne-t, néhányan igencsak csodálkozva méregették, amikor azon a szép napon a déli kikötőben felsétáltak a Kék Daru fedélzetére. Ellisor kapitánynak olyan magasba szaladt a szemöldöke, hogy elérte volna a haját, már ha lett volna neki. Ennek ellenére mosolygott, és számtalan alkalommal meghajolt.

– Micsoda megtiszteltetés, aes sedai! Három aes sedai akar a hajómon utazni! Ez aztán a megtiszteltetés! Megígérem, hogy gyorsan eljuttatom önöket oda, ahová menni akarnak. És nem lesznek gondjaik a cairhieni rablókkal. Nem fogok kikötni a folyónak azon az oldalán. Kivéve persze, ha önök úgy kívánják, aes sedai. A folyó cairhieni oldalán néhány várost andori katonák szálltak meg. Micsoda megtiszteltetés, aes sedai!

A szemöldöke akkor is felszaladt a magasba, amikor közölték, csupán egyetlen kabint kérnek mindhármójuk számára. Még Nynaeve sem akart éjszakára egyedül maradni, ha ezt el lehetett kerülni. Bármelyikük kaphatott volna felár nélkül saját kabint, biztosította őket a kapitány, hiszen más utas nem volt a fedélzeten. A szállítmányt már berakodták, és ha az aes sedai-oknak a folyón lefelé akadt dolguk, akkor ő már nem is vár tovább arra, hogy esetleg a nap folyamán felbukkanjon még további utas. A három nő azonban kitartott amellett, hogy csupán egyetlen kabinra lesz szükségük.

Ez meglepte a kapitányt, és arckifejezéséből ki lehetett találni, hogy nem érti viselkedésük okát, de Chin Ellisor Tar Valonban született, és itt is nőtt fel, ezért sosem kérdőjelezte volna meg egy aes sedai szándékát, ha az egyszer kinyilvánította, hogy mit is akar. Ha pedig hármójuk közül kettő meglepően fiatalnak tűnt – nos, néhány aes sedai már elég korán megkapja a gyűrűt.

Az elhagyott romok lemaradtak Egwene-ék mögött. A füstoszlop közelebb került, és a lány a távolban felfedezett egy másikat is, ám ez jóval messzebb volt a folyó partjától. Az erdős táj lassan megváltozott, és nemsokára fűvel benőtt, dombos síkságon haladtak, ahol sok apró bozótost láttak. A fákon már ott pompáztak a tavaszi virágok. Parányi, fehér szirmok ragyogtak a hóbogyó bokrokon és a madárberkenye piros termései között. Az egyik fát, amilyet addig sosem látott, kerek, fehér virágok borították, kéttenyérnyinél is nagyobb mindegyik. Helyenként a bokrok erőteljes zöldjéből kivilágított a kúszórózsa sárga vagy fehér virága vagy piros hajtásai. A romba dőlt házak mocska és a tavasz szépsége között túl nagy volt az ellentét ahhoz, hogy élvezni tudta volna a természet gyönyörűségét.

Egwene azt kívánta, bárcsak lenne itt egy aes sedai, akit elhalmozhatna kérdéseivel. Egy aes sedai, akiben megbízhatna. Ha ujjait könnyedén végighúzta övtáskája fölött, abban kitapinthatta a ter'angreal gyűrűjét.

Két alkalomtól eltekintve minden éjszaka kipróbálta a gyűrűt, amióta csak felkerekedtek Tar Valonból, de sosem jutott kétszer ugyanarra az eredményre. Ó, igen, minden alkalommal eljutott Tel'aran'rhiodba, de az egyetlen hasznos dolog, amit ott látott, mindössze megint a Kő Szíve volt, ám ezúttal nem találkozott Silvie-vel, aki felvilágosíthatta volna a részletekről. Ráadásul nyomát sem látta a Fekete ajahnak.

Azok a saját álmai, melyeket a ter'angreal nélkül élt át, valósággal nyüzsögtek az olyan képektől, amik sokban emlékeztettek a Láthatatlan Világban átélt jelenetekre. Rand, kezében napsugárként lángoló karddal, amelyről alig lehetett tudni, hogy mi is valójában, mint ahogy Randet is csak nehezen lehetett felismerni. Majd megint ő, ahogy szembeszáll a legkülönfélébb fenyegetéssel. Egwene szemében egyik fenyegető dolog sem tűnt igazinak. Egyik álmában Rand egy hatalmas játéktáblán állt. A fekete és a fehér bábuk olyan nagyok voltak, mint a sziklatömbök, és a fiúnak el kellett ugrania a hatalmas kezek alól, melyek a bábukat mozgatták, és azzal fenyegették, hogy összepréselik. Persze, az ilyen álmok jelenthettek valamit. Ez bizonyosnak tűnt, bár amiben igazán biztos lehetett, az nem volt több annál, mint hogy egy vagy talán két személy is fenyegeti a fiút. Ebben a pillanatban nem segíthetek rajta. A saját kötelességemnek kell eleget tennem. Még csak azt sem tudom, merre járhat, csupán az biztos, hogy ezer mérföld vagy talán annál is több választ el tőle.

Perrinről is álmodott meg egy farkasról, és egy sólyomról Perrin vállán – ami egy vércsével harcolt. Perrin elrohant valami halálos fenyegetés elől, és levetette magát egy égbenyúló szikla pereméről a mélységbe, miközben azt mondta:

– Véghez kell vinnem! Meg kell tanulnom repülni, mielőtt szétloccsanok odalent.

Egwene egyszer egy aielről is álmodott, és úgy vélte, hogy ez megint Perrinnel áll összefüggésben. Ebben persze nem lehetett egészen biztos. Aztán Minről álmodott, aki körül összezáródott egy acélból készült csapda anélkül, hogy a lány észrevette volna, miközben keresztülsétált a szerkezeten. Álmaiban Matet is többször látta. Matet, aki körül kockák peregtek – tudta, honnan származik ez a kép –, és akit egy olyan férfi üldözött, aki valójában nem is volt ott. Ezt nem egészen értette. Egy férfi vagy talán több is, követték a fiút, de ugyanakkor nem is voltak ott. Máskor Mat kétségbeesetten nyargalt egy távoli cél felé. Ez tovatűnni látszott, pedig a fiúnak mindenképpen el kellett érnie. Máskor egy olyan asszony társaságában mutatkozott, aki petárdákat dobált maga köré. Egy illuminátor, gondolta, de ennek sem volt túl sok értelme.

Olyan sok álmot látott, hogy már kezdett mindenben kételkedni. Lehet, hogy ez azzal állt összefüggésben, hogy túl gyakran használta a ter'angrealt, vagy mert egyáltalán magánál hordta azt. Az is lehet, hogy csupán valami olyasmit élt át, amit az álmodók általában tapasztalnak. Kétségbeesett, megrázó álmokat. Férfiak és asszonyok, akik ketrecekből törnek ki, hogy azután koronát tegyenek a fejükre. Egy bábukkal játszó nő, míg egy másik álmában az egyik bábut mozgató zsinórok egy nála sokkal nagyobb bábu kezében végződnek, akinek zsinórjai egy nála hatalmasabb bábunál futottak össze, és így tovább, míg a zsinórok hihetetlen messzeségben végül eltűntek. Királyok haltak meg, királynék zokogtak, csaták tomboltak. Fehérköpenyek borították lángba a Folyóközt. Még a seanchanokról is többször álmodott. Ezeket az álmokat elméje egyik sötét zugába zárta, és nem is akart rájuk emlékezni. Aztán még ott volt az apja és az anyja is. Minden éjszaka.

Kezdetben biztos volt ezeknek az álmoknak a jelentésében, vagy legalábbis így hitte. Ez azt jelenti, hogy felkerekedtem a Fekete ajah elleni vadászatra, és nem tudom, hogy mit jelentenek az álmaim, és hogyan tudnám ezt az ostoba ter'angrealt rávenni arra, hogy azt tegye, amit én akarok, ráadásul meg félek, és... honvágy gyötör. Egy pillanatra elképzelte, milyen szép lenne, ha este megint anyja küldené lefeküdni, és abban a tudatban aludhatna el, hogy a holnapi nap még szebb lesz. Csak az anyám többé nem tudja megoldani a gondjaimat, és az apám sem ígérheti meg hogy elűzi a szörnyeket, hogy megnyugtasson. Mindent magamnak kell tennem.

Milyen régen volt mindez! Igazából nem vágyott vissza ebbe a múltba, de hát azt az időt bensőséges meleg töltötte meg, és csodálatos volt visszaemlékezni rá. Annyira szép lenne legalább egyszer ismét találkozni velük és hallani a hangjukat! Ha majd azon az ujjamon viselem a gyűrűt, amelyiken én akarom.

A végén engedett társnői kérésének, és hagyta, hogy Nynaeve és Elayne is a kőgyűrűvel aludjon egy-egy éjszaka. Saját maga is meglepődött amiatt, hogy ilyen nehezére esett valaki másnak odaadni a gyűrűt. Amikor felébredtek, egy olyan világról meséltek, amely egészen bizonyosan Tel'aran'rhiod volt, ám egyikük sem bizonyult képesnek arra, hogy egy futó pillantásnál többet vessen a Kő Szívére vagy bármilyen hasznos dologra.

A vastag füstgomolyag most már közvetlenül a Kék Daru előtt látszott. Talán öt- vagy hatmérföldnyi távolságban a folyótól, gondolta. A másik füstoszlop már csak egy elmosódott vonalnak tűnt a látóhatáron. Lehetett volna egy közönséges felhő is, ám Egwene biztos volt abban, hogy nem az. A bozót errefelé néhány helyen egészen közel nőtt a folyóhoz. A vizet egy vékony fűsáv választotta el a bokroktól. Az áramlat csak néhány helyen mosta alá a partot.

Elayne is feljött a fedélzetre, s odalépett Egwene mellé, a korláthoz. A szél belekapott köpenyébe. Ő is erős gyapjúköpenyt viselt. Ez megint egy olyan pont volt, ahol Nynaeve akarata diadalmaskodott. A ruháik. Egwene amellett érvelt, hogy az aes sedai-ok mindig a legjobb minőségű ruhát hordják, még akkor is, ha utaznak. Az a selyemöltözék járt az eszében, amelyet Tel'aran'rhiodban hordott. Nynaeve viszont arra hivatkozott, hogy van náluk egy arannyal teli zacskó, melyet az amyrlin utasítására rejtett el valaki a számukra a ruhásszekrényben, de azt nem tudhatják, hogy a folyón lefelé haladva milyen magasak lesznek az árak. A szolgálónők úgy vélték, Matnek igaza volt a cairhieni polgárháborúval kapcsolatban, és az árak ezért emelkedtek a magasba. Egwene meglepetésére éppen Elayne hívta fel a figyelmet arra, hogy a Barna nővérek gyakrabban viselnek gyapjúruhát, mint selymet. Elayne mindenképpen meg akart már szabadulni a konyhai szolgálattól, és Egwene úgy vélte, barátnőjük még szakadt rongyokat is magára öltött volna, csak hogy kikerüljön a konyhából.

Mi lehet Mattel? Szinte biztos, hogy megpróbálja rávenni hajója kapitányát arra, hogy leüljön vele kockázni.

– Rettenetes – mondta Elayne. – Annyira rettenetes!

– Micsoda? – kérdezte Egwene szórakozottan. Csak abban reménykedem, hogy nem mutatja meg mindenkinek azt a menlevelet, amelyet tőlünk kapott.

Elayne meglepett pillantást vetett rá, és a homlokát ráncolta.

– Hát az! – A távoli füstoszlopra mutatott. – Hogy kerülhette el a figyelmedet?

– Nem törődöm vele, mert nem akarok azon gondolkozni, min kell keresztülmennie az embereknek. Nem tehetek semmit sem ellene, és folytatnunk kell utunkat Tear felé. Amit mi keresünk, az Tearben van.

Maga is meglepődött saját szenvedélyes szavain. Tényleg nem tehetek ellene semmit sem! A Fekete ajah pedig Tearben van.

Minél inkább töprengett a dolgon, annál inkább bizonyossá vált abban, hogy be kell jutniuk a Kő Szívébe. Lehetséges, hogy csupán Tear Nagyurainak engedték meg, hogy ott tartózkodjanak, de lassanként arra a meggyőződésre jutott, hogy csupán a Kő Szívében tudják hatástalanítani a Fekete ajah csapdáját anélkül, hogy az foglyul ejtené őket.

– Ezzel én is mind tisztában vagyok, Egwene, de ez akkor sem akadályoz meg abban, hogy együtt szenvedjek a cairhieni emberekkel.

– A kiképzésünk során hallottam Andor és Cairhien háborúiról – válaszolta Egwene szárazon. – Bennae sedai azt mondta, hogy ti és Cairhien többet háborúztatok egymással, mint bármelyik másik két ország, kivéve talán Teart és Illiant.

Társnője lapos pillantást vetett rá. Elayne nem tudott hozzászokni a gondolathoz, hogy Egwene nem tekinti magát andorinak. A térképek határvonalait nézve a Folyóköz Andor részének számított, és Elayne hitelt adott a térképeknek.

– Sokat háborúztunk ellenük, Egwene, de az Aiel háború rettenetes pusztításai után majdnem ugyanolyan sok gabonát adtunk el nekik, mint Tear. A kereskedelem most összeomlott. Mivel Cairhienben egymás torkának esett az összes nemesi család, hogy megszerezzék maguknak a Naptrónt – hát igen, ilyenkor ki venne gabonát, hogy elossza a lakosságnak? Ha az összecsapások tényleg annyira súlyosak, mint amire a folyóparti pusztítások nyomaiból lehet következtetni... Tudod, nem lehet húsz évig etetni egy népet, és utána semmilyen együttérzést sem tanúsítani iránta, ha azt látjuk, hogy éppen az éhhalál fenyegeti.

– Egy Szürke Gyilkos – jelentette ki Egwene, és Elayne összerezzent. Megpróbált egyszerre minden irányban figyelni. A saidar izzása azonnal körülvette.

– Hol?

Egwene valamivel komótosabban nézett szét a fedélzeten, nincs-e a közelben valaki, aki kihallgathatja. Ellisor kapitány még mindig a hajó farában állt, a hosszú kormánylapátot kezelő, félmeztelen matróz mellett. A legénység egy másik tagja a hajó orrából lógott ki egy kötélen, és a folyót vizsgálta, homokzátonyok után kutatva. Két másik is a fedélzeten szorgoskodott, időről időre meghúzták a köteleket, hogy megigazítsák vagy megváltoztassák a vitorlák állását. A többiek lementek a fedélközbe. A fedélzeten dolgozók közül az egyik megállt, és ellenőrizte a hátára fordítva rögzített evezős csónak tartóköteleit. Egwene megvárta, míg a hajós eltávolodik, és csak utána folytatta:

– Bolond! – mormogta halkan. – Magamról beszélek, Elayne, nem rólad. Ne nézz rám ilyen dühösen! – suttogva folytatta: – Egy Szürke Gyilkos jár Mat nyomában, Elayne. Erről szólt az álmom, de én vak voltam. Micsoda bolond vagyok!

Elayne körül eltűnt az izzás.

– Ne ítéld meg túlzottan keményen magadat! – suttogta vissza. – Talán igazad lehet, de én sem jöttem rá, és Nynaeve még kevésbé – elhallgatott egy pillanatra, aztán csak úgy repültek vörös-arany hajfonatai, amikor megrázta a fejét. – De hát ennek nincs értelme, Egwene! Miért szegődött volna egy Szürke Gyilkos Mat nyomába? Az anyámnak küldött levélben semmi olyan nincsen, ami veszélyeztetné az életét.

– Nem tudom, miért – felelte Egwene. – Kell, hogy legyen egy oka. Biztos vagyok abban, hogy az álmom ezt jelentette.

– Még akkor is, ha igazad lenne, Egwene, akkor sem tehetünk semmit ellene!

– Ezzel én is tisztában vagyok – felelte Egwene keserű hangon. Még csak azt sem tudhatta, hogy a fiú előttük vagy mögöttük jár-e. Bizonyára előttük. Mat valószínűleg az első adandó alkalommal lelépett. – Bárhogy is legyen – morogta saját magának –, nincs segítség. Végre tudom, mit jelent az egyik álmom, de ez egy cseppet sem segített.

– Ha tisztában vagy az egyik jelentésével – jelentette ki Elayne –, akkor talán hamarosan rájössz a többire is. Ha leülünk egy kicsit, hogy mindent megbeszéljünk...

A Kék Daru megremegett és megingott. Egwene a fedélzetre zuhant, Elayne pedig pontosan ráesett. Amikor Egwene feltápászkodott, a folyópart mozgása abbamaradt. A hajó megállt, orral felfelé, érezhetően megdőlve. A vitorlák hangosan csattogtak a szélben.

Chin Ellisor kihúzta magát, és a hajó orrába rohant, anélkül hogy felsegítette volna a kormányost.

– Világtalan parasztja! – üvöltött rá a kötélen lógó matrózra, aki a korlátba kapaszkodott, hogy ne zuhanjon a vízbe. – Te mocsokzabáló kecskefejő! Hát nem töltöttél elég időt a folyón ahhoz, hogy megismerd, ha homokzátony fölött habzik a víz? – A vállánál fogva megragadta a hajóst, és visszarángatta a fedélzetre. Itt aztán félrelökte, hogy maga hajoljon ki a vizet bámulni. – Ha léket kaptunk miattad, akkor személyesen foglak belegyömöszölni a lyukba.

A legénység többi tagja is talpon volt már, a többiek pedig a létrán siettek a fedélzetre. Mindenki előresietett, és a kapitány körül tolongott.

Nynaeve lépett ki azon a csapóajtón, amelyik az utasok kabinjaihoz vezetett. Végigsimította a szoknyáját, és megrántotta hajfonatát. Ezt olyankor szokta tenni, ha mérges volt. Egy komor pillantást vetett a hajó orrában nyüzsgő férfiakra, és odasétált Elayne-hez és Egwene-hez.

– Ráfutottunk valamire, igaz? És a kapitánynak volt képe arról fecsegni, hogy úgy ismeri a folyót, mint a feleségét. Szerintem még csak mosolyogni sem szokott a feleségére – ismét nagyot rántott vastag hajfonatán, és a hajósok között a kapitányhoz furakodott. Valamennyien a vizet bámulták.

– Nincs értelme csatlakozni hozzá. – A kapitány valószínűleg gyorsabban elvisz minket innen, ha békén hagyják. Nynaeve most valószínűleg éppen azt magyarázza el neki, miként kellene elvégeznie saját munkáját. Nagyon úgy tűnt, Elayne is ugyanilyen gondolatokat forgat a fejében, mert elítélően csóválta a fejét, amikor látta, hogy a kapitány és a hajósok tiszteletteljes arccal elfordulnak a víztől, hogy meghallgassák Nynaeve-ot.

A férfiak hirtelen roppantul idegesnek látszottak. Egy pillanatra feltűnt a kapitány keze, melyet tiltakozóan a feje fölé emelt, aztán Nynaeve magukra hagyta őket. A hajósok mély meghajlások közepette félrehúzódtak útjából, Ellisor pedig sietve utána jött. Egy nagy, vörös zsebkendővel törölgette az arcát. Amikor közelebb ért hozzájuk, már ők is hallották a kapitány hangját:

– ...jó tizenöt mérföld a következő faluig, az andori oldalon, aes sedai, és legalább öt vagy hat mérföld a folyón lefelé, Cairhien oldalán. Persze, azt is andori katonák ellenőrzik, de hát nem figyelhetnek minden mérföldre innen, egészen a településig! – Megint megtörölte az arcát, mintha csöpögne róla az izzadság.

– Egy hajóroncs – fordult Nynaeve a két másik nőhöz. – A kapitány azt gondolja, hogy folyami kalózok süllyesztették el. Az evezők segítségével megpróbál hátrafelé kiszabadulni, de maga is alig hiszi, hogy sikerülni fog.

– Eléggé gyorsan haladtunk, amikor ráfutottunk, aes sedai. Önök miatt gyorsan akartam hajózni – Ellisor még erősebben törölgette az arcát. Egwene rájött, a férfi attól tart, hogy az aes sedai-ok neheztelni fognak rá. – Eléggé megfeneklettünk. Azt viszont nem hiszem, hogy víz kerülhet a hajótörzsbe, aes sedai. Nincs ok a nyugtalanságra! Majdcsak jön egy másik hajó! Két sor evező pedig elég lesz ahhoz, hogy kiszabaduljunk. Nem szükséges kiszállniuk a partra, aes sedai. A Fényre esküszöm!

– Arra gondoltál, hogy kiszálljunk a hajóból? – akarta Egwene tudni. – Ezt jó ötletnek tartod?

– Még szép, hogy az! – Nynaeve elhallgatott, s haragosan nézett Egwene-re, aki azonban szemrebbenés nélkül viszonozta pillantását. Aztán Nynaeve valamivel nyugodtabban, bár még mindig kissé idegesen folytatta: – A kapitány úgy véli, egy órán belül jönni fog egy másik hajó. Egy hajó, elég sok evezővel ahhoz, hogy érdemes legyen próbálkozni. De egy egész napig is eltarthat. Vagy akár kettőig. Nem hiszem, hogy megengedhetnénk magunknak kétnapi várakozást! Azt a falut viszont, amiről beszélt – hogy is hívják, kapitány? Jurene? – gyalog két óra vagy annál is rövidebb idő alatt elérhetjük. Ha Ellisor kapitánynak sikerül olyan gyorsan kiszabadítani a hajóját, ahogy reméli, akkor ott újra a fedélzetre vehet minket. Azt mondja, majd horgonyt vet, és megnézi, ott vagyunk-e. Ha azonban nem tud továbbmenni, Jurene-ben felszállhatunk egy másik hajóra. Lehet, hogy egy kifutásra készülő hajót is találunk. A kapitány szerint a kereskedők szívesen kötnek ki ott, mert az andori hadsereg megvédi őket – mélyet lélegzett, de a hangja még idegesebben csengett: – Elég világosan kifejtettem az álláspontomat? Vagy még mást is hallani akartok?

– Számomra világos – felelte gyorsan Elayne, mielőtt Egwene szóhoz juthatott volna. – És jó ötletnek tűnik. Te is jónak tartod, ugye, Egwene?

Egwene kelletlenül bólintott.

– Azt hiszem, igen.

– De aes sedai – tiltakozott Ellisor –, legalább az andori partra menjenek! A háború, aes sedai! Rablók, mindenféle útonállók, és a katonák sem sokkal jobbak! Hiszen ez a roncs alattunk fényesen bizonyítja, miféle emberek ezek!

– Egy teremtett lelket sem láttunk a cairhieni oldalon – vélekedett Nynaeve –, egyébként pedig nem vagyunk védtelenek, kapitány. Minek gyalogolnék tizenöt mérföldet, amikor hat is elegendő?

– Természetesen, aes sedai – Ellisor most már komolyan izzadt. – Én nem akartam javasolni... hát persze, hogy nem védtelenek, aes sedai! Nem is ezt akartam mondani – idegesen megtörölte arcát, ami azonban még ezután is csillogott a verítéktől.

Nynaeve kinyitotta a száját, de azután Egwene-re pillantott, és láthatóan mást mondott, mint amit eredetileg akart:

– Lemegyek a holmimért – mondta a levegőnek Egwene és Elayne között, majd visszafordult Ellisorhoz. – Kapitány, készítse elő a csónakját!

– A férfi meghajolt, majd elviharzott, mielőtt a javasasszony a lejáró felé fordulhatott volna, és mielőtt Nynaeve lement volna, a kapitány már meg is parancsolta embereinek, hogy emeljék át a csónakot a hajó peremén.

– Ha egyikőtök azt mondja, „fel”, a másik biztosan azt feleli, „le” – mormogott Elayne. – Ha ezt nem hagyjátok abba, sosem érjük el Teart.

– El fogjuk érni Teart – vélekedett Egwene. – Mihelyt Nynaeve rájön, hogy többé már nem javasasszony. Mi mind a hárman... – nem mondta ki, hogy beavatottak; túl sok ember szaladgált a környéken – azonos szinten vagyunk most már.

Elayne felsóhajtott.

A csónak hamarosan partra tette a három nőt, ők pedig, kezükben vándorbotjaikkal, álltak a parton, holmijukat pedig batyukban vitték vagy övtáskáikban és bőrtarisznyáikban helyezték el őket. Hullámzó fű és apró bozótosok vették őket körbe, pár mérföldnyire a folyótól pedig erdős dombok terültek el. A Kék Daru evezői habosra verték a vizet, de a hajót nem tudták elmozdítani. Egwene megfordult, és anélkül, hogy visszapillantott volna, dél felé indult. Mielőtt még Nynaeve magához ragadhatta volna a vezetést.

Amikor a másik két nő beérte, Elayne rosszalló pillantást vetett rá. Nynaeve egyenesen előrebámulva gyalogolt. Elayne elmondta Nynaeve-nak, amit Egwene Matről és a Szürke Gyilkosról mesélt neki, az idősebb nő azonban csupán csendben meghallgatta, és anélkül, hogy lassított volna, ennyit felelt:

– Matnek most magáról kell gondoskodnia.

Egy idő múlva a leányörökös is feladta azt az igyekezetét, hogy beszédre bírja két társnőjét, így csendben mentek tovább.

A folyó partján álló facsoportok – sűrűn növő vízitölgy és fűz – hamarosan eltakarták a Kék Darut. Nem mentek be a csalitosba, hiszen a bokrok alatt az árnyékban bármi megbújhatott. Egy-egy bozótos között, a folyóhoz közel, elszórtan nőtt néhány alacsony bokor is, ám ezek túl ritkák voltak még ahhoz is, hogy egy gyermeket elrejtsenek, nem hogy egy útonállót, és messze is nőttek egymástól.

– Ha találkoznánk útonállókkal – jelentette ki Egwene –, én bizony megvédem magam. Itt most nincs amyrlin, aki állandóan minket figyel.

Nynaeve szája elkeskenyedett.

– Ha kell – mondta maga elé a levegőbe –, bármilyen útonállót elrettenthetünk, ahogy azt a fehérköpenyekkel is tettük. Ha más mód nem lesz rá.

– Inkább ne is beszéljetek útonállókról! – kérte Elayne. – Én csak szeretném elérni a következő falut anélkül, hogy...

Ekkor az egyik bokor mögül, majdnem pont előttük, egy barnába és szürkébe öltözött alak emelkedett fel.

Harmincnyolcadik fejezet

A Lándzsa Hajadonjai

Egwene magához ölelte a saidart, mielőtt még felsikoltott volna, és látta, ahogy Elayne körül is felragyog az aura. Egy pillanatig azon töprengett, vajon Ellisor kapitány meghallotta-e sikoltásukat, és küld-e valakit a segítségükre; a Kék Daru nem lehetett egymérföldnyinél messzebbre, a folyón felfelé. Rögtön úgy gondolta azonban, hogy nincs szükségük segítségre, és máris összefonta a Levegőt a Tűzzel, hogy villámot teremtsen belőle. Még szinte hallotta sikoltásukat.

Nynaeve egyszerűen csak állt ott, melle fölött összefont karral, arcán határozott kifejezéssel, Egwene azonban nem volt biztos benne, vajon azért nem érinti az Igazi Forrást, mert nem elég dühös hozzá, vagy mert már az elején látta azt, amit Egwene csak most vett észre. Az előttük álló alak nő volt, alig idősebb nála, bár kissé magasabb termetű.

Azért nem engedte el a saidart. A férfiak néha elég ostobának bizonyultak ahhoz, hogy azt gondolják, egy asszony veszélytelen, csak mert nőnemű. Egwene-nek azonban nem voltak ilyen illúziói. Agyának egyik szeglete nyugtázta, hogy Elayne-t többé nem veszi körül a ragyogás. A leányörökös eszerint még mindig bolond nézeteket vall. Ő azonban sosem volt a seanchanok foglya!

Egwene mégis úgy határozott, kevés férfi volna olyan ostoba, hogy ne ítélné veszélyesnek az előtte álló lányt, még ha keze üres is, és semmilyen látható fegyvert nem visel. A nőnek kékeszöld szeme és vöröses haja volt, amelyet egy, a hátáig lógó copftól eltekintve, rövidre vágott; puha, térdig érő, visszahajtott szárú csizmát, testhezálló kabátot és lovaglónadrágot viselt, valamennyi ruhadarab színe a földéhez vagy a kövekéhez volt hasonló. Egyszer elmesélték neki, kik hordanak ilyen szabású és színű ruhákat; most tudta, hogy egy aiel nő áll előtte.

Miközben a nőt vizsgálta, Egwene úgy érezte, hogy egész furcsa módon rokonszenvesnek találja. Ennek okát maga sem értette. Talán, mert úgy néz ki, mintha Rand unokahúga lenne. De még ez az érzés – hogy majdnem a rokonának tekinthette – sem elégítette ki kíváncsiságát. A Fény szerelmére! Mit csinálnak itt az aielek? Eddig sosem hagyták el a sivatagukat, legalábbis az Aiel háború óta. Gyermekkora óta rengeteget hallott arról, milyen rettenetesek az aielek – a Lándzsa Hajadonjai nem kevésbé, mint a férfiak harcostársaságainak tagjai –, ám most egy cseppet sem félt tőlük, és csak amiatt mérgelődött, hogy az első pillanatban megijedt. Ha magában érezhette a saidart, az Egyetlen Hatalom viharát, akkor semmitől sem kellett félnie. Kivéve persze, egy teljesen kiképzett aes sedai-tól – ismerte be magában. – Az viszont biztos, hogy egy másik nőtől nem kell tartanom, még ha az aiel is.

– Aviendhának hívnak – szólalt meg az aiel nő – és a Taardad aielek Keserű Víz klánjából származom – arckifejezése ugyanolyan kifejezéstelen és kiismerhetetlen maradt, mint a hangja. – Far Dareis Mai vagyok, a Lándzsa Hajadonja – egy pillanatra elhallgatott, és fürkésző pillantást vetett rájuk. – Az arcotok nem úgy néz ki, de láttuk a gyűrűiteket. A ti országaitokban is vannak olyan nők, akik hasonlítanak a mi otthoni Tudós Asszonyainkra. Ti aes sedai-oknak hívjátok őket. Ti is a Fehér Torony asszonyai vagytok, vagy nem?

Egwene egy picit ideges lett. Hogyhogy láttuk? Alaposan körülnézett, de senkit sem tudott felfedezni a bokrok között.

Ha az aielek többen voltak, akkor valószínűleg a legközelebbi bozótosban rejtőzhettek, több mint kétszáz lépésre tőlük, vagy egy távolabbiba, amelyik kétszer olyan messze feküdt. Túl messze ahhoz, hogy fenyegetést jelentsenek. Már ha nincsenek íjaik. De akkor is, nagyon jó lövésznek kellene lenniük. Otthon, amikor íjászversenyt rendeztek Bel Tine alkalmából vagy a Nap ünnepén, akkor csak a legjobb lövészek találtak célba kétszáz lépésnél nagyobb távolságból.

Meglehetősen kellemes érzés volt tudni, hogy képes egy villámmal lesújtani azt, aki valami ilyesmivel próbálkozna ellene.

– A Fehér Torony asszonyai közé tartozunk – jelentette ki Nynaeve nyugodtan. Bizonyára komoly erőfeszítésébe került, hogy uralkodjon magán, és ne kutasson körülnézve további, rejtőzködő aielek után. Még Elayne is nyugtalanul tekintett körbe. – De hogy bármelyikünket is tudósnak tekinted-e, az már más tészta – folytatta Nynaeve. – Mit akarsz tőlünk?

Aviendha elmosolyodott. Egwene csak most vette észre, hogy a lány tényleg csinos. Komor arckifejezése az előbb ezt eltakarta.

– Úgy beszélsz, mint a Tudós Asszonyok. Röviden, egyszerűen, célratörően – a mosoly eltűnt az arcáról, de hangja nyugodt maradt. – Egyikünk komoly sérülést szenvedett. Lehet, hogy meg fog halni. A Tudós Asszonyok gyakran segítenek olyanoknak is, akik egyébként meghalnának, és azt hallottam, hogy az aes sedai-ok még ennél is többre képesek. Segítetek nekünk?

Egwene zavarában majdnem a fejét csóválta. Haldoklik az egyik barátnője? Úgy hangzott, mintha csak egy csésze zablisztet akart volna kérni tőlünk.

– Segíteni fogok, ha tudok – jelentette ki Nynaeve megfontoltan. – Megígérni azonban semmit sem ígérhetek, Aviendha. Lehet, hogy fáradozásaim ellenére meg fog halni.

– A halál mindannyiunkért eljön – felelte az aiel. – Csupán azt választhatjuk ki, miként találkozzunk vele. Elvezetlek a sebesülthöz.

Két, aiel ruhát viselő nő emelkedett ki alig tízlépésnyire tőlük, egyikük egy olyan parányi mélyedésből, amelyikről Egwene azt hitte, hogy ott még egy kutya sem tudna elbújni, a másik pedig egy fűcsomó mögül, ami még csak a térdéig sem ért. Miután felálltak, levették arcuk elől a fekete kendőket. Egwene ettől összerezzent, mert Elayne elmesélte neki, hogy az aielek csak akkor kendőzik el így az arcukat, ha készen állnak a harcra és a gyilkolásra. Kendőiket a vállukra vetették. Egyiküknek ugyanolyan vöröses haja volt, mint Aviendhának, és szürke szeme. A másik nő szeme sötétkék volt, és a haja szinte lángolt, mint a tűz. Egyikük sem lehetett idősebb Egwene-nél vagy Elayne-nél, de mindketten azt a benyomást keltették, hogy nem okozna nekik lelkiismeret-furdalást, ha használniuk kellene a kezükben tartott lándzsákat.

A tűzvörös hajú nő fegyvereket nyújtott oda Aviendhának: egy vaskos pengéjű, hosszú kést, amelyet az az övébe tűzött, a másik oldalra pedig egy teletömött tegezt akasztott. Sötét színű, szarufényű íját a hátáról lógó tokba csúsztatta. Bal karjára apró bőrpajzsot húzott, és ebben a kezében tartotta négy, rövid, nyújtott levél alakú pengében végződő lándzsáját. Aviendha mindezeket olyan természetességgel viselte, mint ahogy egy emondmezei asszony a kendőjét hordta, akárcsak társai.

– Gyertek – hívta őket, és elindult egy bozótos irányába, amelyik mellett az előbb eljöttek.

Egwene most már elengedte a saidart. Úgy vélte, az aielek közül bármelyik képes lenne lándzsájával ledöfni, mielőtt megpróbálhatna védekezni, ha éppen ehhez lenne kedvük. Az idegen nők szemmel látható ébersége ellenére sem gondolta, hogy ilyesmit terveznének. De mi lesz akkor, ha Nynaeve nem tudja meggyógyítani a barátnőjüket? Bárcsak egyszer minket is megkérdezne, mielőtt az önfejű döntéseivel mindannyiunkat életveszélybe sodor! Mialatt a fák és a bokrok felé mentek, az aielek olyan figyelmesen nézték a környező tájat, mintha attól féltek volna, hogy egy olyan ellenség rejtőzhet ott, aki ugyanolyan mestere az álcázásnak, mint ők maguk. Aviendha ment elöl, és Nynaeve igyekezett lépést tartani vele.

– Elayne vagyok a Trakand házból – jelentette ki Egwene barátnője, mintha csak beszélgetni támadt volna kedve. – Az anyám Morgase, Andor királynője. Én vagyok a leányörökös.

Egwene megbotlott. A Fényre, hát ez megbolondult? Tudom, hogy Andor az aielek ellen harcolt az Aiel háborúban. Lehet, hogy azóta eltelt húsz év, de azt mondják, az aielek nem felejtik el az ilyesmit.

A mellettük lépkedő, tűzvörös hajú aiel azonban csak ennyit felelt:

– Bain vagyok, a Shaarad aielek Fekete Szikla klánjából.

– Chiadnak hívnak – mondta most a világosabb hajú, alacsonyabb nő a másik oldalon. – A Goshien aielek Kőfolyó klánjából jöttem.

Bain és Chiad Egwene-re pillantottak. Arckifejezésük változatlan maradt, de Egwene gyanította, hogy magukban udvariatlannak tartják.

– Egwene al'Vere vagyok – fordult hát feléjük. Mivel úgy látszott, hogy ez nem elég, hát folytatta: – az emondmezei Marin al'Vere leánya, a Folyóköz vidékéről.

Úgy tűnt, ezzel megelégedtek, de Egwene lefogadta volna, hogy az aielek mindezt éppen olyan kevéssé értették, mint ahogy ő nem értette a nemzetségeiket és a klánjaikat. Olyasmi lehet, mint egy nagy család.

– Anyavérek vagytok? – úgy tűnt, Bain mindhármukat kérdezte. Egwene azt hitte, hogy az aiel arra céloz a maga módján, hogy ők mind aes sedai nővérek, ezért azt válaszolta, hogy igen. Miközben Elayne hangos „nemet” mondott.

Chiad és Bain olyan pillantásokat váltott, melyek sejtetni engedték, hogy szerintük a három idegennek valami baj lehet a fejével.

– Az anyavérek – jelentette ki Elayne oktató hangon Egwene-nek – olyan nők, akik ugyanattól az anyától származnak. A másodvérek olyan nővérek, akiknek az anyáik nővérek – most az aielekhez fordult:

– Egyikünk sem tud sokat a népetekről. Kérlek, bocsássátok meg tudatlanságunkat! Én Egwene-t néha úgy kezelem, mintha anyavérem lenne, de nem vagyunk vérrokonok.

– Miért nem tesztek akkor fogadalmat a Tudós Asszonyaitok előtt? – kérdezte Chiad. – Bain meg én így lettünk anyavérek.

Egwene meglepetten pislogott.

– Hogyan lehet valaki anyavér? Vagy ugyanaz az anyátok, vagy nem. Ezzel persze nem akarlak megbántani benneteket. Annak a nagyobbik részét, amit a Lándzsa Hajadonjairól tudok, Elayne mesélte el nekem. Ez pedig nem valami sok. Azt tudom, hogy a csatákban harcoltok, és nem akartok férfiakat, de ez minden.

Elayne bólintott. Azok alapján, amit Egwene-nek mesélt a hajadonokról, nagyon úgy tűnt, mintha azok a Piros ajah és az őrzőnek beállt harcos leányok keverékei lettek volna.

Az aielek már megint olyan képet vágtak, mint akik nem egészen hiszik, hogy Egwene és Elayne fejében minden rendben van.

– Hogy nem akarunk férfiakat? – Chiad mintha csak egy találós kérdést hallott volna.

Bain a homlokát ráncolta, és jól láthatóan valamin töprengett.

– Amit most mondtatok, az elég közel áll az igazsághoz, mégis teljesen hamis. Amikor a lándzsa hajadonjai leszünk, megesküszünk, hogy sosem fogunk férfihoz vagy gyerekhez kötődni. Néhányan azonban feladják a lándzsát egy férfi vagy egy gyerek kedvéért – arckifejezése azt mutatta, hogy ő maga sem érti a dolgot teljesen. – De ha valaki egyszer feladta a lándzsát, akkor sosem térhet vissza hozzánk.

– Akkor is le kell mondania róla, ha kiválasztják, hogy elmenjen Rhuideanba – szólt közbe Chiad. – Egy Tudós Asszony nem lehet a lándzsa jegyese.

Bain olyan pillantást vetett rájuk, mintha éppen azt magyarázta volna az előbb, hogy az ég kék, az eső lefelé esik, és a felhők fehérek. Aztán még egyszer végigmérte Egwene-t és Elayne-t, és ekkor már bizonyára derengeni kezdett neki, hogy ők ketten tényleg nincsenek tisztában ezekkel a dolgokkal.

– Így igaz. Még akkor is, ha valaki megpróbál szembeszállni ezzel.

– Bizony ám! – Chiad hangja úgy csengett, mintha ezzel kapcsolatban lenne egy közös titkuk Bainnel.

– Na de hagytam, hogy túlzottan elkanyarodjunk attól, amiről tulajdonképpen mesélni akartam – folytatta Bain. – A Hajadonok sosem járják a lándzsa táncát egymással, akkor sem, ha a klánjaink időnként háborúznak. A Shaarad aielek és a Goshien klán négyszáz éve vérbosszút esküdött egymás ellen. Chiad és én ezért úgy éreztük, kettőnk számára nem elég, hogy eljegyeztük magunkat a lándzsával. Elmentünk klánjaink Tudós Asszonyaihoz, és előttük tettünk esküt – miközben Chiad ugyanúgy az életét kockáztatta, mint én –, ez anyavérekké tett minket. Ahogy a Lándzsa Hajadonjai közé tartozó anyavérekhez illik, mi fedezzük egymás hátát, és egyikünk sem fordulna a másik nélkül egyetlen férfi felé sem. Azt azért nem állítanám, hogy nem akarunk férfit magunknak – Chiad leheletnyi mosollyal az ajkain bólintott. – Sikerült elmagyaráznom neked az igazságot, Egwene?

– Igen – felelte Egwene halk hangon. Elayne szemébe nézett, és a kék mélységben ugyanazt a zavart látta, mint ami az ő sötét szemében is tükröződhetett. Nem éppen Piros ajah. Talán inkább a Zöld. Az őrzők és a Zöld ajah keveréke, de tulajdonképpen semmit nem értek az egészből. – Most már minden világos, Bain. Köszönöm.

– Ha úgy érzitek, hogy tulajdonképpen anyavérek vagytok – jelentette ki Chiad –, akkor el kellene mennetek a Tudós Asszonyaitokhoz, hogy letegyétek az esküt. De hát ti magatok is Tudós Asszonyok vagytok – bármilyen fiatalok is legyetek! Nemigen tudom, hogy ebben az esetben mi a teendő.

Egwene sem tudta, hogy most nevessen, vagy inkább elpiruljon. Elképzelte magát meg Elayne-t, amint éppen megosztoznak egy férfin. Nem, ilyet csak azok az anyavérek csinálnak, akik egyben a Lándzsa Hajadonjai. Nem? Elayne arcán piros rózsák jelentek meg, és Egwene nem kételkedett abban, hogy társa Randre gondol. Ő nem lehet egyszerre a miénk, Elayne. Rand egyikünké sem lehet.

Elayne megköszörülte a torkát.

– Nem hiszem, hogy szükség lenne erre, Chiad. Mi Egwene-nel már így is fedezzük egymás hátát.

– Ez meg hogy lehet? – kérdezte Chiad lassan. – Hiszen ti nem jegyeztétek el magatokat a lándzsával. És ráadásul Tudós Asszonyok vagytok. Ki merészelne kezet emelni egy Tudós Asszonyra? Ezt nem értem. Mi szükségetek arra, hogy fedezzétek egymás hátát?

Egwene-nek nem kellett válaszolnia, mert elérték a bozótost. A fák között még két aiel várakozott, egészen bent, közel a folyóhoz. A kék szemű és arany-vörös hajú Jolien a Nakai aielek Sósíkság klánjából származott. Az Elayne-re hasonlító nő Dailinre vigyázott. Az izzadságtól csatakos, sötétvörös hajú sebesült ugyanabba a klánba és törzsbe tartozott, mint Aviendha. Dailin csak egyszer nyitotta ki szürke szemét, rögtön azután, hogy odaértek hozzá, majd ismét becsukta. Inge és kabátja mellette feküdt, felsőtestét pedig véráztatta kötések borították.

– Egy karddal sebezték meg – mondta Aviendha. – Néhányan azok közül a bolondok közül, akiket az esküszegő fagyilkosok katonáknak neveznek, azt hitték, mi is az országutat fosztogató bandákhoz tartozunk. Meg kellett őket ölnünk, hogy meggyőződhessenek tévedésükről, de Dailin... Meg tudod gyógyítani, aes sedai?

Nynaeve letérdelt a sebesült mellé, félrehúzta a kötéseket, hogy megvizsgálja a sérülést. A látványtól elfintorodott.

– Megmozdítottátok, amióta megsebesült? Látok egy vékony, alvadt vérréteget, de megtört.

– A víz közelében akart meghalni – mondta Aviendha. Gyors pillantást vetett a folyóra, majd a másik irányba nézett. Egwene úgy gondolta, hogy a Hajadon megborzongott.

– Bolondok! – Nynaeve gyógynövényeket keresett táskájában. – Már pusztán azzal is megölhettétek volna, hogy egy ilyen sebbel megmozdítottátok! A víz közelében akart meghalni! Piha! – folytatta felháborodva. – Csak azért, mert a férfiakhoz hasonlóan fegyvert viseltek, még nem kell rászoknotok arra, hogy úgy gondolkodjatok, mint ők! – Egyik zsebéből egy mély facsészét húzott elő, és Chiad kezébe nyomta. – Töltsd tele! Vízre van szükségem, hogy orvosságot keverjek, amit megihat.

Chiad és Bain együtt mentek le a partra, és együtt is jöttek vissza. Arckifejezésük nem változott, de Egwene-nek az volt az érzése, a két lány félig-meddig arra számított, hogy a folyó karokat növeszt, és megpróbálja megragadni őket.

– Ha nem hoztuk volna ide a... folyóhoz, aes sedai – nézett rá Aviendha –, akkor nem találkoztunk volna veletek, és úgy mindenképpen meghalt volna.

Nynaeve felhorkant, majd hozzálátott, hogy mozsárban őrölt növényeket szórjon a csészébe, miközben halkan így mormogott:

– A corengyökér elősegíti a vérképzést, a kutyafű a húst gyógyítja, és természetesen a mindenjófű – morgása annyira lehalkult, hogy szinte alig lehetett hallani. Aviendha a homlokát ráncolta.

– A Tudós Asszonyok sokszor használnak gyógyfüveket, aes sedai, de arról még sosem hallottam, hogy az aes sedai-ok is használnak ilyesmit.

– Azt használom, amire éppen szükségem van! – hördült fel Nynaeve, miközben tovább kotorászott a holmijai között, és magában motyogott.

– Ő tényleg olyan, mint egy Tudós Asszony – suttogta Chiad Bainnek, mire társa idegesen bólintott.

Az aielek közül egyedül Dailin nem markolta fegyverét, és mindannyian úgy néztek ki, mintha egy szívdobbanás is elég lenne ahhoz, hogy készen álljanak a harcra. Nynaeve sem éppen egy megnyugtató látvány – gondolta Egwene –, valahogy meg kellene nyugtatnom őket. Senki sem fog harcba kezdeni, ha valami békés dologról beszélgetünk.

– Ne sértődjetek meg – kezdte óvatosan –, de úgy látom, nyugtalanít titeket a folyó. Pedig ártalmatlan, hacsak nincs vihar. Úszni is lehet benne, ha akartok, bár a parttól távolabb erős a sodrás. – Elayne megrázta a fejét.

Az aielek értetlenül nézték. Aviendha szólalt meg:

– Láttam egyszer egy férfit – egy shienarit –, aki azt csinálta, amit ti úszásnak neveztek.

– Nem értem – felelte Egwene. – Tudom, hogy a pusztában nincsen sok víz, de nem azt mondtad, Jolien, hogy a Kőfolyó klánból származol? Biztos lejártatok úszni a Kőfolyóba!

Elayne úgy nézett rá, mintha hirtelen megőrült volna.

– Úszni – válaszolta Jolien lassan –, ez azt jelenti, hogy... belemenni a vízbe? Ilyen sok vízbe? Anélkül, hogy bármiben meg tudnék kapaszkodni? – megborzongott. – Aes sedai, mielőtt átkeltem volna a Sárkány-falon, még sosem láttam olyan folyóvizet, amelyen egyetlen lépéssel ne tudtam volna átkelni. A Kőfolyó... Néhányan azt állítják, hogy abban valamikor víz folyhatott, de ez csak kérkedés. Ott csak kövek vannak. A Tudós Asszonyok és a törzsfők legősibb feljegyzései is arról szólnak, hogy abban sosem volt más, mint kő, amióta a klánunk kivált a Fennsík klánjai közül, és birtokba vette ezt a területet. Úszni! – markolta meg olyan erővel lándzsáit, mintha azokkal akart volna szembeszállni az úszás gondolatával. Chiad és Bain egy lépéssel távolabb jöttek a parttól.

Egwene felsóhajtott. Amikor Elayne szemébe pillantott, elvörösödött. Jól van, nem lehet mindenki mindentudó leányörökös! Én is tanultam azért valamit! Amikor ismét végigmérte az aiel nőket, kénytelen volt megállapítani, hogy nem nyugtatta meg őket. Ellenkezőleg: azok még idegesebbek lettek. Ha bármit is tesznek, a Levegő segítségével megkötözöm őket. Nem volt egészen biztos abban, hogy képes lenne egyszerre négy embert gúzsba kötni, de a biztonság kedvéért megnyitotta magát a saidar előtt, saját áramlását beleszőtte a Levegő elemébe, és készen állt. A belsejét eltöltő Egyetlen Hatalom arra csábította, hogy használja. Elayne-t nem vette körül az izzás, és Egwene azt kérdezte magától, hogy ennek mi lehet az oka. Aztán Elayne a szemébe nézett, és óvatosan megcsóválta a fejét.

– Én sosem bántanék egy aes sedai-t – szólalt meg Aviendha hirtelen. – Azt akarom, hogy ezt tudjátok. Hogy Dailin életben marad vagy sem, annak ehhez semmi köze. A fegyveremet – felemelte az egyik rövid lándzsáját – sosem fordítanám egy másik asszony ellen! Ti pedig aes sedai-ok vagytok – Egwene-nek hirtelen az volt az érzése, hogy az aiel őket szeretné megnyugtatni.

– Ezt jól tudom – válaszolta Elayne, mintha csak Aviendhához szólt volna, de tekintete elárulta, hogy szavait valójában Egwene-nek címezte. – Senki sem tud túl sokat népetekről, de arra azért megtanítottak, hogy az aielek sosem bántják a nőket, kivéve ha azok – hogy is mondtad az előbb? – eljegyezték magukat a lándzsával.

Bain úgy vélhette, hogy Elayne már megint félreértett valamit.

– Ez így nem egészen igaz, Elayne. Ha rám támadna egy asszony, akit nem jegyeztek el a lándzsával, akkor jól megverném, hogy békén hagyjon. Egy férfi... Egy férfi akár azt is gondolhatná, hogy egy itteni nő is eljegyezte magát a lándzsával, ha egyszer fegyver van nála. Nem is tudom. A férfiak olyan furcsák!

– Természetesen – felelte Elayne. – De amíg mi nem támadunk fegyverrel rátok, addig ti sem bántanátok minket – a négy aiel nő megdöbbent ettől a gondolattól, Elayne pedig jelentőségtejes pillantást vetett Egwene-re. Egwene ennek ellenére nem engedte el a saidart. Csak azért, mert Elayne-t erre tanították, még nem jelenti azt, hogy minden igaz, amiről beszélt, még akkor sem, ha aielek is ugyanezt állították. Ráadásul olyan csodálatos érzés volt magába fogadni a saidart.

Nynaeve kicsit megemelte Dailin fejét, és nekilátott a torkába önteni a gyógyító keveréket.

– Idd meg! – mondta határozottan. – Tudom, hogy rossz az íze, de idd meg az egészet!

Dailin lenyelt egy cseppet, köhögött, majd újra ivott.

– Még akkor sem, aes sedai – mondta Aviendha Elayne-nek, miközben továbbra is Dailint és Nynaeve-ot nézte. – Azt mondják, hogy valamikor régen, még a Világtörés előtt, mi az aes sedai-okat szolgáltuk, de hogy pontosan hogyan, azt senki nem tudja. Szolgálatukban nem tudtuk megtenni kötelességünket. Talán ez volt az a bűn, amiért át kellett települnünk a Háromszoros Földre; nem tudhatom. Senki sem tudja pontosan, mit is követtünk el, talán csak a Tudós Asszonyok meg a törzsfők, de ők nem beszélnek erről. Úgy tudjuk, ha ismét cserbenhagyjuk az aes sedai-okat, akkor meg fognak minket semmisíteni.

– Idd meg az egészet! – mordult fel Nynaeve. – Kardok! Kardok meg izmok, de agyuk, az nincs!

– Mi egészen biztosan nem fogunk megsemmisíteni benneteket! – jelentette ki Elayne határozottan.

Aviendha bólintott.

– Ahogy mondod, aes sedai. A régi történetekben van egy közös pont: sosem harcolhatunk az aes sedai-ok ellen. Ha villámokat és öröktüzet hajítotok ránk, akkor azokkal táncolni fogunk, de veletek magatokkal semmit sem fogunk tenni.

– Leszúrni az embereket – morogta Nynaeve. Óvatosan leengedte Dailin fejét, és egyik tenyerét a nő homlokára helyezte. Dailin ismét becsukta a szemét. – Asszonyokat leszúrni! – Aviendha egyik lábáról a másikra állt, és a homlokát ráncolta. Ezzel nem volt egyedül az aiel nők között.

– Öröktüzet? – csodálkozott Egwene. – Aviendha, mi az az öröktűz?

Az aiel homlokát ráncolva fordult felé.

– Hát nem tudod, aes sedai? A régi történetekben az aes sedai-ok használták. Valami rettenetes fegyver lehetett, de ennél többet nem tudok róla. Azt mondják, nagyon sokat elfelejtettünk abból, amit egykor tudtunk.

– Talán a Fehér Torony lakói is sok mindent elfelejtettek – válaszolta Egwene. Álmomban ismertem, bármi legyen is az. Ugyanolyan valóságos volt, mint Tel'aran'rhiod. Ebben még Mattel is fogadnék!

– Nincs jogotok hozzá! – dühöngött Nynaeve. – Senkinek sincs joga arra, hogy vért ontson. Senkinek!

– Most mérges? – kérdezte Aviendha idegesen. Chiad, Bain és Jolien aggódó pillantásokat vetettek egymásra.

– Minden rendben – felelte Elayne.

– Több, mintha csak rendben lenne – fűzte hozzá Egwene. – Igazából dühbe gurult, és ez nagyon jó!

Nynaeve-ot hirtelen körülölelte a saidar izzása. Egwene izgatottan közelebb hajolt, ugyanúgy, mint Elayne. Dailin nagyot sikoltva, tágra nyílt szemmel felült. Egy szempillantással később Nynaeve gyengéden visszanyomta a földre, és a ragyogás is eltűnt. Dailin szeme becsukódott, és nehezen lélegezve, mozdulatlanul feküdt.

Láttam, gondolta Egwene, azt hiszem, hogy... láttam. Nem volt egészen biztos abban, hogy tényleg látta-e az összes áramlatot, abban pedig mégkevésbé, miként is tudta Nynaeve összeszőni őket. Amit Nynaeve néhány pillanat alatt véghezvitt, az olyan volt, mintha valaki bekötött szemmel egyszerre négy szőnyeget szőtt volna meg.

Nynaeve a véres kötésekkel mosta le Dailin hasát. Letörölte a világos színű, friss vért, de a megszárad vér fekete rétegét is. A seb eltűnt, nem maradt forradás, csak egészséges bőr, ami valamivel sápadtabb volt, mint Dailin arca.

Nynaeve elfintorodott, amikor a véres rongyokat behajította a folyóba.

– Mossátok le rendesen! – jelentette ki. – És öltöztessétek fel! Fázik. Nemsokára enni is kell adni neki. Nagyon éhes lesz.

Letérdelt a víz mellé, és megmosta a kezét.

Harminckilencedik fejezet

A Minta szálai

Jolien hitetlenkedő arccal végigsimította a helyet, ahol az előbb még sebes volt Dailin hasa. Amikor ujjával csak sima bőrt érintett, elakadt a lélegzete. Úgy tűnt, nem akar hinni a szemének.

Nynaeve kihúzta magát, és megtörölte a kezét köpenyében. Egwene kénytelen volt beismerni, hogy a gyapjú sokkal alkalmasabb törülközőnek, mint a selyem vagy a bársony.

– Azt mondtam, hogy mossátok le és öltöztessétek fel! – förmedt rájuk Nynaeve.

– Igenis, Tudós Asszony! – válaszolta gyorsan Jolien, és Chiaddal, meg Bainnel együtt, sietve végrehajtották a parancsot.

Aviendha elnevette magát. Hangja remegett, mint aki majdnem elsírja magát.

– Hallottam, amikor arról meséltek, hogy az Agyarcsúcsok klán egyik Tudós Asszonya képes ilyesmit tenni, és még valaki a Négy Lyuk klánból is, de mindig is azt hittem, ezek a mesék túloznak – mélyet lélegzett, és visszanyerte önuralmát. – Aes sedai, a lekötelezetted vagyok. Az én vizem a te vized, és klánom erődjének árnyékában mindig otthonra találsz! Dailin a másodvérem – észrevette Nynaeve értetlen pillantását, ezért még hozzáfűzte: – Ő az anyám nővérének a lánya. Közeli vérrokonom, aes sedai. Vérhálával tartozom neked!

– Ha lesz annyi vérem, hogy azt ontani akarjam – felelte Nynaeve szárazon –, akkor azt magam is elintézem. Ha akarsz valamit értem tenni, akkor inkább mondd meg, találok-e hajót Jurene-ban! Az a következő falu, délre innen.

– A falu, ahová a katonák kitűzték a fehér oroszlános zászlót? – kérdezte Aviendha. – Volt ott egy hajó, amikor tegnap átfésültem azt a vidéket. A régi történetekben szó esett hajókról, de nagyon furcsa érzés volt tényleg látni egyet.

– A Fény adja, hogy még most is ott legyen! – Nynaeve elkezdte elpakolni az őrölt növényeket rejtő zacskóit. – Megtettem mindent a lányért, Aviendha, amit csak tudtam, de most tovább kell mennünk. Neki alvásra és ételre van szüksége. Figyeljetek arra is oda, hogy többet ne szúrjanak kardot belé!

– Megtörténik, aminek lennie kell, aes sedai – felelte az aiel nő.

– Aviendha – kérdezte Egwene –, figyelembe véve, miként éreztek a folyók iránt, hogyan tudtok keresztülmenni rajtuk? Biztos vagyok benne, hogy a sivatag és e között a hely között, ahol most vagyunk, még legalább egy, ugyanilyen széles folyó van, mint az Erinin.

– Az Alguenya – szólt Elayne. – Vagy talán elkerültétek?

– Sok a víz errefelé, de némelyiken vannak olyan dolgok, amit ti hídnak neveztek. Szükség esetén ezeken jöttünk át. Más vizeken keresztülgázoltunk. Ahol pedig nem maradt más választásunk, ott kihasználtuk, hogy Jolien visszaemlékezett arra, hogy a fa úszik a vízen – tenyerével egy magas nyírfára csapott. – Ezek nagyok, de ugyanolyan jól úsznak, mint egyetlen ág. Találtunk kidőlt fatörzseket, és ezekből építettünk egy... hajót... egy apró hajót. Összekötöttünk kettőt vagy hármat, hogy átkeljünk a folyón.

Ezt úgy mondta, mintha teljesen hétköznapi dolgot műveltek volna.

Egwene ámulva nézett rá. Vajon lenne benne is ekkora bátorság, ha valamitől annyira félne, ahogy az aielek a folyótól borzadtak? Tartott tőle, hogy nem. Na és mi van a Fekete ajahhal? – kérdezte egy halk hang, valahol az elméjében. Talán már nem félsz tőlük? Az valami más! – válaszolta magának. Ehhez nem kell bátornak lennem. Vagy én űzöm őket, vagy csak ott ülök, mint a vadnyúl, aki arra vár, hogy elvigye a héja. Némán megismételte a régi közmondást: „Inkább legyek kalapács, mint szög.”

– Indulnunk kell – szólalt meg Nynaeve.

– Még egy pillanat – szólt közbe Elayne. – Aviendha, miért jöttetek el ilyen messzire, és miért vállaltátok ezt a sok viszontagságot?

Aviendha megvetően csóválta a fejét.

– Egyáltalán nem jöttünk messzire; mi az utolsók közé tartozunk azok között, akik elindultak. A Tudós Asszonyok sarokba szorítottak, mint a vad kutyák az eltévedt borjút. Azt állították, rám más kötelességek várnak – hirtelen elvigyorodott, és a többi aielre mutatott. – Ők azért maradtak vissza, hogy vigasztaljanak nagy nyomorúságomban, legalábbis ezt mondták, de nem hiszem, hogy a Tudós Asszonyok hagytak volna elmenni, ha a többiek nincsenek velem, hogy elkísérjenek.

– Azt keressük, aki megjövendöltetett – jelentette ki Bain. Megemelte az alvó Dailin felsőtestét, hogy Chiad ráadhasson egy barna vászoninget. – Őt, Aki a Napkeltével Érkezik.

– Ő majd kivezet minket a Háromszoros Földről – tette hozzá Chiad.

– A próféciák szerint egy Far Dareis Mai volt az anyja.

Elayne meglepett pillantást vetett rá.

– Az előbb nem arról beszéltetek, hogy a Lándzsa Hajadonjainak nem lehet gyerekük? Nekem ezt tanították.

Bain és Chiad megint olyan pillantást vetettek egymásra, amelyből látszott, hogy Elayne ismét közel jár az igazsághoz, ám hihetetlenül messze van a lényegtől.

– Ha egy Hajadonnak gyermeke született – magyarázta Aviendha türelmesen –, akkor azt átadja klánja Tudós Asszonyainak, akik titokban odaadják a gyereket egy másik nőnek. Így senki nem tudja, ki volt az igazi anyja – az ő szájából ez úgy hangzott, mintha azt mesélné valakinek, hogy a kő az kemény. – Nincs asszony, aki ne nevelne fel egy ilyen gyereket szívesen, mert abban reménykedik, hogy Ő lesz Az, Aki a Napkeltével Érkezik.

– Egy Hajadon le is teheti a lándzsát, és hozzámehet a férfihoz – szólt közbe Chiad, mire Bain még hozzátette:

– Néha oka van annak, hogy az ember letegye a lándzsát.

Aviendha gyors pillantást vetett rájuk, majd kifejezéstelen arccal folytatta, mintha nem hallott volna semmit:

– A Tudós Asszonyok állítása szerint őt itt kint, a Sárkányfal túlsó oldalán találhatjuk meg. „Vér a vérünkből, keverve az Ősi Vérrel, melyet egy még ősibb vér nevelt fel, s ez a vér nem a mienk.” Nem egészen értem a dolgot, ám a Tudós Asszonyok nem engedték meg, hogy bárki is kételkedjen a szavukban – elhallgatott, és a megfelelő szavakat kereste. – Sok mindent kérdeztetek tőlünk, aes sedai-ok. Tőletek csupán egyetlen dolgok szeretnénk megkérdezni: ugye értitek, hogy mi jeleket keresünk? Annak a jelét, hogy Ő eljön közénk. Mit keres három aes sedai egy olyan vidéken, ahol csak az nem markol tőrt, aki már túl gyenge ahhoz, hogy fegyvert ragadjon? Egy országban, ahol éhezik a nép? Merre mentek?

– Tearbe – felelte Nynaeve türelmetlenül. – Feltéve, hogy nem ácsorgunk itt addig, míg magától porrá nem omlik a Kő Szíve.

Elayne nekilátott ellenőrizni tarisznyáját és csomagjait, és egy pillanattal később Egwene is csatlakozott hozzá.

Az aiel nők összenéztek. Jolien megdermedt, miközben éppen Dailin szürkésbarna kabátját akarta begombolni.

– Tearbe? – kérdezte Aviendha nyugodt, de enyhén remegő hangon.

– Három aes sedai utazik át egy polgárháború tépázta országon, hogy Tearbe menjen. Ez különös. Miért indultatok el Tearbe, aes sedai?

Egwene Nynaeve-ra nézett. A Fényre, egy pillanattal ezelőtt még nevettek, most meg ugyanolyan idegesek, mint legelőször!

– Néhány gonosz asszonyt üldözünk – felelte Nynaeve óvatosan.

– Árnybarátokat.

– Árnyfutárokat! – Jolien olyan képet vágott, mint aki éppen rohadt almába harapott.

– Árnyfutárok Tearben – tette hozzá Bain, és mintha csak ezt a mondatot akarta volna befejezni, Chiad folytatta:

– És három aes sedai el akar jutni a Kő Szívébe!

– Nem állítottam olyasmit, hogy be akarunk menni a Kő Szívébe! – mondta Nynaeve élesen. – Csupán annyit mondtam, nem akarok itt addig ácsorogni, míg porrá nem omlik a Kő. Egwene, Elayne, kész vagytok már? – nem várt válaszra, hanem kilépett a sűrűből. Vándorbotját keményen a földbe szúrta, és hosszú léptekkel elindult dél felé.

Egwene és Elayne gyorsan elbúcsúzott a Lándzsa Hajadonjaitól, és gyorsan a nyomába eredt. A négy aiel őket nézve mozdulatlanul állt. Amikor már kissé eltávolodtak a fáktól, Egwene megszólalt:

– Majd kilelt a hideg, amikor megmondtad nekik az igazi nevedet! Nem féltél attól, hogy megölnek vagy megpróbálnak foglyul ejteni? Az Aiel háború óta nem telt el olyan hosszú idő, és még akkor is, ha azt állítják, hogy sosem bántanának egy nőt, ha annál nincs dárda, nekem magamnak olyannak tűntek, mint akiknek nem kellene kétszer mondani, hogy használják a lándzsáikat.

Elayne sajnálkozva csóválta a fejét.

– Éppen most tudtam meg, milyen sokat nem tudok az aielekről. Nekem úgy tanították, hogy az aielek nem tekintették háborúnak azt, amit mi Aiel háborúnak hívunk. Az alapján, ahogy velem viselkedtek, hajlok arra, hogy ezt elhiggyem. Amire megtanítottak, nem volt teljesen hamis. Az is lehet, hogy azért bántak így velem, mert azt hitték, hogy aes sedai vagyok.

– Tudom, hogy az aielek nagyon furcsák, Elayne, de senki sem tekinthet három, véres csatákkal teli esztendőt másnak, mint háborúnak. Engem nem érdekel, milyen gyakran hadakoznak egymás ellen, de egy háború akkor is háború.

– Számukra nem. Sok ezer aiel kelt át a Világ Gerincén, akik magukat bűnüldözőknek vagy hóhérnak tartották, miután Laman, Cairhien királya elkövette azt a bűnt, hogy kivágatta Avendoralderát. Ami ezután jött, az az aielek szemében nem háború volt, hanem kivégzés.

Verin előadásaiból megtudhatták, hogy az Avendoraldera az Élet Fájának egyik hajtása volt, amelyet négyszáz évvel ezelőtt, teljesen váratlanul, az aielek hoztak el békés szándékuk jeléül Cairhienbe. Ennek a fának köszönhették Cairhien alattvalói a jogot, hogy szabadon átkelhettek a sivatagon. Ezt addig csupán a kereskedőknek, a mutatványosoknak és a tuatha'anoknak engedték meg. Cairhien gazdagságát nem kis részben az elefántcsont-, parfüm- és fűszerkereskedelem alapozta meg, meg főleg az, hogy selymet hoztak a sivatagon túli országokból. Azt még Verin sem sejtette, honnan szerezték az aielek az Avendesora hajtását. Az ősi könyvek egyrészt arról szóltak, hogy az Élet Fája nem hullajtja el magjait, másrészt senki sem tudta, hogy merre állhat. Csupán néhány nyilvánvalóan téves legenda hozta a fát kapcsolatba az aielekkel. Mi köze lehetett ennek a ténynek ahhoz, hogy az aielek a cairhieni embereket víztestvéreknek nevezték, és ragaszkodtak ahhoz, hogy a cairhieni kalmárok szekérkaravánjai mindig kitűzzék az Avendesora háromujjas levelével díszített zászlójukat?

Egwene kénytelen volt beismerni, hogy most már el tudja képzelni, miért robbantották ki az aielek a háborút, akkor is, ha azt nem tartották háborúnak, miután Laman király kivágatta ajándékukat, hogy abból egy, az egész világon egyedülálló trónt készíttessen magának. A későbbi korok erre mint „Laman bűnére” emlékeztek. Verin szerint ezek után nemcsak lezárultak Cairhien elől a sivatagon át vezető kereskedőutak, de azóta nyom nélkül eltűnt az összes olyan cairhieni, aki azóta bemerészkedett a pusztába. Verin azt állította, hogy a szóbeszéd szerint ezeket a sivatag túloldalán fekvő országokban úgy árulták, mintha csak állatok lennének, bár az ő számára sem volt teljesen világos, hogyan lehetne egy férfit vagy egy nőt áruba bocsátani.

– Egwene – nézett rá Elayne –, te ugye tudod, hogy ki lehet Az, Aki a Napkeltével Érkezik, igaz?

Egwene Nynaeve hátára meredt, aki még mindig jócskán előttük haladt, és megrázta a fejét. Csak nem akar versenyfutást rendezni Jurene-ig? Hirtelen megtorpant.

– Csak nem azt hiszed, hogy...

Elayne bólintott.

– De igen. Nem tudok ugyan sokat a Sárkány Próféciáiról, de pár dologról azért hallottam. Az egyik ilyen, amire igencsak jól emlékszem így hangzik: „A Sárkányhegy oldalán szüli az asszony, kinek férje nincsen.” Egwene, Rand pont úgy néz ki, mint egy aiel! Na igen, Tigraine-re is hasonlít, legalábbis azokra a képekre, amelyeket láttam róla, de Tigraine eltűnt, mielőtt Rand megszületett volna. Nem nagyon hiszem, hogy ő lehetett volna Rand anyja. Azt hiszem, Randet a Lándzsa egyik Hajadonja szülte.

Egwene keményen töprengett, miközben Elayne mellett lépdelt. Keresztülfutott a fején mindaz, amit Rand születéséről tudott. A fiút Tam al'Thor egyedül nevelte fel, miután Kari al'Thor meghalt. Ha igaz, amit Moiraine állított, akkor ők ketten nem lehettek Rand igazi szülei. Nynaeve néhány alkalommal sejtetni engedte, hogy ismer valamilyen titkot Rand születésével kapcsolatban. Azt viszont le merném fogadni, hogy ezt még egy villával sem tudnám kipiszkálni belőle!

Utolérték Nynaeve-ot. Egwene komoran meredt maga elé, Nynaeve pedig szigorúan előreszegezte pillantását, Jurene és a hajó irányába. Elayne úgy viselkedett, mintha a két másikat duzzogó gyerekeknek tartaná, akik összevesztek egy darab sütemény miatt.

Miután egy ideig feszülten hallgattak, Elayne megszólalt:

– Te aztán jól intézted a dolgokat, Nynaeve! A gyógyítást, meg az összes többit. Nem hiszem, hogy bármelyikük is kételkedett volna abban, hogy te igazi aes sedai vagy. Vagy hogy bármelyikünk az lenne. Úgy viselkedtél, ahogy kellett!

– Igen, nagyon jól csináltad! – csatlakozott hozzá rövid töprengés után Egwene is. – Ez volt az első alkalmam arra, hogy alaposabban megfigyeljem, amint valaki a Hatalom segítségével gyógyít. Ehhez képest a villámok hajigálása olyan könnyű, mintha süteményt készítenék.

Nynaeve arcán meglepett mosoly jelent meg.

– Hát, köszönöm szépen – morogta. Aztán odalépett Egwene mellé, és picit meghúzta a haját, mint ahogy azt oly gyakran tette, amikor Egwene még kislány volt.

Többé már nem vagyok kislány. A pillanat, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan tovaszállt. Hallgatva mentek tovább. Elayne hangosan sóhajtozott.

Egy további mérföldet tettek meg, vagy talán még annál is többet, bár el kellett kanyarodniuk a folyóparttól, hogy megkerüljenek néhány sűrű bozóttal benőtt facsoportot. Nynaeve ragaszkodott ahhoz, hogy elkerüljék a fákat. Egwene úgy vélte, nevetséges azt hinniük, hogy ott még több aiel rejtőzik, de nem kellett nagyobb kitérőt tenniük, mivel a bozótosok elég kicsik voltak.

Hármójuk közül egyedül Elayne figyelte meg alaposabban a bozótost, így aztán ő volt az, aki hirtelen felkiáltott:

– Vigyázat!

Egwene felkapta a fejét. A fák közül férfiak léptek elő. A fejük fölött parittyákat pörgettek. Egwene kinyúlt a saidar után, de valami fejen találta, és a sötétség elnyelt mindent.

Egwene megingott, és úgy érezte, a föld mozog alatta. Fejében a fájdalom minden más érzést kiölt. Megpróbálta kezével megérinteni tarkóját, de valami a csuklójába vágott, és nem tudott megmozdulni.

– ...jobb, mintha egész nap itt ülnénk, és a sötétségre várnánk – mondta egy férfi durva hangja. – Ki tudja, nem jön-e még egy másik hajó is el a part mellett? Nem bízom abban a ladikban! Léket kapott.

– Inkább abban reménykedj, hogy Adden elhiszi neked, még azelőtt észrevetted a gyűrűket, hogy elszántad magad a támadásra! – mondta egy másik férfi. – Neki gazdag zsákmány kell, és nem asszonyok. Legalábbis úgy vélem.

Az első férfi morgott valami érthetetlent, hogy mit csináljon Adden a ladikjával meg a drágalátos szállítmányával.

Egwene kinyitotta a szemét. Ezüstös foltok táncoltak előtte. Azt hitte, hogy mindjárt el fogja hányni magát. A talaj valamivel a feje alatt ingadozott. Keresztben rákötötték egy ló hátára. Csuklóját és bokáját a ló hasa alatt keresztülvezetett kötelek kötözték össze. Haja a földre lógott.

Még tartott a nappali világosság. Félrefordította a fejét, hogy jobban körülnézhessen. Olyan sok durva ruhás, lovas férfi vette körül, hogy nem látta tőlük, vajon Nynaeve-ot és Elayne-t is foglyul ejtették-e. Néhány lovas páncéldarabokat is viselt – egy horpadt sisak itt, egy ütött-kopott mellvért vagy egy fémpikkelyekkel borított bőrmellény ott –, de a legtöbben csak zubbonyt viseltek, melyeket legalább egy hónapja vagy annál is hosszabb idő óta nem mosott ki senki. Lehet, hogy még sosem láttak vizet. A bűz alapján ezek a férfiak szintén nem mosakodtak hónapok óta. Valamennyien kardot viseltek, vagy a hátukra szíjazva, vagy az övükben.

Harag és félelem öntötte el Egwene-t, de mindenekelőtt izzó dühöt érzett. Nem akarok fogoly lenni! Nem hagyom megkötni magamat! Soha! Kinyúlt a saidar után, de a fájdalomtól majdnem szétrobbant a feje. Éppen csak hogy el tudta fojtani nyögését.

A ló megállt egy pillanatra. Kiáltások és rozsdás lószerszám nyikorgása hallatszott. Aztán egy kicsivel továbbmentek, és a férfiak leszálltak a nyeregből. Amikor eltávolodtak, Egwene valamivel többet látott a környékből. Fatörzsekből kialakított mellvéd vette körül őket. Egy kerek, földből emelt magaslaton álltak. A fából készült fal tetején deszkákból ácsolt gyilokjárda futott körbe, éppen elég magasan ahhoz, hogy az íjakkal felszerelt őrök kikémlelhessenek a durván megmunkált fatörzsek fölött. Egy alacsony, ablaktalan gerendaházat építettek közvetlenül a fal mellé. Néhány kezdetleges csűrön kívül egyetlen más épület sem látszott. Eltekintve azoktól a férfiaktól és lovaktól, akik most jöttek meg, a sík területet tábortüzek, kipányvázott lovak és további, mosdatlan férfiak foglalták el. Legalább százan lehettek. Kecskék mekegtek, disznók röfögtek és ketrecbe zárt tyúkok kotkodácsoltak. Ehhez jött még a férfiak röhögése és kiabálása. Mindez együtt olyan fülsiketítő zajjal járt, hogy ettől még jobban megfájdult a lány feje.

Egwene pillantása megtalálta Nynaeve-ot és Elayne-t, akiket hozzá hasonlóan nyergeletlen lovakhoz kötöztek. Egyikőjük sem moccant. Nynaeve hajfonatának vége belelógott a mocsokba, ahogy a lova mozgott. Ezzel semmivé foszlott az a halvány remény, hogy valamelyikük szabad maradt, és segít a többieknek kiszabadulni. A Fényre! Nem tudom elviselni, hogy még egyszer fogoly legyek! Soha többé! Óvatosan ismét megpróbálkozott azzal, hogy megérintse a saidart. Ezúttal nem zúdult rá akkora fájdalom, csupán mintha egy kővel csapták volna fejbe. Az üresség azonban így is szétfoszlott, mielőtt felidézhette volna a rózsa képét.

– Magához tért az egyik! – üvöltötte egy férfi rémült hangja.

Egwene megpróbált ernyedten lógni, hogy ártalmatlannak tűnjön. Hogy a Fényben lehetnék én fenyegető, amikor úgy lógok itt, mint egy zsák liszt? A Fény égessen meg! Időt kell nyernem! Időt!

– Nem bántalak benneteket – mondta a fickónak, aki izzadó arccal rohant felé. Legalábbis megpróbálta ezt közölni vele. Maga sem lehetett tisztában azzal, mennyit sikerült kimondania, amikor valami megint a fejére zúdult. Rosszul lett, és a sötétség ismét átcsapott felette.

A következő alkalommal könnyebben tért magához. A feje még mindig fájt, de nem annyira, mint korábban, bár gondolatai még mindig össze-vissza kavarogtak. Legalább a gyomrom most nem... Fény, inkább nem is gondolok rá! Szájában savanyú bor és valami keserű dolog ízét érezte. Lámpák fénye tört át az egyenetlen falon lévő vízszintes réseken, Egwene azonban sötétben feküdt, hanyatt, földpadlón, úgy érezte. Az ajtó is hézagos volt, de azért elég keménynek látszott.

A lány nagy nehezen négykézlábra állt. Meglepődött, amikor észrevette, hogy egyáltalán nem kötözték meg. A gyalulatlan gerendákból rakott faltól eltekintve, a többi kemény kőnek látszott. A réseken átszűrődő fény elég volt ahhoz, hogy kivehesse a piszkos földön elterülő Nynaeve-ot és Elayne-t. A leányörökös arcát vér csúfította el. Mellük ütemes emelkedésétől és süllyedésétől eltekintve, egyikük sem mozdult. Egwene egy pillanatig eltöprengett, vajon azonnal felrázza őket, vagy inkább azt nézze meg, mi van a fal túloldalán. Először kinézek – gondolta –, legalább megtudom, mi őriz bennünket, mielőtt felébresztem őket.

Meggyőzte magát, hogy nem azért teszi, mintha attól félne, hogy nem lesz képes társnőit magukhoz téríteni. Miközben szemét az ajtó melletti egyik nyíláshoz tapasztotta, esze az Elayne arcát borító vérfoltokon járt, és azt próbálta meg felidézni, hogyan gyógyította meg Nynaeve Dailint.

A szomszédos szoba nagyobb volt – a gerendaház nagyobbik része alkotta, amelynek fala a másik helyiséggel közös volt. Ablakot nem tudott felfedezni rajta, ám a falba szúrt karókról, valamint a magas mennyezetet alkotó gerendákról függő arany- és ezüstlámpások fényesen megvilágították a termet. Tűzhelyet nem látott benne. A piszkos padlón egymás mellé zsúfolva vegyesen álltak a parasztházakra jellemző asztalok és székek az arany- és elefántcsont berakással díszített komódokkal. Pávamintás szőnyeg terült el a hatalmas, baldachinos, koszos takarókkal és paplanokkal jól megrakott ágy mellett, amelynek pilléreit aprólékos faragványok és berakások ékesítették.

A szobában egy tucatnyi férfi állt vagy ült, mindannyian egy hatalmas termetű, szőke hajú emberre figyeltek, akit akár jóképűnek is lehetett volna nevezni, ha arca nem lett volna annyira koszos. Kezét kardja markolatára téve, egy aranyozott, rúnaberakással díszített, ívelt lábú asztalnál állt, másik kezének mutatóujjával valamit az asztal lapján piszkált, de hogy mit tologatott ott körbe-körbe, azt Egwene nem látta.

A ház ajtaja kinyílt. A nyílásban jól látszott az éjszaka sötétje, aztán egy sovány ember lépett be, akinek hiányzott a bal füle.

– Még nem jöttek meg – mondta durván. Bal kezéről is hiányzott két ujj. – Nem szívesen üzletelek ezekkel.

A magas szőke nem törődött vele, hanem tovább tologatta az asztalon azt a valamit.

– Három aes sedai – mormolta, majd felnevetett. – Jó árat kap az ember az aes sedai-okért, már ha valaki elég bátor ahhoz, hogy megkeresse a megfelelő vásárlót. Meg kell kockáztatni, hogy a füleden keresztül rángatják ki a beleidet, ha megpróbálsz zsákbamacskát rájuk sózni. Nem olyan kis sima üzlet, mint amikor egy kereskedelmi hajó legénységének a torkát kell elnyisszantani, igaz, Coke? Ugye, nem olyan egyszerű, te is úgy véled?

Az emberek kezdtek idegessé válni, és a megszólított, egy cikázó szemű, zömök fickó, nyugtalanul előrehajolt.

– Ezek aes sedai-ok, Adden. – Egwene felismerte a hangot; ez volt az a férfi, aki azokat a mocskos megjegyzéseket tette. – Biztos, hogy azok, Adden! A gyűrűk is ezt bizonyítják, én mondom neked!

Adden felvett valamit az asztalról. Egy parányi abroncsot, amelyik a lámpa fényében megcsillant.

Egwene-nek elakadt a lélegzete, és megtapogatta a kezét. Elvették a gyűrűmet!

– Nem tetszik ez nekem – jelentette ki az ideges férfi. – Aes sedai-ok. Bármelyikük képes lenne egymaga is végezni velünk. Lökjön fel a szerencse! Coke, te egy igazi, kőfejű suttyó vagy, és jobban járnék, ha elmetszeném a torkodat! Mi van, ha valamelyikük feléled, mielőtt megjönne a vevő?

– Még jó pár órán keresztül nem fognak magukhoz térni – egy kövér, érdes hangú férfi szólalt meg, akinek vigyorgása látni engedte, hogy jó pár foga hiányzik. – A nagyanyámtól tanultam, hogy kell azt a löttyöt csinálni, amit lenyomtunk a torkukon. Napkeltéig aludni fognak, és addigra már rég itt van a vevő!

Egwene nyelvével megnyalta szájpadlását, és érezte a savanyú bor és még valami keserű ízét a szájában. Bármi volt is az, a nagyanyád becsapott! Bárcsak megfojtott volna a bölcsődben! Mielőtt megjönne a „vevő”, ez a valaki, aki úgy gondolta, hogy képes megvásárolni három aes sedai-t, mint egy átkozott seanchan! –, addigra ő már rég felkelti Nynaeve-ot és Elayne-t. Odamászott Nynaeve-hoz.

Amennyire meg tudta ítélni, Nynaeve mélyen aludt, ezért óvatosan rázni kezdte. Legnagyobb meglepetésére, Nynaeve, mint egy vezényszóra, kinyitotta a szemét.

– Mi a f...?

Éppen csak elég gyors volt ahhoz, hogy kezét Nynaeve szájára tapasztva megakadályozza a hangos beszédet.

– Fogságba kerültünk – suttogta a fülébe. – A fal túlsó oldalán egy tucatnyi férfi van, és odakint még többen várakoznak. Nagyon sokan! Beadtak nekünk valamit, hogy ne ébredjünk fel, de nem volt szerencséjük. Kezdesz már emlékezni?

Nynaeve félretolta Egwene kezét.

– Minden rendben – halk hangjából elkeseredettség hallatszott. Elhúzta a száját, és hangtalanul felnevetett. – Álomgyökér. Ezek a bolondok álomgyökérrel kevert bort itattak velünk. Az alapján, amilyen íze van, a bor már megecetesedhetett. Na, emlékszel még arra, amire tanítottalak? Hogyan működik az álomgyökér?

– Megszünteti a fejfájást, hogy el tudjon aludni az ember – felelte Egwene ugyanolyan halkan. És majdnem ugyanolyan komoran, amikor rájött, mit is mondott. – Egy kicsit elálmosodsz tőle, de ez minden – a kövér rabló nem figyelt oda pontosan arra, hogy mit mondott a nagymamája. – Ezzel csak azt érték el, hogy elmúlt a fejfájásunk.

– Pontosan – értett vele egyet Nynaeve. – És mihelyt felébresztettük Elayne-t, majd kifejezzük nekik a hálánkat, de úgy, hogy azt megemlegetik – felállt, és aranyhajú társuk mellé telepedett.

– Azt hiszem, hogy több mint százan voltak kint, amikor behoztak bennünket – suttogta Egwene Nynaeve háta irányába. – Bízom benne, hogy nem ellenzed, ha fegyverként használom az Egyetlen Hatalmat. Ráadásul egy bizonyos valaki meg akar minket venni. Szeretném ezt a fickót úgy móresre tanítani, hogy élete végéig ne akarja elhagyni a Fény útját! – Nynaeve még mindig Elayne fölé hajolt, de egyikőjük sem mozdult. – Mi a baj?

– Súlyosan megsebesült, Egwene. Azt hiszem, betörték a koponyáját. Már alig lélegzik. Egwene, ugyanúgy meghalhat, mint Dailin.

– Semmit sem tudsz tenni? – Egwene megpróbált visszaemlékezni az Egyetlen Hatalom különböző áramlataira, melyeket Nynaeve akkor szőtt össze, amikor megmentette az aiel nőt, de legfeljebb csak az áramlatok egyharmadát tudta felidézni. – Tenned kell valamit!

– Elvették a gyógynövényeimet! – siránkozott Nynaeve remegő hangon. – Nem tehetek semmit! A növények nélkül semmit! – Egwene döbbenten látta, hogy Nynaeve kis híján elsírta magát. – A Fény égesse meg mindegyiket! Hát nem tudok nélkülük...! – hirtelen megragadta Elayne vállát, mintha csak fel akarná emelni az öntudatlan nőt, hogy jól megrázza. – A Fény égessen meg téged, te lány! – suttogta. – Nem azért hoztalak el ilyen messzire, hogy lássalak meghalni! A konyhában kellett volna hagyjalak, a fazekak mellett! Be kellett volna dugjalak egy zsákba, hogy Mat elcipeljen téged az anyádhoz! Nem hagyom, hogy csak úgy meghaljál! Hallod? Nem engedem! – Hirtelen a saidar ragyogása fogta körül Nynaeve-ot, és ugyanabban a pillanatban Elayne-nek tágra nyílt a szeme és a szája.

Egwene villámgyorsan Elayne szájára tapasztotta a kezét, hogy ne engedje felsikítani. Amikor hozzáért Elayne-hez, a Nynaeve által keltett örvénylés egyik oldaláramlata őt is megragadta, ahogy az örvény elnyeli a belekeveredett szalmaszálat. Jeges hideg mart a csontjaiba, de már el is söpörte egy hőhullám, amely belülről áramlott kifelé, mintha csak szénné akarta volna égetni a húsát. A siklás, zuhanás, repülés, körforgás mindent elsöprő érzésében eltűnt a világ.

Amikor ez véget ért, Egwene nagyot sóhajtva lepillantott Elayne-re, aki a szájára tapasztott keze fölül bámult rá. Egwene fejfájása nyom nélkül eltűnt. Nynaeve az Egyetlen Hatalom akkora viharát támasztotta, hogy annak egy töredéke is elég volt ehhez. A fal túloldalán a hangok moraja nem volt hangosabb, mint az előbb. Ha Elayne fel is kiáltott, akkor azt Adden és a többiek nem hallották meg.

Nynaeve lehajtott fejjel, remegve térdelt mellettük.

– A Fényre! – sóhajtotta. – Ez olyan volt... mintha... megnyúztam volna saját magamat! Ó, a Fényre! – Elayne-re pillantott. – Hogy vagy, leányzó?

Egwene elvette a kezét.

– Fáradtan – suttogta Elayne. – És éhesen. Hol vagyunk? Férfiakat láttam parittyákkal...

Egwene gyorsan beszámolt neki arról, mi történt. Elayne arckifejezése egyre komorabbá vált, mielőtt társa befejezhette volna mondandóját.

– És most – tette hozzá Nynaeve borotvapenge élességű hangon –, megmutatjuk ezeknek a gazembereknek, mi történik azzal, aki beavatkozik az életünkbe! – A saidar ismét ott izzott körülötte.

Elayne bizonytalanul felkelt, de már őt is körbefogta a ragyogás. Egwene szinte diadallal nyílt meg az Igazi Forrás előtt.

Amikor ismét kilestek a réseken, hogy pontosan megállapítsák, kivel is van dolguk, a teremben három Myrddraal állt.

Mattfekete színű ruhájuk természetellenes mozdulatlansággal lógott róluk. Az asztal előtt álltak, és Addenen kívül mindenki igyekezett a lehető legmesszebb visszahúzódni előlük. Az emberek hátukat a falnak vetve, lesütött pillantással várakoztak. Az asztal túloldalán Adden farkasszemet nézett szem nélküli pillantásukkal, de az izzadság nyomokat hagyott az arcát borító mocsokban.

Az egyik Félember felemelt egy gyűrűt az asztalról. Egwene most látta, hogy ez egy sokkal nehezebb aranygyűrű volt, mint az aes sedai-ok Nagy Kígyós ékszere. Nynaeve arcát a falban tátongó résbe szorítva felszisszent, és benyúlt ruhája nyakába.

– Három aes sedai – sziszegte az Enyész, és hangjában a vidámság úgy zörgött, mint amikor egy elhalt dolog porrá omlik. – És egyikőjük ezt viselte – a gyűrű nagyot koppant az asztal lapján, ahogy a Myrddraal visszaejtette.

– Ezek azok, akiket keresünk – a másik Félember hangja szinte recsegett. – Gazdagon megjutalmazunk benneteket, ember!

– Meg kell lepnünk őket – jelentette ki Nynaeve halkan. – Milyen zárat tettek ide?

Egwene még éppen ki tudta venni a kívülről az ajtóra szerelt lakatot. A vasból kovácsolt szerkezet olyan vastag láncon lógott, ami még egy bikát is visszatartott volna.

– Álljatok készen! – mondta.

Az Egyetlen Hatalomból kiválasztotta a Föld hajszálvékony nyalábját, miközben remélte, hogy a Félemberek nem fogják megérezni az Egyetlen Hatalom ilyen csekély mennyiségét, és a sugarat beleszőtte a vasláncba – bele, a hideg fém minden egyes, parányi részletébe.

Az egyik Myrddraal felemelte a fejét. A másik az asztalra támaszkodva Adden felé fordult:

– Bizsergést érzek, ember. Biztos vagy abban, hogy alszanak?

Adden nagyot nyelt, majd bólintott.

A harmadik Myrddraal az ajtó felé fordult, amely mögött Egwene és a többiek kuporogtak.

A lánc a földre hullott, és az ajtót bámuló Enyész felmordult, amikor ezzel egy időben kinyílt az udvarra vezető ajtó, és az éjszaka sötétjéből a fekete kendőt viselő halál lépett a terembe.

Kiáltások hallatszottak, ahogy a férfiak a kardjuk után kaptak, hogy védekezzenek a lecsapó aiel lándzsák ellen. A Myrddraalok kihúzták pengéiket, melyek feketébbek voltak még a ruháiknál is, és ők is harcba szálltak az életükért. Egwene egyszer tanúja volt, hogy hat macska egymásnak esett, mindegyik mindegyik ellen. Ez itt sokban hasonlított arra az összecsapásra, csak százszor rosszabb volt. Mégis, néhány pillanattal később újra csend lett. Legalábbis majdnem csend.

Azok az emberek, akik nem viseltek fekete kendőt, lándzsával a testükben holtan feküdtek a padlón. Addent egy lándzsával a falra szegezték. Két aiel is feküdt ott mozdulatlanul, a felborult bútorok és a holttestek összevisszaságában. A három Myrddraal, háttal egymásnak, a terem közepén állt, kezükben kardjaikkal. Egyikőjük az oldalát fogta, mintha megsebesült volna, de más nem látszott rajta. A másiknak hosszú, vágott seb tátongott sápadt arcán. Nem vérzett. Körülöttük keringett, görnyedt testtartásban az öt, még életben maradt aiel. Kívülről kiáltások hallatszottak, meg az összecsapódó fém zaja, ami elárulta, hogy még további aielek is harcolnak az éjszakában. Ezt a termet azonban sokkal halkabb zajok töltötték meg.

Az aielek, miközben az Enyészek körül keringtek, lándzsáikkal apró, kerek pajzsaikat ütögették. Bumm-bumm-BUMM–bumm... bumm-bumm-BUMM–bumm. A Myrddraalok velük forogtak, és szem nélküli arcukon bizonytalanság látszott. Idegesség, mert a pillantás, mely különben minden embert félelemmel bénított meg, az aielekre semmilyen hatást nem tett.

– Táncolj velem, Árnyékember! – kiáltotta hirtelen az egyik aiel kihívóan. A hangja alapján fiatal férfi lehetett.

– Táncolj velem, Szemnélküli! – ezt most egy nő mondta.

– Táncolj velem!

– Táncolj velem!

– Azt hiszem – mondta Nynaeve, és kihúzta magát –, itt az idő – belökte az ajtót, és a három, saidar ragyogásba burkolózó nő belépett a terembe.

Úgy tűnt, hogy ebben a szempillantásban ugyanúgy megszűntek az aielek a Myrddraalok számára létezni, mint ahogy a Félemberek az aielek számára. Az aielek úgy bámulták Egwene-t és társait sáljuk fölül, mint akik nem hisznek a szemüknek. Egwene hallotta, ahogy az egyik nő levegő után kapkod. A Myrddraalok szemnélküli tekintete megváltozott. Egwene szinte érezte a biztos halál tudatát a Félemberek tekintetében. Az Enyészek azonnal tudták, kivel van dolguk, ha olyan nőkkel kerültek szembe, akik képesek voltak az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Egwene abban sem kételkedett, hogy az Enyészek arra vágynak, hogy végezzenek velük, Egwene-nel meg a többiekkel, még akkor is, ha ebbe maguk is belepusztulnának. De még ennél is jobban érződött a vágyuk, hogy kitépjék a lelket a nők testéből, hogy az Árnyék játékszerévé tegyék őket, a kívánság...

Csak ebben a pillanatban lépett be a szobába, de mégis úgy tűnt neki, hogy órák óta kénytelen elviselni ezt a pillantást.

– Ebből elég! – hördült fel, és tűzbe borította az Enyészeket.

Mindhárom Myrddraalból lángok csaptak fel, szét, az összes irányba, és ők üvöltöttek, mint a darabokra repedő csont a csontmalomban. Egwene el is feledkezett arról, hogy nincs egyedül, hanem Elayne és Nynaeve is mellette áll. Abban a pillanatban, amikor a lángok elemésztették a Félembereket, a levegő megszilárdulni látszott körülöttük, és a fekete alakokat egyetlen tűzlabdává préselte össze. A tűz és a feketeség egyre sűrűbb és kisebb lett. Sikításuk a csontja velejéig megrázta Egwene-t. Ekkor valami kivágódott Nynaeve kezéből – egy vékony, fehér fénysugár, ami még a déli napfényt is elsápasztotta volna. A sugár összekötötte kezét a Myrddraalokkal. A Félemberek egyszerűen megszűntek létezni, mintha soha nem is lettek volna ott. Nynaeve maga is meglepetten összerezzent, és a ragyogás eltűnt körülötte.

– Micsoda... mi volt ez? – kérdezte Elayne.

Nynaeve megcsóválta a fejét; ugyanolyan döbbentnek látszott, mint Elayne.

– Nem tudom. Én... nagyon dühös voltam, és ugyanakkor rettentően féltem amiatt, amire készültek... Nem tudom, mi lehetett ez!

Öröktűz gondolta Egwene. Nem sejtette, honnan származik ez a tudás, de biztos volt a dologban. Habozva kényszerítette magát, hogy elengedje a saidart, míg az is elengedte őt. Nem tudta, a kettő közül melyik a nehezebb. És én semmit sem láttam abból, amit ő tulajdonképpen tett!

Az aielek leengedték kendőiket. Kissé túlzottan is sietve, gondolta Egwene, mintha csak azt akarták volna neki meg két társának bizonyítani, hogy nem áll szándékukban tovább harcolni. Az aielek közül hárman férfiak voltak, egyikük egy idősebb ember, több mint egy leheletnyi szürkeséggel sötétvörös hajában. Magasak voltak ezek az aiel férfiak, és a fiatalok pillantása – éppúgy, mint az öregeké – ugyanazt a nyugodt önbizalmat tükrözte, és egyformán veszélyes lazasággal mozogtak, ami Egwene-t az őrzőkre emlékeztette. A halál a nyomukban járt, és ők tudták, hogy ez így van, ezért nem féltek tőle. A három nő egyike Aviendha volt. Kint lassan elhalt a kiabálás.

Nynaeve odalépett az elesett aielekhez.

– Nincs rá szükség, aes sedai – szólalt meg az idősebb férfi. – Az Árnyemberek acélja találta el őket.

Ennek ellenére, Nynaeve melléjük térdelt, és lehúzta kendőjüket, hogy felnyissa szemüket, és nyaki ütőerükön ellenőrizze a pulzusukat. Amikor felegyenesedett, arca holtsápadtnak látszott. Dailin feküdt ott.

– A Fény égessen meg! Ó, hogy égessen meg! – Nem volt világos, hogy Dailinra gondol-e, az őszes hajú férfira vagy Aviendhára, esetleg az összes aielre. – Nem azért Gyógyítottam meg, hogy most itt lássam!

– A halál mindenkihez eljön – kezdte Aviendha, de amikor Nynaeve dühöngve felé fordult, gyorsan elnémult. Az aielek bizonytalan pillantást vetettek egymásra, mintha Nynaeve esetleg velük is ugyanúgy bánhatna el, mint a Myrddraalokkal. Tekintetükben nem tükröződött félelem, csupán ennek a lehetőségnek a tudata.

– Az Árnyemberek acélja mindig gyilkol – folytatta Aviendha. – Nem csak sebet ejt.

Az idősebb férfi enyhe meglepetéssel nézett rá. Egwene rájött, hogy ez az ember, akárcsak Lan, egy szemrebbenéssel ugyanakkora meglepetésről tesz tanúbizonyságot, mintha egy közönséges valaki hangosan ámuldozna. Aviendha még hozzátette: – Bizonyos dolgokról nagyon keveset tudnak, Rhuarc.

– Nagyon sajnálom – szólalt meg Elayne csengő hangon –, hogy félbeszakítottuk a... táncotokat. Talán nem kellett volna beavatkoznunk.

Egwene döbbent pillantást vetett rá, de aztán rájött, mit akar társa ezzel elérni. Azt akarja, hogy megnyugodjanak, és Nynaeve is lehetőséget kapjon a lehiggadásra.

– Jól irányítottátok a dolgokat – jelentette ki. – Lehet, hogy megsértettünk benneteket, amikor beleütöttük az orrunkat a harcotokba.

Az ősz hajú férfi – Rhuarc – halkan, mély hangon felnevetett.

– Aes sedai, én a magam részéről boldog vagyok amiatt... bármi is volt az, amit tettek – egy pillanatra bizonytalanság látszott tekintetében, de azután visszatért a jókedve. Mosolya kellemes volt. Határozott, markáns arca egészen jól nézett ki, bár egy kissé öregnek tűnt. – Meg tudtuk volna őket ölni, de három Árnyember... biztos, hogy kettőt vagy hármat elkapott volna közülünk, talán mindannyiunkat, és nem tudom, hogy mindhármukat tényleg le tudtuk volna győzni. A fiataloknak a halál ellenség, akivel összemérhetik erejüket. Nekünk, akik már kissé idősebbek vagyunk, régi barát, bizalmas kedves, de nem vagyunk annyira oda azért, hogy ilyen gyorsan újra lássuk.

Úgy tűnt, Nynaeve megnyugszik, miközben a férfi beszélt, mintha a tény, hogy sikerült egy olyan aiellel megismerkednie, aki szemmel láthatóan nem vágyik a halálra, elűzte volna belőle a feszültséget.

– Köszönetet kellene mondanom – jelentette ki –, és ezt meg is teszem. Azt azonban beismerem, meglepett, hogy itt találkozunk. Aviendha, tudtad, hogy itt találsz minket? Hogyan?

– Követtelek benneteket – az aiel nő ezt minden szégyenkezés nélkül mondta. – Tanúja voltam, hogy a férfiak foglyul ejtenek benneteket, de túl nagy volt a távolság, hogy beavatkozzam. Nem kételkedtem volna abban, hogy észrevennétek, ha túl közel megyek hozzátok, ezért jó százlépésnyire lemaradtam. Amikor aztán láttam, hogy tehetetlenül csapdába estetek, már túl késő volt ahhoz, hogy egyedül közbelépjek.

– Minden tőled telhetőt megtettél – felelte Egwene halk hangon. Száz lépéssel jött utánunk? A Fényre, és a rablók nem vették észre!

Aviendha úgy vélte, hogy folytatnia kell a magyarázatot.

– Tudtam, merre járhat Coran, ő pedig ismerte a helyet, ahol Dhael és Luaine táboroztak. Ők meg... – elhallgatott, és homlokát ráncolva az idősebb férfira tekintett. – Arra azonban nem számítottam, hogy egy törzsfőt is találok az érkezők között, és arra már végképp nem, hogy éppen a sajátomat. Ki vezeti a Taardad aieleket, Rhuarc, ha te itt vagy?

Rhuarc megvonta a vállát, mintha ez egyáltalán nem lenne fontos.

– Az egyes klánok főnökei majd váltják egymást, és megbeszélik, hogy tényleg el akarnak-e menni Rhuideanba, ha én meghalok. Én nem jöttem volna, de Amis, Bair, Melaine és Seana sarokba szorítottak, mint vadmacskák a kecskebakot. Az álmok azt mondták nekik, hogy mennem kell. Tudni akarták tőlem, hogy tényleg hájas vénemberként az ágyamban akarok-e meghalni.

Aviendha elnevette magát, mint aki éppen egy remek viccet hallott.

– Hallottam már arról, hogy egy férfi inkább egy tucatnyi régi ellenfelével találkozna, akikkel legalább harcolhat, mintsem hogy szembeszálljon a feleségével meg egy Tudós Asszonnyal. Ha pedig egy férfit a felesége és három Tudós Asszony szorongat, és ráadásul a felesége maga is Tudós, akkor még talán a Szemfényvesztő ellen is szívesebben harcolna.

– Már én is gondoltam erre – Rhuarc homlokát ráncolva lepillantott a padlóra. Egwene látta, hogy ott hevert a három gyűrű a Nagy Kígyóval és a negyedik, jóval nehezebb aranygyűrű is, melyet egy férfi ujjára méreteztek. – Még mindig erre gondolok. Mindennek meg kell változnia, de ha ki tudnám vonni magamat az alól, ami valóban meg is fog változni, akkor talán valóban jobban érezném magam. Három aes sedai, útban Tear felé – az aielek titokban összenéztek, mint akik nem akarják, hogy Egwene és társai észrevegyék pillantásukat.

– Az álmokról beszélt – nézett rá Egwene. – Tudják a Tudós Asszonyok, hogy mit jelentenek az álmok?

– Néhányan igen. De ha többet akar erről tudni, akkor velük magukkal kellene beszélnie. Lehet, hogy egy aes sedai-nak elmondanák. A férfiaknak semmit sem mondanak, kivéve, hogy az álmok szerint mit kell tenniük – hirtelen nagyon fáradtnak látszott. – Általában azt, amit a lehető legszívesebben elkerülnénk.

Lehajolt, és felemelte a férfigyűrűt. Ezen egy daru repült egy lándzsa és egy korona felett. Egwene most már felismerte a gyűrűt. Azelőtt gyakran látta egy bőrszíjon Nynaeve nyakában lógni. Nynaeve rálépett a többi gyűrűre, hogy ezt kirántsa a férfi kezéből. Arca vörös volt a harag és még néhány más érzés keverékétől, melyekről Egwene nem tudta, hogy mik lehetnek. Rhuarc nem próbálta meg megtartani a gyűrűt, hanem változatlanul fáradt hangon folytatta:

– Ráadásul egyiküké az a gyűrű, amiről már gyerekkoromban is hallottam. Malkier királyának a gyűrűje! Apám idején ők a shienariakkal együtt vonultak harcba az aielek ellen. Jól táncolták a lándzsa táncát! Országukat azonban elnyelte a Fertő. Azt mesélik, csak az a gyerek maradt életben, akit egykoron a királyi trónra szántak, és hogy ő úgy udvarol az országát birtokló halálnak, mint ahogy más férfiak egy gyönyörű asszonynak tennék a szépet. Különös dolog ez, aes sedai! A sok meglepő dolog közül, amelyekre számítottam, amikor Melaine a saját erődömből átzavart a Sárkányfalon túlra, egy sem volt ennyire meglepő. Sosem számítottam arra, hogy olyan úton kell majd járnom, mint amilyenre önök küldtek.

– Én nem küldöm semmilyen útra – tiltakozott Nynaeve élesen. – Csupán a saját utamat akarom folytatni. Ezeknek itt voltak lovaik. Hármat magunkhoz veszünk, azután már itt sem vagyunk.

– Az éjszaka közepén, aes sedai? – csodálkozott Rhuarc. – Annyira sürgős az utazás, hogy képesek lennének sötétben felkerekedni ezen a veszélyes vidéken?

Nynaeve láthatóan küszködve ismerte be:

– Nem – majd határozottabb hangon hozzáfűzte: – De napkeltével mindenképpen útra kelünk!

Az aielek a palánkon kívülre hordták a halottakat, ám sem Egwene, sem társai nem akartak a mocskos ágyban aludni, amelyet Adden is használt. Felvették gyűrűiket, és köpenyeikbe meg az aielektől kapott pokrócokba burkolózva, a szabad ég alatt háltak.

Amikor keleten éppen csak pirkadni kezdett, az aielek kemény, szárított húsból – Egwene nem tudta eldönteni, miféle hús lehet, míg Aviendha fel nem világosította, hogy kecske – és hasonlóan rághatatlan lepénykenyérből meg kéken erezett sajtból reggelit készítettek. A sajtnak fanyar íze volt, és alig lehetett elrágni. Elayne mormogott valamit arról, hogy az aielek biztosan köveken gyakorolják a rágást. Ennek ellenére, a leányörökös annyit evett, mint Egwene és Nynaeve együttvéve. A lovakat, miután Egwene és társnői számára kiválasztották a három legjobbat, szabadon engedték az aielek. A puszta lakói nem lovagoltak, hacsak rá nem kényszerültek, magyarázta Aviendha, és úgy hangzott, mintha ő maga is szívesebben futott volna, akár felsebzett lábbal is. A három ló magas volt, és majdnem olyan nagyok, mint a harci mének, büszke nyakkal és tüzes tekintettel. Fekete csődör jutott Nynaeve-nak, aranyderes kanca Elayne-nek és egy szürke kanca Egwene-nek.

Egwene Ködnek nevezte el a szürkét, azt remélve, hogy ez a név lecsillapítja a kancát, és valóban, Köd könnyedén lépkedett, ahogy megindultak délnek, mihelyt a nap korongja felbukkant a látóhatáron.

Az életben maradt aielek gyalog kísérték őket. A Myrddraalok által megölteken kívül még hárman estek el, így most tizenkilencen voltak összesen. A harcosok könnyedén ügettek a lovak mellett. Egwene kezdetben megpróbálta lassú tempóra fogni Ködöt, az aielek azonban ezt mulatságosnak találták.

– Versenyzem veled tíz mérföldön át! – jelentette ki Aviendha. – És meglátjuk, ki nyer, a lovad vagy én!

– Én húsz mérföldön át versenyzem! – hívta ki Rhuarc nevetve.

Egwene számára úgy tűnt, hogy az aielek komolyan is gondolják, amit mondtak, és amikor gyorsabb ügetésre ösztökélték lovaikat, a harcosok nem mutatták jelét, hogy nehezükre esne lépést tartani. Amikor Jurene nádfedeles háztetői felbukkantak, Rhuarc így szólt:

– Most búcsúzunk, aes sedai! Találjanak mindig vizet és árnyékot! Talán még találkozunk, mielőtt a változás bekövetkezik! – hangja zordan csengett. Ahogy az aielek dél felé kanyarodtak, Aviendha, Chiad és Bain búcsút intettek a három beavatott felé. Futásuk most, hogy már nem a lovakkal kellett lépést tartaniuk, nem lassult, inkább felgyorsultak egy kicsit. Egwene gyanította, hogy mindaddig ebben a tempóban szándékoznak haladni, míg el nem érik úti céljukat.

– Ezt meg hogy értette? – kérdezte. – Azt, hogy „talán még találkozunk, mielőtt a változás bekövetkezik” – Elayne a fejét rázta.

– Nem számít, hogyan értette – vélte Nynaeve. – Én épp annyira örülök, hogy múlt éjjel megjelentek, mint ahogy annak, hogy most elváltak végre az útjaink. Remélem, lesz itt egy hajó.

Maga Jurene nem volt túl nagy, csupa, legfeljebb egyemeletes faházból állt, Andor fehér oroszlános zászlója azonban magas zászlórúdon ott lengett, és a királynő ötven, hosszú, fehér galléros, piros zubbonyt és ragyogó mellvértet viselő gárdistája ellenőrizte a települést. A kapitányuk elmondta, hogy ide helyezték őket, hogy biztonságos menedéket teremtsenek az Andorba vándorló menekülteknek, de napról napra egyre kevesebben érkeznek. A legtöbbjük mostanra lejjebb vándorolt a folyó mentén, közelebb Aringillhez. Épp jókor érkezett a három nő, mert a kapitány bármelyik nap számíthatott arra, hogy csapatát hazavezényelik Andorba. Jurene kevés lakosa valószínűleg velük megy, ami itt marad, azt a fosztogatóknak és a cairhieni katonáknak hagyják.

Elayne arcát erős gyapjúköpenye csuklyájába rejtette, bár egyik katonának sem jutott eszébe, hogy az aranyló hajú nőt a leányörökössel azonosítsa. Néhányan még udvarolni is próbáltak neki; Egwene nem volt biztos benne, hogy barátnője ettől elégedett vagy inkább döbbent. Ő maga az őt megszólító katonáknak azt felelte, hogy nincs ideje. Furcsa módon jól esett, hogy odahívták; nem mintha kicsit is kívánta volna, hogy ezektől a férfiaktól csókot kapjon, de kellemes volt tudni, hogy legalább néhány férfi épp olyan csinosnak tartja, mint Elayne-t. Nynaeve pofon is ütötte az egyik katonát. Egwene ezt látva majdnem felnevetett, Elayne pedig nyíltan mosolygott. Egwene úgy gondolta, valaki Nynaeve fenekébe csíphetett, és a javasasszony, lángoló arca ellenére, nem látszott teljesen elégedetlennek.

Gyűrűiket ezúttal nem viselték. Nynaeve-nak nem kellett győzködnie a többieket, hogy Tear az a hely, ahol nem lenne hasznukra, ha aes sedai-nak néznék őket, főként így, hogy a Fekete ajah is itt rejtőzött. Egwene a ter'angreal kőgyűrűjével együtt övtáskájába rejtette a sajátját; keze gyakran odasiklott, csak hogy ellenőrizze, kincsei megvannak még. Nynaeve a nyakában viselte kígyós gyűrűjét, ugyanazon a szíjon, amelyen Lan nehéz ékszere is függött, két melle között.

Jurene-ben, az egyetlen kődokkhoz kötve találtak egy hajót az Erininen. Úgy tűnt, ez nem az a hajó, amelyet Aviendha is látott, de ettől még hajó volt ez is. A járművet látva Egwene megdöbbent. A Pelikán kétszer olyan széles volt, mint a Kék Daru, és nevét meghazudtolóan vaskos orra volt, olyan kerek, mint a kapitánya.

A fickó Nynaeve-ra pislogva a fülét vakargatta, amikor a nő megkérdezte, vajon gyors-e a hajója.

– Gyors? Tele vagyok különleges, shienari fával és kandori szőnyeggel. Miért kellene gyorsnak lenni egy ilyen rakománnyal? Az árak csak feljebb mennek. Nos, azt hiszem, vannak mögöttem gyorsabb hajók is, de azok nem fognak itt kikötni. Magam sem álltam volna meg, ha nem férgesedik meg a hús. Micsoda bolondság, hogy húst akartak eladni Cairhienben! A Kék Daru? Igen, láttam Ellisort fennakadva valamin a folyóban, ma reggel. Szerintem nem kecmereg ki onnan mostanában. Hát, ennyit ér egy gyors hajóval.

Nynaeve kifizette az útiköltségüket – és ezúttal is kétszer annyit a lovaknak – közben pedig olyan képet vágott, hogy sem Egwene, sem Elayne nem szólalt meg inkább, csak miután a Pelikán már jó messzire eltávolodott Jurene-től.

Negyvenedik fejezet

Az éjszaka hőse

Mat a hajó korlátjának támaszkodott, és nézte, ahogy közeledtek Aringill fallal övezett városához. Az evezők a kátrányos gerendákból összerótt, hosszú kikötőhely felé hajtották a Szürke Sirályt. A kikötő előtt hosszú kőfalak nyúltak mélyen a folyóba, hogy megvédjék az építményt, melyen most rengeteg ember tolongott. Sokan az itt lehorgonyzott, legkülönbözőbb nagyságú hajókból szálltak ki. Néhányan talicskákat toltak maguk előtt, vagy szánokat és magasra rakott, bútordarabokkal és rájuk kötözött ládákkal megrakott kocsikat húztak maguk után. Legtöbbjük azonban csupán parányi zsákot viselt a hátán, már ha egyáltalán volt valamijük. Nem mindenki sietett. Sok férfi és nő ácsorgott összebújva és bizonytalanul, miközben gyerekek kapaszkodtak a lábukba. Piros zubbonyt és csillogó mellvértet viselő katonák próbálták meg rávenni őket, hogy hagyják el a stégeket, és menjenek be a városba, ám legtöbbjük túlzottan rémült volt ahhoz, hogy bármerre is elinduljon.

Mat megfordult, és beárnyékolta a szemét, hogy az ellenfényben is lássa a folyót, amelynek most búcsút akartak mondani. Itt jóval nagyobb volt a vízi forgalom, mint Tar Valontól délre. Legalább egy tucatnyi hajót látott, kezdve egy hegyes orrú, két, háromszögletű vitorlával meghajtott, a folyón felfelé, az áramlással szemben is gyorsan haladó, hosszú jachttól egészen egy észak felől lassan lecsorgó, csapott orrú, négyszögletes vitorlájú hajóig.

Legalább a hajók felének semmi köze sem volt a folyami kereskedelemhez. Két üres fedélzetű komp sodródott lassan keresztül a folyón a túlsó parti kis településig, miközben onnan három másik közeledett Aringill felé. Ezek fedélzetén annyi ember szorongott, ahány hal elfér egy jókora hálóban. A túlparti város fölött lobogó zászló eltűnt az árnyékban, bár a nap még viszonylag magasan lebegett a látóhatár fölött. Az a part Cairhien birtoka volt, de Matnek nem kellett a zászlót látnia ahhoz, hogy tudja, azt Andor fehér oroszlánja díszíti. A Szürke Sirály megállt útközben néhány andori faluban, ahol az emberek izgatottan tárgyaltak erről az eseményről.

A fiú megrázta a fejét. A politika nem érdekelte. Ameddig nem akarják megint bemesélni nekem, hogy Andor alattvalója vagyok, csak mert néhány térkép ezt állítja. A Fény égessen meg, ezek talán még arra is kényszeríteni akarnak, hogy beálljak az átkozott seregükbe, és az oldalukon harcoljak, ha a cairhieni események még jobban eldurvulnak. Parancsoknak kéne engedelmeskednem! A Fényre! Borzongva visszafordult Aringill felé. A Szürke Sirály mezítlábas hajósai már készen álltak a kötelekkel, amelyeket a rakparton ácsorgóknak akartak odadobni.

Mallia kapitány az evezőlapát mellől figyelte Matet. A hajós még mindig nem hagyott fel a kísérletezéssel, hogy elnyerje jóindulatát, mert iszonyúan furdalta az oldalát, hogy milyen titokzatos küldetésben járhatnak utasai: Mat végül megmutatta neki a lepecsételt levelet, és azt is elmondta, hogy az irományt személyesen a leányörököstől kapta, és hogy a királynőhöz kell eljuttatnia. Egy leány levele az anyjához, semmi más. Úgy tűnt azonban, Mallia csupán annyit hallott meg az egészből, hogy Morgase királynő.

Mat elégedetten vigyorgott magában. Kabátja egyik belső zsebében két pénzeszacskó gömbölyödött, melyek valamivel testesebbek voltak azoknál, mint amelyekkel a fedélzetre jött. Ezeken kívül annyi pénzérme lapult még a többi zsebében, hogy velük még két másik zacskót is megtölthetett volna. Nem kedvezett ugyan annyira a szerencse, mint azon a legelső, különös éjszakán, amikor a kockák, de minden más is, teljesen őrült módon viselkedtek, ám ennyi is elegendő volt. A harmadik éjszakán Mallia felhagyott a kísérletezéssel, hogy barátságosnak tűnjön és leüljön vele játszani, de addigra Matnek sikerült valamennyire megkönnyítenie a kapitány pénzesládáját. Aringillt elhagyva még kevesebb pénz marad a ládában. Mallia kénytelen lesz ezen a méregdrága vidéken kiegészíteni élelmiszertartalékait. Mat eközben a kikötőben szorongó, rengeteg emberre gondolt.

A vigyorgás lehervadt az arcáról, amikor ismét a levél jutott az eszébe. Egy forró kés pengéjével csupán egészen keveset kellett ügyeskednie ahhoz, hogy leszedje az aranyliliomos pecsétet. Semmi érdekeset nem talált. Elayne csupán arról írt, hogy szorgalmasan és szívesen tanul, és hogy szépen halad. Anyjának engedelmes lánya. Az amyrlin megbüntette szökéséért, és azt parancsolta, hogy erről többé nem beszélhet, és szerető anyja bizonyára megérti, hogy erről nem számolhat be neki. Arról is írt, hogy nemrég bekerült a beavatottak közé, ami, figyelembe véve, hogy milyen rövid idő telt csak el, valóban csodálatos dolog. Most már fontosabb feladatokat is rábíznak. Tar Valont rövid időre az amyrlin személyes szolgálatában kell elhagynia. Anyjának persze semmi oka sincs az aggodalomra.

Minden nagyon jó és szép volt, ahogy arról írt Morgase-nek, hogy a királynő ne aggódjon érte. Mat volt az, akinek ki kellett kaparnia a gesztenyét a tűzből. Bizonyára ez az ostoba levél volt az oka annak, hogy gyilkosok szegődtek a nyomába, de a szövegben még Thom sem tudott semmit sem felfedezni. Csupán arról morgott valamit, hogy „kódolt írás” meg „titkos üzenet”, meg hogy a „Házak Játéka”.

Mat most a levelet biztonságos helyen, kabátjába bevarrva viselte. A pecsét ismét a helyére került, és a fiú lefogadta volna, hogy senki nem fog semmit sem észrevenni. Ha valaki mindenáron meg akarta szerezni az irományt, és ezért hajlandó lett volna akár meggyilkolni őt, akkor az csak hadd jöjjön, és próbálkozzon! Megígértem, hogy elviszem a királynőnek, Nynaeve, és meg is teszem, a fenébe is, mindegy, hogy ki próbál meg ebben megakadályozni! Ennek ellenére, ha legközelebb találkozik ezzel a három, átkozott fehérszeméllyel, akkor majd lesz néhány keresetlen szava hozzájuk. Már ha valaha is találkozom velük. A Fényre, erre nem is gondoltam! A három nőnek cseppet sem fog tetszeni az, amit tőle kapnak.

Amikor a hajósok odahajították a köteleket a kikötői munkásoknak, Thom is feljött a fedélzetre, hangszertokjaival a hátán, csomagjaival az egyik kezében. Bár sántított, mégis fejedelmi léptekkel vonult a korláthoz, és úgy fordult, hogy köpenye a kelleténél jobban lobogjon a szélben, mert így többen láthatták a tarka foltokat.

– Senki nem néz téged, Thom! – szólalt meg Mat. – Azt hiszem, most senkit sem érdekel egy mutatványos, kivéve, ha valami ennivalót tart a kezében.

Thom csalódottan nézte a rakpartot.

– A Fényre! Hallottam ugyan, hogy rossz a helyzet, de arra nem számítottam, hogy ennyire szörnyű! Szegény bolondok! Az emberek fele úgy néz ki, mint akit csak kevés választ el az éhhaláltól. Ha ma éjszakára szobát akarunk bérelni magunknak, akkor azért oda kell adnunk az egyik pénzeszacskód tartalmát. Ha pedig vacsorára fáj a fogunk, akkor már a másik is elúszott, amennyiben annyit akarsz enni, mint eddig. Majdnem belebetegedtem abba, hogy látnom kellett, mennyit eszel! Ha folytatod a zabálást, és ezek a szerencsétlenek meglátnak, akkor valószínűleg beverik a fejedet!

Mat csupán egy mosollyal válaszolt.

Miközben a Szürke Sirályt kikötötték a rakpart mellé, Mallia is felkapaszkodott a fedélzetre, és odatalpalt hozzájuk. Idegesen húzgálta kecskeszakálla végét. A hajósok sietve egy pallót hoztak oda, hogy a hajó és a rakpart közé fektessék, Sanor pedig odaállt őrködni. Hatalmas karját keresztbefonta melle előtt. Ha valaki a tömegből szeretett volna a fedélzetre feljutni, az óriás látványa majd csak visszatartja. Nem is próbálkozott senki sem.

– Tehát akkor itt búcsút veszünk egymástól! – mondta Mallia Matnek. A kapitány mosolya már nem volt olyan mézédes, mint kezdetben. – Biztosak abban, hogy nem tudnám tovább segíteni útjukon kegyedéket? A Fény égesse meg a lelkem, még sosem láttam ilyen csőcseléket! A katonáknak meg kellene tisztítaniuk a kikötőt, szükség esetén karddal is, hogy a tisztes kereskedők képesek legyenek ügyeikkel foglalkozni. Sanor talán utat tudna törni jó uraimnak, keresztül ezen az embertömegen, hogy kényelmesen eljussanak a fogadójukba.

Csak hogy tudd, hol szálltunk meg? Abból nem eszel!

– Arra gondoltam, hogy partraszállás előtt még ehetnénk, és talán még kockázhatnánk is egyet, csak hogy elüssük az időnket – Mallia holtsápadttá vált. – Most mégis azt hiszem, jobban szeretnék szilárd talajt érezni a lábam alatt, mielőtt eszem. Így hát most elbúcsúzunk, kapitány. Nagyon kellemes utunk volt!

A kapitány arcán egyszerre látszott a megkönnyebbülés és a csalódás. Mat felemelte holmiját a padlóról, és vívóbotját vándorbotként használva, Thommal keresztülsétált a pallón. Mallia a nyomukban járt, miközben hangosan sajnálkozott távolmaradásuk miatt. Panasza egyszerre tűnt őszintének és megjátszottnak. Mat nem kételkedett abban, hogy a kapitány csupán keserű szívvel mondott le annak esélyéről, hogy Andor és Tar Valon szövetségének híréről részletesen beszámolva behízelegje magát a sokat emlegetett Samon nagyúr kegyeibe.

Amikor Mat és a mutatványos megpróbált utat törni a tömegen keresztül, Thom a fiúra mordult:

– Tudom, hogy a kapitány kiállhatatlan alak, de miért kellett minden egyes alkalommal belekötnöd? Nem volt elég, hogy az utolsó falatig felzabáltad az élelmiszerkészletét, amiről azt hitte, hogy kitart Tearig?

– Legalább két napja szinte semmit sem ettem! – Valóban, egyik reggel, Mat legnagyobb megkönnyebbülésére, nyom nélkül elszállt az éhsége. Úgy érezte, ezzel végleg kikerült Tar Valon befolyása alól. – Az étel nagy részét a folyóba dobtam, ami nem volt könnyű, mert nem akartam, hogy bárki is meglássa! – Amikor most végignézett az emberek, de különösen a gyerekek nyúzott, kiéhezett arcán, már cseppet sem tűnt mulatságosnak az ötlet. – Mallia egyszerűen rászolgált arra, hogy megtáncoltassam! Már csak azért is, ahogy elbánt tegnap azzal a homokpadra vagy mire futott hajóval! Odaevezhettünk volna, hogy segítsünk nekik, de a kapitány még csak a közelükbe sem ment, bárhogy is kiabáltak.

Egy hosszú, sötét hajú, fiatal nő ment előttük, aki valószínűleg igen csinosnak tűnt volna, ha nem lett volna a végletekig kimerülve. Minden szembejövő férfit megnézett, mintha keresett volna valakit. Egy fiú, aki nagyjából a csípőjéig ért, és még két apró kislány kapaszkodott belé. A gyerekek sírtak.

– Ráadásul mit össze nem fecsegett a folyami kalózokról meg a csapdákról! Az a hajó nem hasonlított semmilyen csapdához!

Thom ellépett egy magas kerekű kocsi elől, amelyre egy jókora ketrecet szíjaztak. A rács mögött két disznó röfögött. A mutatványos majdnem keresztülesett egy szánon, amit egy férfi és egy nő vonszolt a macskaköves úton.

– Te bezzeg mindent megteszel azért, hogy segíts a bajbajutott embereken, igaz? Furcsa, hogy eddig nem vettem észre!

– Segítek annak, aki meg tud fizetni érte! – felelte Mat határozottan. – Csupán a mesebeli bolondok tesznek bármit is ingyen.

A két kislány még mindig anyjuk szoknyájába kapaszkodva zokogott, miközben a fiú a könnyeivel küzdött. Az asszony mélyen ülő szemének pillantása villanásnyi időre megpihent Maten, szemügyre vette az arcát, azután továbbsiklott. Látszott rajta, hogy legszívesebben ő is sírva fakadna. Mat hirtelen a zsebébe nyúlt, és egy maroknyi érmét húzott ki, anélkül, hogy megnézte volna, mit is vett elő, és az asszony kezébe nyomta. A sötét hajú nő döbbenten, értetlenül nézett rá és a kezében csillogó ezüstre és aranyra. Azután elmosolyodott, szeme megtelt hálával, és amikor szóra akarta nyitni a száját, arcán már végig is csorgott az első könnycsepp.

– Vegyél nekik valami ennivalót! – mondta Mat gyorsan, és továbbsietett, mielőtt a nő válaszolhatott volna. Észrevette, hogy Thom őt nézi.

– Mit bámulsz? Bármikor szerzek újra pénzt, ha valaki leáll velem játszani.

Thom megfontoltan bólintott, de Mat nem volt egészen biztos abban, hogy társa válóban megértette. A gyerekek nyivákolása kezd az idegeimre menni, ez minden! Ez az ütődött mutatványos azt fogja hinni, hogy mostantól minden özvegynek pénzt nyomok a markába. Bolond! Furcsa módon ebben a pillanatban maga sem volt tisztában azzal, kit is tart bolondnak. Thomot vagy saját magát?

Mat erőt vett magán, és igyekezett elkerülni, hogy olyan sokáig nézze bármelyik arcot is, hogy tényleg észrevegye. Aztán a rakpart egyik stégének végén megtalálta azt, akit keresett. A vörös zubbonyt és mellvértet viselő, sisak nélküli katona, aki a város felé irányította az embereket, pontosan úgy nézett ki, mint egy viharvert altiszt. Látszott, már jó pár éve vezetheti tízegynéhány katonáját. Ahogy a lenyugvó nap fényébe pillantott, az Unóra emlékeztette Matet, bár ennek a veteránnak még megvolt mind a két szeme. Szinte ugyanolyan fáradtnak látszott, mint azok, akiket terelni próbált.

– Mozgás! – kiáltotta érdes hangon. – A fenébe is, nem állhattok meg itt! Mozgás! Be a városba veletek!

Mat kihúzta magát, és legszélesebb mosolyát elővéve, odaállt a katonák elé.

– Bocsásson meg, kapitány uram! Nem tudná megmondani, hol találok egy tisztességes fogadót? Meg egy istállót, ahol egy jó lovat vehetnék. Holnap még hosszú út vár ránk!

A katona tetőtől talpig végigmérte, aztán alaposan megnézte Thomot és a mutatványos köpenyét, majd ismét Mat felé fordult:

– Kapitány? Na jó! Hát, fiatalember, szükséged lesz a Sötét Úr szerencséjére, hogy találj egy istállót, ahol megengedik, hogy magad aludj benne! Az emberek nagy része a bokrok között éjszakázik. Ha pedig olyan lovat találtok, amit nem éppen a vágóhíd felé ráncigálnak, akkor azért meg kell küzdenetek a tulajdonosával, hogy eszébe jusson eladni.

– Lóhúst enni! – mordult fel Thom undorodva. – Hát ennyire szörnyű a helyzet ezen a folyóparton? Nem küld a királynő élelmiszert?

– Szörnyű a helyzet, mutatványos! – Úgy tűnt, mintha a katona köpni akarna. – A malmok nem tudnak olyan gyorsan búzát őrölni, a szekerek nem tudnak olyan sebesen élelmiszert hozni a tanyákról, ahogy ide özönlik a nép! Azt hiszem, nem lesz ez már sokáig így! A parancs már megérkezett. Holnaptól senkit sem engedünk be, és ha kell, visszazavarjuk őket – komor pillantást vetett a kikötőben szorongó emberekre, mintha minden az ő bűnük lett volna, majd szigorú képpel újra Mat felé fordult: – Ne foglaljátok itt a helyet, utazók, menjetek tovább! – hangja felerősödött, hogy a közelben mindenki hallja. – Gyerünk tovább! A fenébe is, ne ácsorogjatok! Menjetek tovább!

Mat és Thom beállt az emberek, taligák és kocsik keskeny sorába, amelyik a városkapu felé, majd azon keresztül be, Aringillbe tartott.

A főutcát lapos, szürke kövekkel borították, de olyan sok ember tolongott rajtuk, hogy a csizmák alatt szinte lehetetlen volt felismerni a kőlapokat. Úgy tűnt, a legtöbben céltalanul kóvályognak, míg azok, akik már feladták a reményt, az utca szélén kuporogtak, a szerencsésebbjük csomóba kötött motyójával a melle előtt vagy holmiját a kezében tartva. Mat látott három férfit, akik órákat öleltek át, és egy tucatnyit, akik ezüstkupákat és tányérokat szorítottak magukhoz. Az asszonyok többnyire gyerekeket tartottak a kezükben. Moraj töltötte meg a levegőt – a szenvedés szavak nélküli melódiája. Mat komor arcot vágva tört magának utat a tömegben, miközben egy fogadó tábláját kereste. Az épületek nem egyetlen stílus jegyeit viselték magukon. Fából, téglából és kövekből épített házak álltak vegyesen egymás mellett, s a háztetők is többféle anyagból – palából, cserépből vagy szalmából – készültek.

– Ez cseppet sem jellemző Morgase-re – jelentette ki Thom egy idő múlva, szinte csak úgy magában. Bozontos szemöldökét annyira összehúzta, hogy az fehér nyílként mutatott orra hegye felé.

– Mi az, ami nem jellemző rá? – kérdezte Mat oda sem figyelve.

– Hogy megállítja a menekülők hullámát. Hogy visszazavarja az embereket. Morgase gyakran dühöngött, de ugyanakkor mindig segítette a szegényeket és az éhezőket – Thom a fejét csóválta.

Mat ekkor észrevett egy cégért – A Folyami Hajóshoz, ez állt rajta, és egy táncoló, félmeztelen fickót ábrázolt –, ezért abba az irányba fordult. Vívóbotja segítségével utat nyitott a tömegbe.

– Hát, nem lehetett más. A parancs csak tőle jöhetett. Felejtsd el Morgase-t, Thom! Caemlynig hosszú még az út. Most inkább azt derítsük ki, hány aranyunkba kerül, ha ma éjszaka ágyban akarunk aludni!

A Folyami Hajós ivója ugyanolyan zsúfolt volt, mint az utca odakint. Amikor a fogadós meghallotta, mit akar Mat, akkorát kacagott, hogy tokái csak úgy rezegtek.

– Már így is csak felváltva alszunk idebent! Négyen osztoznak egyetlen ágyon! Ha a saját anyám jönne ide hozzám, neki sem tudnék adni egy pokrócot vagy egy helyet a tűzhely közelében.

– Ahogy azt bizonyara észrevette – felelte Thom, és hangja ismét öblösen zengett –, jómagam mutatványos vagyok. Bizonyára tud keríteni egy szalmazsákot, és talál egy helyet a sarokban, ha a vendégeit történetekkel, zsonglőrködéssel, tűznyeléssel és varázslatos mutatványaimmal szórakoztatom!

A fogadós a képébe nevetett.

Amikor Mat ki tudta rángatni Thomot az utcára, a mutatványos már normális hangon dörmögött:

– Arra sem hagytál időt, hogy az istálló után érdeklődjem! Biztos sikerült volna rábeszélnem, hogy a szénában aludhassunk!

– Éppen elég alkalommal aludtam istállókban meg csűrökben, amióta eljöttem Emondmezőről! – felelte Mat. – Ráadásul még bokrokban is! Egy ágyra van szükségem!

A következő négy fogadóban, melyeket útba ejtettek, mindenütt ugyanazt a választ hallották a fogadóstól. Az utolsó két helyen szinte erőszakkal hajították ki őket, amikor Mat azt javasolta, hogy tegyék fel kockára az ágyat. Amikor azután az ötödik fogadó tulajdonosa azzal lepte meg őket, hogy még a királynő számára sincsen üres szalmazsák, – ez azért kicsit furcsa volt A Jó Királynőhöz címzett fogadóban –, Mat felsóhajtott, és megkérdezte:

– Na és mi a helyzet az istállóval? Ha jól megfizetjük, biztos jut számunkra egy hely a szalmában.

– Az istállóban a lovakat tartjuk – jelentette ki a holdvilágképű fogadós. – Azokból pedig nincs túl sok a városban – a férfi eddig egy ezüstkupát tisztogatott, most pedig kinyitotta a jókora faragott komódon álló, keskeny szekrény ajtaját, és a kupát berakta a többi kehelyhez és edényhez. Egyik kupa sem hasonlított a másikra. A komódon egy vert bőrből készült kockavető pohár állt, éppen ott, ahol már nem lökhette fel a szekrényke ajtaja. – Oda pedig nem engedek be embereket, akik esetleg megrémítik vagy talán el is lopják a lovakat. Azok, akik megfizetnek engem, hogy az istállómban vigyázzak az állataikra, megkövetelik, hogy mindent megtegyek a lovakért. Ezenkívül pedig bent van két saját hátasom is. Az istállóban nincs hely a számotokra!

Mat, töprengő pillantást vetett a kockavető pohárra. Kihúzott egy andori aranykoronát a zsebéből, és a komódra fektette. Ezt egy Tar Valoni ezüstmárka követte, aztán egy aranymárka és egy teari aranykorona. A fogadós az érmékre pillantott, és megnyalta vastag ajkát. Mat még két illiani ezüstmárkát tett a halomra, és egy másik andori aranykoronát. A fogadós habozni látszott. Mat az érmék felé nyúlt, ám a fogadós keze hamarabb ért oda.

– Lehet, hogy ti ketten nem zavarnátok nagyon a lovakat.

Mat rávigyorgott.

– Ha már a lovaknál tartunk, mibe kerülne a két hátas? Nyereggel és lószerszámmal, természetesen!

– Nem adom el a lovaimat! – felelte a férfi, és a melléhez szorította az érméket.

Mat felemelte a vetőpoharat és megrázta.

– Még egyszer ennyi, a lovakért, a nyeregért és a lószerszámért! – csapott kabátja zsebére, hogy az érmék csörgésével bizonyítsa, képes még emelni a tétet. – Én egyszer dobok, maga viszont kétszer, és a jobbik számít!

Majdnem hangosan felnevetett, amikor meglátta a kapzsiságot felvillanni a fogadós arcán.

Amikor Mat később bement az istállóba, első dolga volt, hogy megkeresse a féltucatnyi lóállásban a két pej csődört. Nem voltak különösen pompás állatok, de hát nyeremény lónak nem kell a fogát nézni! Alaposan le kellett csutakolni őket, de ettől eltekintve semmi bajuk sem lehetett, ami figyelemre méltó volt, különösen ha az ember tudta, hogy az istállófiúk, egyetlen kivétellel, már mind kereket oldottak. A fogadós eleresztette füle mellett a panaszukat, hogy képtelenek megélni abból a kevésből, amit fizet nekik, és úgy tűnt, azt is égre kiáltó bűnnek tartja, hogy az utolsónak megmaradt szolga képes hazamenni aludni, miután elvégezte három ember munkáját.

– Öt hatos! – mormogta Thom Mat háta mögött. A pillantások, amelyekkel az istállót méregette, cseppet sem tűntek lelkesnek, pedig éppen ő volt az, aki azt javasolta, hogy itt aludjanak. A jókora istállókapun keresztül betűző napsugarakban porszemek táncoltak. A nap nyugvófélben volt. A padlás gerendáira felszerelt csigákról indaként lógtak alá a szalmabálák magasba húzására szolgáló kötelek. Fejük fölött a szénapadlás komornak tűnt ebben a megvilágításban. – Amikor a második dobással négy hatost és egy ötöst dobott, a fogadós biztos volt abban, hogy veszítettél. Igaz, én is. Mostanában nem tudtál mindig nyerni!

– Éppen elég gyakran nyerek! – Mat számára megkönnyebbülést jelentett, hogy már nem tudott minden egyes dobással nyerni. A szerencse kedves dolog, de ha visszaemlékezett arra a bizonyos éjszakára, még mindig a hideg futkározott a hátán. Ennek ellenére, kezében a vetőpohárral egy pillanatig előre tudta, hogy milyen eredményt mutatnak majd a kockák. Az ég jókorát zendült, amikor vívóbotját feldobta a szénapadlásra. Felmászott a létrán, és lekiáltott Thomnak: – Nem volt ez rossz ötlet! Azt hiszem, boldog lehetsz, hogy ilyen viharos éjszaka nem kell kint aludnod, az esőben!

A legtöbb szénabálát az istálló külső fala mellett halmozták fel, de éppen elég széna hevert szanaszét, hogy egy ráborított köpennyel kényelmes ágyat lehessen csinálni belőle. Thom tűnt fel a létra tetején. Két szelet kenyeret és egy darab zöld erezetű sajtot szedett elő bőrtáskájából. A fogadós – Jeral Florrynak hívták – olyan árat kért az ételért, amiért régen a két lovat is meg lehetett volna kapni. Csendben ettek, miközben az eső kopogni kezdett az istálló tetején. Kulacsukból vizet kortyoltak – mivel Florry semmi pénzért nem tudott nekik bort szerezni –, és amikor befejezték, Thom előhúzta dohányzacskóját, megtömte hosszú szárú pipáját, és elégedett arccal hátradőlt, hogy rágyújtson.

Mat a hátán feküdt, és a sötétben rejtőző tetőt bámulta, miközben azon töprengett, hogy másnapra vajon eláll-e az eső. A lehető leggyorsabban szeretett volna megszabadulni a levéltől. Ekkor egy tengely nyikorgását hallotta az istálló ajtaja felől. A szénapadlás szélére gördült, és lekukucskált. A félhomályban még éppen látta, mi történik.

Egy karcsú női alak húzta ki magát egy magas kerekű kocsi rúdja mellett. Éppen most húzta be az esőből. Lekanyarította a köpenyt magáról, és halkan mormogott, miközben lerázta róla a vizet. Haját számtalan, parányi copfba fonták, és selyemruháját – Mat úgy vélte, hogy a nő halványzöld öltözéket visel – a mellrészén gazdag hímzés díszítette. A valamikor méregdrága ruha mára erősen megkopott, és számos folt éktelenkedett rajta. A nő a hátát dörzsölte, és még mindig halkan beszélt magában. Az istálló ajtajához sietett, és kibámult az esőbe. Megláthatott valamit, mert sietve behúzta a kaput. Az istálló teljesen sötétbe borult. Lentről zaj hallatszott, valami csattant, majd sziszegett, és hirtelen parányi fény lobbant, amikor a nő meggyújtotta a kezében tartott lámpást. Körülnézett, felfedezett egy kampót az egyik gerendán, és erre ráakasztotta a lámpást. Odament a kocsijához. Felhajtotta a kötelekkel rögzített ponyvát, és turkálni kezdett.

– Ez gyorsan ment – szólalt meg Thom halkan, anélkül, hogy kivette volna a pipát a szájából. – Felgyújthatta volna az istállót, ahogy nekiállt itt a sötétben tűzkővel meg kovával játszadozni!

Végül a nő egy darab kenyeret húzott elő, és rágcsálni kezdte. Úgy tűnt, a kenyér elég kemény, ő pedig eléggé éhes.

– Maradt még valami a sajtból? – suttogta Mat. Thom a fejét csóválta.

A nő felemelte a fejét, és beleszippantott a levegőbe. Mat rájött, hogy az idegen valószínűleg Thom pipájának a szagát érezte meg. Már azon volt, hogy feláll, és szól az ismeretlennek, amikor ismét kinyílt az istálló kapujának egyik szárnya.

Az asszony lekuporodott, mint aki készen áll, hogy elszeleljen, amikor négy férfi lépett be az esőből. A jövevények levették köpenyeiket. Alatta bő ujjú, a mellrészén hímzéssel díszített zubbonyt viseltek, és buggyos nadrágot, amelyet térdig díszítettek hímzések. A díszes ruházat ellenére kivétel nélkül nagydarab, komor férfiak voltak.

– Hát, Aludra – szólalt meg az egyik sárga zubbonyos férfi –, nem sikerült olyan gyorsan lelépned, ahogy azt szeretted volna, igaz?

Mat még sosem hallott senkit ilyen hanglejtéssel beszélni.

– Tammuz! – szólalt meg az asszony, de olyan hangon, mintha káromkodna. – Hát nem elég, hogy a te hibád miatt kizártak a céhből, te nagydarab tahó? Nem, erre még üldözőbe is kellett venned! – ugyanolyan hanglejtéssel beszélt, mint a férfi. – Azt hiszed, boldog vagyok, hogy láthatlak?

Az, akit a nő Tammuznak nevezett, elnevette magát.

– Bolond vagy te, Aludra, de ezt mindig is tudtam! Ha egyszerűen csak megszöktél volna, akkor életed végéig nyugodtan élhettél volna valami távoli, eldugott helyen! De nem tudtad elfelejteni a titkokat a fejedben, igaz? Azt hitted, nem fogjuk megtudni, hogy olyasvalamivel keresed a kenyeredet, ami jog szerint a céhet illeti meg? – Hirtelen egy kés villant a kezében. – Örömmel vágom el a torkodat, Aludra!

Mat csak akkor eszmélt rá, hogy mit csinált, amikor már megmarkolta a tetőről lecsüngő egyik kötelet, és lesiklott rajta a szénapadlásról. A Fény égessen meg! Micsoda bolond vagyok!

Ennél a kétségbeesett gondolatnál többre már nem is maradt ideje, mert nekivágódott a négy férfinak. Azok úgy zuhantak a földre, mint a felborított kuglibábuk. A kötél kicsúszott Mat kezéből, és a fiú lezuhant. Végiggördült a szalmával borított padlón, miközben zsebéből érmek hullottak a földre. Éppen hogy csak meg tudott állni a fal előtt. Mire feltápászkodott, már a négy férfi is talpon volt. Kivétel nélkül mind kést tartottak a kezükben. Hogy lehettem ilyen bolond? Ó, a Fény égessen meg!

– Mat!

A magasba pillantott, és Thom odadobta neki a vívóbotját. Mat a levegőben kapta el a rudat – éppen kellő időben ahhoz, hogy Tammuz kezéből kiverje a kést, és jókorát csapjon a férfi halántékára. Támadója ugyan összeesett, de máris jött a másik három. Mat néhány hosszú pillanatig csak a vívóbot gyors pörgetésével tudta megakadályozni, hogy bele ne mártsák késüket. A térdükre és a csuklójukra támadott, meg a bordájukra, míg végre egyiket a másik után le nem tudta teríteni egy-egy jól célzott ütéssel. Amikor az utolsó idegen is összerogyott, Mat egy pillanatig csak bámulta a testeket, aztán dühösen az asszonyra förmedt.

– Pont ezt az istállót kellett kiválasztania, hogy megölesse magát?

A nő visszadugta keskeny pengéjű tőrét az övéről csüngő hüvelybe.

– Segítettem volna, de attól féltem, hogy összetéveszt ezekkel a nagydarab idiótákkal, ha pengével a kezemben közeledek. Az istállóba meg azért jöttem, mert esik az eső, én meg eláztam, és itt senki sem őrködött.

A nő idősebb volt, mint ahogy azt a fiú gondolta, legalább tíz vagy tizenöt évvel öregebb, mint ő, de még mindig csinos, nagy, sötét szemekkel és parányi, telt ajkú, duzzogó szájjal. Igazi, csókra termett száj! Mat elmosolyodott, és botjára támaszkodott.

– Na, ami elmúlt, az elmúlt! Azt hiszem, nem szándékosan kevert minket nehézségekbe.

Thom lemászott a szénapadlásról, kissé ügyetlenül a lába miatt, és Aludra most mindkettőjüket megbámulta. A mutatványos ismét maga köré csavarta köpenyét. Általában is csak ritkán mutatkozott e ruhadarab nélkül, különösen ha valaki első alkalommal látta.

– Ez aztán a cifra történet! – jelentette ki a nő. – Egy mutatványos meg egy ifjú hős ment meg ezektől a – fejével a földön heverő férfiak felé biccentett – ...ezektől a kurafiaktól!

– Miért akarták meggyilkolni? – kérdezte Mat. – A fickó valamilyen titokról beszélt.

– Arról a titokról – szólalt meg Thom, majdnem hogy a színpadi hangját használva –, miként lehet tűzijátékot csinálni, hacsak nem tévedek! Kegyed az illuminátorok közé tartozik, igaz? – hajolt meg köpenyét lengetve, udvariasan. – Thom Merrilin vagyok, és mutatványos, ahogy azt megállapította – egy pillanatnyi töprengés után még hozzáfűzte: – Ő pedig Mat, egy fiatalember, aki nagyon ért ahhoz, hogy bajba keverje magát.

– Az illuminátorok közé tartoztam – felelte Aludra mereven –, de Tammuz, ez a disznó, tönkretette az egyik előadásunkat, amelyet Cairhien királyának tartottunk volna. Ráadásul majdnem teljesen lerombolta a céh házát! Mivel én voltam a céh házának gazdasszonya, engem tettek felelőssé a dologért – hangja mentegetőzően csengett. – Bármit is mondott Tammuz, én nem árultam el a céh titkait, de nem is vagyok hajlandó éhen halni, ha egyszer petárdák készítésével is megkereshetem a kenyerem! Mivel nem vagyok már a céh tagja, számomra többé nem érvényesek a céh szabályai!

– Galldrian – szólalt meg Thom ugyanolyan érzelemmentes hangon, ahogy az előbb a nő. – Na igen, ő most már csak egy halott uralkodó, és nem lesz szüksége több tűzijátékra.

– A céh – folytatta a nő fáradtan – mintha csak engem tartana felelősnek az egész cairhieni polgárháborúért, mintha én lennék a felelős azért, hogy azon a rettenetes éjszakán meghalt Galldrian – Thom elhúzta a száját. – Úgy tűnik, nem maradhatok itt – folytatta a nő. – Tammuz meg ez a három ökör nemsokára magához tér, lehet, hogy ezúttal azt mesélik majd a katonáknak, hogy loptam azokat a dolgokat, melyeket valójában én készítettem – alaposan megnézte Thomot, azután Matet, elgondolkozva a homlokát ráncolta, és úgy tűnt, hogy végül eldöntött magában valamit. – Meg kell, hogy jutalmazzam a segítséget, de nincsen pénzem. Van azonban valamim, ami legalább olyan értékes, mint az arany. Talán még értékesebb is. Lássuk csak, mi a véleményük erről!

Mat egy gyors pillantást vetett Thomra, miközben a nő ismét a kézikocsi ponyvája alatt kotorászott. Mindenkinek segítek, aki meg tudja fizetni. A fiú úgy gondolta, hogy Thom kék szemében is felfedezhetett valami kis számító várakozást.

Aludra kivett valamit néhány teljesen hasonló külsejű csomó közül – nehéz, olajozott valamik tekercsét, ami olyan széles volt, hogy alig tudta két kézzel átölelni. A tekercset a szalmára fektette, kioldozta a zsinórokat, és az egészet kiterítette a padlón. A tekercs belső részén négy sorban zsebek húzódtak. Egyik végéből a másik felé haladva ezek a zsebek egyre nagyobbak lettek. Mindegyikbe egy-egy viasszal bevont papírhengert dugtak, melyeknek csupán a vége állt ki egy kicsit. A hengerekből fekete zsinórdarabkák lógtak ki.

– Petárdák – mondta Thom. – Sejtettem! Aludra, ezt nem teheti! Ha ezt eladná, akkor az árából tíz napig, sőt, talán még tovább is lakhatna egy jó fogadóban, és minden nap megtölthetné a hasát. Legalábbis más vidékeken, nem itt, Aringillben.

Az asszony letérdelt a hosszú, olajos csík mellé, és szipákolt egyet.

– Nyugalom, öreg! – ezt úgy mondta, hogy az nem hangzott sértőnek. – Nem akarja megengedni nekem, hogy kifejezzem a hálámat? Tán azt gondolja, azért akarom ezt odaajándékozni, mert nincs másom, amit eladhatnék? Hát akkor nézzen ide!

Mat lenyűgözve kuporgott mellette. Élete során csupán két alkalommal látott petárdákat. A rakétákat házalók hozták Emondmezőre, és beszerzésük igencsak sokba került a falutanácsnak. Tízéves korában megpróbált felmetszeni egyet, hogy kiderítse, mi lehet a hengerben, és ezzel majdnem népfelkelést váltott ki. Bran al'Vere, a polgármester egy óriási pofonnal jutalmazta igyekezetét, és utána Doral Barran, az akkori javasasszony is alaposan megtáncoltatta a vesszőt a fenekén. Amikor hazament, apja otthon ráadásnak még egyszer jól elagyabugyálta. A falubeliek egy hónapon keresztül nem voltak hajlandóak szóba állni vele, kivéve persze Randet és Perrint, de többnyire ők is csak azt hajtogatták, hogy milyen nagy fajankónak tartják. Kezét kinyújtotta az egyik henger felé, Aludra azonban gyorsan a mancsára vágott.

– Ne kapkodjon itt nekem! A legkisebb petárdák csupán egy nagyot durrannak, és más nem történik – ezek akkorák voltak, mint a nő kisujja. – Azok ott durrannak, és jókorát villannak. A következő adag durran, világít, és szikrákat szór. A legutolsók – ezek vastagabbak voltak Mat hüvelykujjánál – ugyanezt teszik, csak sokszínű szikrákkal. Majdnem olyan, mint egy éjszakai virág, csak éppen fent, az égen.

Éjszakai virág? – gondolta Mat.

– Ezekkel különösen óvatosan kell bánnia. Ahogy látja, egészen hosszú a gyújtózsinórjuk – a nő észrevette Mat értetlen pillantását, ezért az orra alá tartotta az egyik hosszú, sötét zsinórt. – Ez egy gyújtózsinór.

– Ott kell meggyújtani – morogta a fiú. – Ezt tudom.

Thom megremegett, és simogatni kezdte bajuszát, mintha csak vigyorgását akarta volna leplezni. Aludra felmordult.

– Igen, ott kell meggyújtani. Pontosan! Egyik mellett se kezdjenek ácsorogni, de ha ezek közül a nagyok közül gyújtják meg egyiknek a zsinórját, akkor rohanjanak, ahogy a lábuk bírja! Érthető? – Összetekerte a hosszú vászonszalagot. – El is adhatják, de fel is használhatják. Sose feledjék: a petárdákat nem szabad tűz közelében tárolni! A hőségben megtörténhet, hogy egyszerre felrobban mind. Ennyi adott esetben még arra is elég lenne, hogy egy egész házat leromboljon – habozott, mielőtt összekötötte volna a zsinórokat, majd így folytatta: – És még valami, amiről már bizonyára hallottak. Egyetlen petárdát se vágjanak fel, ahogy azt néhány fajankó megtette, csak azért, hogy megnézze, mi van belül! A tartalmuk néha felrobbant, anélkül, hogy tűz érte volna őket. A levegő elég volt. A robbanás letépheti az ujjukat vagy akár a kezüket is.

– Erről már hallottam – felelte Mat szárazon.

A nő homlokát ráncolva nézett rá, mint aki elképzelhetőnek tartja, hogy Mat mégiscsak megpróbálja felvágni a petárdát, de aztán a kezébe nyomta az összetekert tartót.

– Tessék! Most pedig mennem kell, mielőtt magukhoz térnek ezek a kecskefattyak! – A még mindig nyitott ajtóra pillantott, és látta, hogy igencsak esik az éjszaka sötétjében. Felsóhajtott. – Lehet, hogy valahol másutt találok egy száraz zugot. Azt hiszem, holnap továbbmegyek Lugard felé. Ezek a disznók biztos arra számítanak, hogy Caemlynbe megyek, igaz?

Lugard még messzebb volt, mint Caemlyn. Matnek hirtelen eszébe jutott a száraz kenyér, amit a nő evett. Az illuminátor ráadásul arról beszélt, hogy nincs pénze. A petárdák semmit sem érnek, amíg nem találkozik valakivel, aki megengedheti magának ezt a fényűzést. A nő még csak nem is pillantott arra az ezüstre és aranyra, amelyik ugrás közben kihullott Mat zsebeiből. Az érmék ott csillogtak és villogtak a lámpafényben, a szalma között elszóródva. A Fényre! Nem hagyhatom, hogy éhen haljon, azt hiszem! Összeszedte, ami a közelében hevert.

– Hát... Aludra? Ahogy látja, nekem van elég. Azt gondoltam, talán, – felé nyújtotta az érméket. – Mindig nyerhetek magamnak.

A nő éppen köpenyét kanyarította a vállára, és most tétovázva megállt, majd Thomra mosolyogva befejezte mozdulatát.

– Még fiatal a barátja, igaz?

– Igen, az – helyeselt Thom. – És félig sem olyan rossz, mint amilyennek hinni szeretné magát. Néha egészen rendes tud lenni!

Mat dühös pillantást vetett mindkettőjükre, és utána leengedte a kezét.

Aludra felemelte kocsijának rúdját, megfordította a járművet, és a kapu felé húzta. Útközben jókorát rúgott Tammuz oldalába. A férfi nagyot nyögött.

– Valamit szeretnék tudni, Aludra – szólt utána Thom. – Hogy sikerült a sötétben ilyen gyorsan meggyújtania a lámpást?

Az asszony megállt az ajtó előtt, és a válla fölött hátranézve Thomra nevetett.

– Szeretné, ugye, hogy minden titkomat eláruljam? Hálásnak hálás vagyok, de nem szerettem magába! Ezt a titkot még a céh sem ismeri. Ez a saját felfedezésem. Annyit azért elárulhatok: ha egyszer rájövök, hogyan is működik pontosan, akkor, amikor csak akarom, akkor a gyújtópálcikákkal egy vagyont fogok keresni – teljes súlyával ránehezedett a rúdra, és kihúzta a kocsit az esőbe. Az éjszaka elnyelte.

– Gyújtópálcikákkal? – Csodálkozott Mat. Nem volt egészen biztos benne, hogy nincs-e valami baj az asszony fejével. Tammuz ismét nagyot nyögött.

– Legjobb, ha követjük a nő példáját, fiú! – vélte Thom. – Különben azzal a választással szembesülünk, hogy vagy elvágunk négy torkot, vagy pedig azzal töltjük a következő néhány napot, hogy megpróbáljuk elmagyarázni a királyi őrségnek, mi is történt itt. Ahogy ezek itt kinéznek, jól el tudom képzelni róluk, hogy bosszúból ránk uszítják a katonákat. Arra pedig épp elég okuk van, hogy bosszúsak legyenek! Legalábbis úgy vélem – Tammuz egyik kísérője mocorogni kezdett, mint aki lassacskán magához tér, és valami érthetetlen dolgot motyogott.

Mire végre összeszedték a holmijukat és felnyergelték a lovaikat, Tammuz már lehajtott fejjel, négykézláb állt, és a többiek is hangosan nyöszörögtek.

Mat a nyeregbe lendült, és kinézett az esőbe: egyre erősebben zuhogott.

– Átkozott hősiesség! – dühöngött. – Thom, ha valaha is úgy tűnik, hogy megint hősködni akarok, jó alaposan rúgjál fenékbe!

– Mit tettél volna másként?

Mat komor pillantást vetett rá, fejére húzta csuklyáját, s köpenyével betakarta a nyereg mögé szíjazott, olajos tekercset. Még a vízhatlan vászonnak sem árt, ha kicsivel több védelmet kap az eső elől.

– Egyszerűen csak rúgjál fenékbe! – kiáltott, lova véknyába nyomta a sarkát, és kivágtatott az esős éjszakába.

Negyvenegyedik fejezet

Vadászeskü

Amikor a leeresztett vitorlájú Sarki Lúd csak evezőkkel meghajtva, lassan közeledett az illiani kikötő hosszú rakpartjához, Perrin a hajó tatjában állt, és azokat a hosszú lábú gázlómadarakat figyelte, melyek nagy számban álldogáltak a hatalmas kikötőt szinte minden irányból körülvevő magas nádban. Felismerte a valamivel kisebb, fehér darvakat, és nem volt nehéz kitalálnia, hogy a hozzájuk annyira hasonló, nagyobb testű, kék madarak valószínűleg a rokonaik, de arról már fogalma sem volt, pontosan mik lehetnek azok a piros vagy rózsaszínű tollruhájú, tarajos fejdíszt viselő szárnyasok, melyek közül némelyik széles, lapos csőre még egy kacsát is megszégyenített volna. A kikötő fölött tucatnyi, különböző sirályfaj tagjai keringtek rikoltozva, és egy hosszú hegyes csőrű, fekete madár olyan mélyre leereszkedett a víz fölé, hogy csőrének alsó fele barázdát szántott a vízbe. A kikötőben mindenfelé horgonyoztak akkora hajók, melyek három-négyszer olyan hosszúak voltak, mint a Sarki Lúd. Ezek vagy arra vártak, hogy kiürítsék rakterüket, vagy pedig hogy fedélzetükre vigyék az új rakományt. Néhányan a dagály érkezését lesték, hogy a hosszú hullámtörés túloldalán elterülő tenger felé vehessék az irányt. A nádas gyűrűjétől nem messze, apró halászbárkák horgonyoztak, melyek közül sokan vígan hajóztak a nádast keresztül-kasul szabdaló folyamágakon is. A bárkákban két vagy három férfi foglalkozott a hajócskák két oldalán, hosszú rudakon lelógatott hálókkal.

A levegő egészen sós ízű volt. Ám még ez sem tudta enyhíteni a hőséget. A nap már úton volt lefelé, a nyugati látóhatár irányába, de mégis olyan meleg volt, mintha dél lett volna. Perrin nagyon nedvesnek érezte a levegőt. Nedvesség. A levegőbe szimatolva a fiú megérezte a friss hal szagát a bárkákban, a döglött halak és az iszap bűzét a nádasból, és azt a keserű szagot, amelyik a nádas közepén álló, kopár szigetre épített cserzőműhely felől áradt.

Adarra kapitány halkan mormogott valamit mögötte, a kormányrúd megnyikordult, és a Sarki Lúd kissé megváltoztatta irányát. Az evezőt kezelő mezítlábas férfiak úgy mozogtak, mintha ma különösen halkan akartak volna dolgozni. Perrin csupán egy gyors oldalpillantást vetett rájuk.

Helyettük inkább a cserzőműhelyt nézte, ahol megfigyelhette, amint a munkások faállványra kifeszített állatbőrök hosszú sorát tisztogatták. Más férfiak hosszú rudak segítségével a talajba süllyesztett üstökből szedtek ki bőröket. Megint mások talicskákra pakolták a bőröket, és maguk előtt tolták abba a hosszú, alacsony épületbe, amelyik az udvar legvégén állt. Néha visszatették a bőröket az üstökbe, és valamit rájuk öntöttek a nagy kőedényekből. Ezen a helyen valószínűleg egyetlen napon több bőrt dolgoztak fel, mint egész Emondmezőn jó néhány hónapon keresztül, és Perrin egy második cserzőműhelyt is felfedezett az egyik, kissé távolabb fekvő szigeten.

Nem mintha annyira érdekelték volna a hajók, a halászbárkák vagy a cserzőműhelyek. A madarak még egészen érdekesek lehettek volna. Azon mindenesetre eltöprengett, vajon mivel táplálkozhatnak azok a halvány rózsaszín, lapos csőrű gázlómadarak. Némelyikük egészen ízletesnek látszott – már megint hagyta, hogy gondolatai elkalandozzanak. Bárhogy is legyen, inkább nézte a kikötő forgatagát, mint hogy a Sarki Lúd fedélzetén elétáruló képet bámulja. Ami ott volt, az ellen nem segített a fejszéje. Még egy kőfal sem lenne elegendő, gondolta.

Moiraine sem boldog, sem boldogtalan nem volt amiatt, hogy kiderült, Zarine rájött, hogy útitársnője aes sedai. Akkor sem fogom Faile-nak nevezni, vagy bárhogy is hívja magát! Csak egy lány, és nem sólyom. Az aes sedai csupán amiatt idegeskedett, hogy a fiú korábban nem szólt neki. Idegeskedett egy kicsit, igaz? Azt mondta, hogy bolond vagyok, és ez volt minden. Eddig. Úgy tűnt, Moiraine-t egyáltalán nem érdekli, hogy Zarine a Kürtre vadászik. De mihelyt megtudta, hogy a lány elképzelése szerint ők hárman majd elvezetik a vadászt Valere Kürtjéhez, mihelyt tudomására jutott, hogy ezt Perrin is tudta, és nem mondta el neki – Zarine mindezt a legnagyobb lelki nyugalommal elfecsegte Moiraine-nek –, akkor kék szemének hideg pillantása még jegesebbé változott. A fiú úgy érezte, mintha a tél közepén beültették volna egy hóval teli hordóba. Az aes sedai egyetlen szóra sem méltatta, de Perrin ízléséhez képest túl gyakran és túl hűvösen méregette.

A fiú gyorsan körbepillantott, majd azonnal visszafordult, és tovább bámulta a partvidéket. Zarine, nem messze a lovaktól, lábát keresztbe téve kuporgott a fedélzeten, holmiját és sötét köpenyét maga mellé fektette, nadrágszoknyáját megigazította, és úgy tett, mint aki a közeledő város tornyait és háztetőit bámulja. Moiraine is Illiant figyelte. Derekát kihúzva állt az evezők mellett, de időről időre éles pillantást vetett szürke gyapjúcsuklyája alól a lányra. Hogy bírja ki egész idő alatt ebben a ruhában? Perrin már kigombolta zubbonyát, és kioldozta az inge nyakát összefogó zsinórt.

Zarine mosolygott, valahányszor az aes sedai rápillantott, de amikor Moiraine más irányba fordult, minden alkalommal nagyot nyelt, és letörölte az izzadságot a homlokáról.

Perrin szinte csodálta a lányt, amiért az képes volt mosolyogni, amikor Moiraine ránézett. Ez lényegesen több volt annál, mint amire jómaga képes volt. Még sosem látta, hogy az aes sedai kijött volna a sodrából, de magában azt kívánta, hogy legalább egy alkalommal üvöltsön vagy dühöngjön, vagy egyáltalán bármit is csináljon, ahelyett, hogy csak így bámulja. A Fényre! Mindent azért mégsem, de... Végül is lehetséges, hogy ki lehet bírni ezt a pillantást!

Lan valamivel arrébb ült, elöl, a hajó orrában. Színváltoztatós köpenye még mindig összehajtva feküdt a lába mellett, az egyik nyeregtáskában. Látszólag kardjának pengéjére összpontosított, de nem nagyon igyekezett eltitkolni, hogy valójában élvezi a helyzetet. Néha már-már annyira elragadtatta magát, hogy szája szögletében majdnem megjelent egy mosoly árnyéka. Perrin ebben nem volt egészen biztos; egyik-másik pillanatban úgy tűnt, csak a fény játszott. Az árnyék furcsa játékra képes, az árnyékban még a kalapács is mosolyogni látszódhat. Mindkét nő nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy Lan őmiatta ennyire vidám, de az őrző nem törődött azokkal a komor pillantásokkal, melyeket időnként az irányába küldtek.

Néhány nappal korábban Perrin hallotta, amint Moiraine jeges hangon megkérdezte Lantól, hogy lát-e bármit is, ami ennyire mulatságos.

– Sosem nevetnélek ki, Moiraine sedai – válaszolta az őrző –, de ha tényleg az a terved, hogy elküldesz Myrelle-hez, akkor nem árt, ha gyakorolom a mosolygást. Úgy hallottam, hogy Myrelle néha tréfákat mesél az őrzőinek. A gaidinoknak természetesen nevetniük kell az aes sedai tréfáin. Hiszen te magad is többször megnevettettél már, igaz? Talán mégis jobban örülnél, ha melletted maradnék? – A nő pillantása bármely más férfit az árbochoz szögezett volna, de az őrző még csak nem is pislogott. Lannal szemben a hideg acél csak annyit ért, mint a bádog.

A legénység az utóbbi időben rászokott arra, hogy egész halkan mozogjon a fedélzeten, ha Moiraine és Zarine is fent volt. Adarra kapitány ferdén tartotta a fejét, és ügy tűnt, mintha olyasmi iránt hallgatózott volna, amit igazából nem akart meghallani. Parancsait suttogó hangon adta ki, nem úgy üvöltve, mint utazása kezdetén. Időközben már mindenki megtudta, hogy Moiraine aes sedai, és az is egyértelművé vált, hogy nincsen éppen jó kedve. Perrin hagyta belerángatni magát egy hangos veszekedésbe Zarine-nal, és nem volt egészen biztos abban, melyikük is kiabálta azt, hogy „aes sedai”. Immár az egész legénység tudott a dologról. Átkozott nőszemély! Most vajon kire gondolt? Moiraine-re vagy Zarine-ra? Maga sem tudta. Ha ő a sólyom, akkor mit jelent a héja? Talán egyből két ilyen nőszeméllyel gyűlik meg a bajom? A Fényre! Csak nem! Ő csak egy lány, és nem sólyom! Az egyetlen jó, ami abból származott, hogy egy dühös aes sedai is a fedélzeten tartózkodott, az volt, hogy a legénység egyetlen tagja sem törődött különösen a szeme színével.

Loialt ebben a pillanatban sehol sem lehetett látni. Az ogier szinte mindig szűk kabinjában maradt, ha Moiraine és Zarine egyszerre tartózkodott a fedélzeten. Azt állította, hogy a jegyzeteit rendezgeti. Csupán éjjel jött fel a fedélzetre, hogy elszívjon egy pipát. Perrin nem értette, miként tudja elviselni a hőséget. Akkor már inkább Moiraine és Zarine társasága a fedélzeten, mint a lenti, fülledt meleg!

Felsóhajtott, és továbbra is Illiant bámulta. A város, amely felé most tartottak, ugyanolyan nagy volt, mint Cairhien vagy Caemlyn, vagyis az a két nagyváros, amelyet eddig alkalma nyílt látni. A település egy óriási mocsár közepén emelkedett, a mocsár – fűvel benőtt síksághoz hasonlóan – sokmérföldnyire minden irányból körülölelte a várost. Illian köré nem emeltek városfalat, és mintha csak tornyokból és palotákból állt volna. Az épületeket fehér kövekből építették, kivéve azt a néhányat, amelyet fehér vakolat borított. Az itteni terméskő néhány helyen fehér volt, másutt szürke és vöröses árnyalatú, alkalmanként pedig halványzöld. A nap sugarai a háztetőkön százféle, különböző színárnyalatú, égetett cserépen tükröződtek vissza. A hosszú rakpart mellett számos hajó horgonyzott, legtöbbjük lényegesen nagyobb, mint a Sarki Lúd. Csak úgy nyüzsögtek a munkások, rakományt pakoltak ki és be a hajókba. A kikötő távolabbik végében helyezkedtek el a szárazdokkok, ahol számos, az építés folyamatának legkülönbözőbb állomásainál tartó hajót láthatott. Akadt itt széles fagerendákból összerótt csontváz, de olyan is, amelyik már szinte készen várta, hogy vízre bocsássák.

Illian talán elég hagy volt ahhoz, hogy távol tartsa a farkasokat. Az állatok bizonyára nem fognak ezekben a mocsarakban vadászni. A Sarki Lúd lehagyta azokat a farkasokat, akik a hegyek óta követték a fiút. Perrin elméjével óvatosan kinyúlt utánuk, de semmit sem talált. Furcsa volt az üresség érzete, pedig tulajdonképpen épp erre vágyott. Az álmait, az óta az első éjszaka óta, senkivel sem kellett megosztania. Moiraine jeges hangon kikérdezte, és ő elmondta neki az igazat. Még kétszer találta magát ezekben a különleges farkasálmokban, de Ugró mind a két alkalommal megjelent, hogy elzavarja; és azt mondta, hogy Perrin még túl fiatal, túl új. A fiú nem sejtette, mit gondolhat Moiraine mindebből. A nő csak annyit mondott, hogy jobb, ha vigyáz magára, és óvatos lesz.

– Ezzel nem mondott sok újat! – mérgelődött Perrin. Lassanként már kezdett hozzászokni ahhoz, hogy Ugró ugyan meghalt, de a farkasálmokban valahogy mégis él. A háta mögül hallotta, amint Adarra kapitány csizmái csoszognak a fedélzeten. A kapitány valamit morgott magában. Valószínűleg azoktól a szavaktól ijedhetett meg, melyeket Perrin öntudatlanul, hangosan kimondott.

A hajóról köteleket hajítottak a rakpart felé. Miközben ezeket a kőoszlopok köré tekerték, a kapitány egy csapásra lázasan tevékennyé vált. Szélesen gesztikulálva suttogott valamit néhány beosztottjának. Felállították a rakodódarukat, hogy a lehető leggyorsabban szárazra emeljék a lovakat. Az utasok számára már készen állt egy hajó. Lan fekete csataménje kirúgott, és majdnem eltörte a darut, amelyről lógott. Loial óriási, bozontos hátasát két daruval sikerült kiemelni.

– Megtiszteltetés számomra – suttogta Adarra Moiraine-nek egy mély meghajlás közepette, amikor a nő a rakpartra vezető, széles pallóra lépett. – Nagy megtiszteltetés volt a számomra, hogy szolgálhattam, aes sedai!

Moiraine elsétált mellette anélkül, hogy egy pillantásra is méltatta volna. Arcát eltakarta a csuklya.

Loial csak akkor bukkant elő, amikor a többiek és a lovak már a parton álltak. Az ogier végigdübörgött a pallón, és megpróbálta magára rángatni hosszú zubbonyát, miközben egyik kezével hatalmas nyeregtáskáit, a másikban pedig összetekert, csíkos pokrócait tartotta. Köpenye az egyik karjára vetve lógott.

– Nem tudtam, hogy már megérkeztünk – mennydörögte lihegve. – A... – elég volt egy pillantást vetnie Moiraine-re ahhoz, hogy elhallgasson. Az aes sedai teljes figyelmét Lannak szentelte, aki éppen Aldiebet nyergelte fel, de az ogier füle így is remegni kezdett, akárcsak egy ideges macskáé.

A jegyzetei gondolta Perrin. Egy szép napon el kell olvasnom, hogyan látta mindezt! Valami megcsiklandozta a nyakát, amitől összerezzent, míg meg nem érezte a fűszerek, a kátrányszag és a kikötőre annyira jellemző bűzökön keresztülhatoló tiszta, növényi illatot.

Zarine mutatóujjával integetett felé, és mosolygott.

– Ha már attól is ekkorát ugrasz, hogy egyetlen ujjal hozzád értem, parasztlegény, akkor kíváncsivá teszel, milyen magasra jutnál fel, ha...?

Perrinnek ekkorra már nagyjából elege volt a sötét, ferde állású szemek számító pillantásából. Lehet, hogy csinos, de akkor is úgy néz rám, mintegy eszközre, amilyet még sosem látott azelőtt. Mintha csak megpróbálna rájönni arra, hogyan készítettek, és vajon mire vagyok jó.

– Zarine! – Moiraine hangja hűvösen és nyugodtan csengett.

– Faile-nak hívnak – felelte Zarine határozottan, és karakteres orrával egy pillanatra tényleg sólyomnak tűnt.

– Zarine! – ismételte Moiraine elszántan. – Itt az ideje, hogy búcsút mondjunk egymásnak! Másfelé könnyebben és kevésbé veszélyes körülmények között folytathatod a vadászatot.

– Nem hiszem – felelte Zarine ugyanolyan szilárdan. – A vadásznak követni kell a nyomot, ha egyszer már megtalálta, és a Kürt egyetlen vadásza sem hagyná ott azt a nyomot, amelyet e társaság hagyott maga után. És a nevem Faile! – Kicsit rontott a hatáson, hogy nagyot nyelt, de szempillája sem rebbent Moiraine tekintetétől.

– Biztos vagy a dologban? – kérdezte Moiraine halkan. – Biztos vagy abban, hogy nem gondolod meg magad... Sólyom?

– Biztos, hogy nem! Maga és a kővé vált arcú őrzője semmi olyat nem tud tenni, amivel visszatarthatnának! – Zarine habozott, aztán még hozzáfűzte, mintha csak ebben a pillanatban határozta volna el, hogy teljesen őszinte lesz hozzájuk: – Legalábbis nem fog semmi olyat tenni, amivel visszatarthatna. Tudok néhány dolgot az aes sedai-okkal kapcsolatban, és bármiről is szóljanak a történetek, akadnak dolgok, amiket nem tennének meg. Ezenkívül pedig nem hiszem, hogy a kőarcú megtenné azt, amire kénytelen lenne, ha terveim feladására akarna kényszeríteni!

– Bízol magadban annyira, hogy ezt megkockáztasd? – Lan halkan beszélt, és arckifejezése sem változott meg, Zarine-nak mégis nyelnie kellett.

– Felesleges fenyegetnie, Lan! – szült közbe Perrin. Meglepődött, amiért azon kapta magát, hogy dühös pillantást vetett az őrzőre.

Mind Moiraine, mind az őrző pillantása csendre intette.

– Azt hiszed, tudod mit tesz egy aes sedai, és mit nem? – kérdezte Moiraine még halkabban. Mosolya minden volt, csak szívet melengető nem. – Ha velünk kell tartanod, akkor vésd eszedbe a következőket. – Lan meglepetten pislogott, és a két nő úgy bámulta egymást, mint az egér a sólymot, csak ezúttal nem Zarine volt a sólyom. – Esküt fogsz tenni a Kürt vadászainak fogadalmára, hogy megteszed, amit mondok, engedelmeskedsz, és nem hagysz el minket! Attól a pillanattól kezdve, hogy többet tudsz küldetésünkről annál, mint ami szükséges, nem fogom hagyni, hogy illetéktelenek kezébe kerülj! Ez az igazság, leányzó! Esküt teszel arra, hogy úgy cselekszel, mintha közénk tartoznál, és nem teszel semmit, ami veszélyeztethetné küldetésünk. Nem kérdőjelezheted meg utunk célját és okainkat! Meg kell elégedned azzal, amit mondok! Vagy esküt teszel minderre, vagy itt maradsz Illianban! És ezt a mocsarat nem fogod elhagyni, míg vissza nem térek, hogy felszabadítsalak, és lehet, hogy ez csak életed végén fog megtörténni. Erre én esküszöm!

Zarine idegesen elfordult, és csak a szeme sarkából leste Moiraine-t.

– Ha megesküszöm erre, akkor én is mehetek? – Az aes sedai bólintott. – Akkor én is olyan leszek, mint Loial vagy a kőarcú? De hát nem kérdezősködhetek! Ők sem kérdezősködhetnek? – Úgy látszott, Moiraine kezdi elunni a dolgot. Zarine kihúzta magát, és felemelte a fejét.

– Hát jó. Esküszöm a fogadalomra, amit a Kürt vadászaként tettem. Ha az egyiket megszegem, akkor mindkettőt megszegtem! Esküszöm!

– Legyen hát – mondta Moiraine, és megérintette az ifjabb nő homlokát. Zarine megborzongott. – Mivel miattad került ide hozzánk, Perrin, mostantól kezdve te vagy érte a felelős!

– Én? – jajdult fel a fiú.

– Értem aztán senki sem felel, rajtam kívül! – Zarine szinte üvöltött. Az aes sedai komolyan folytatta, mintha meg sem szólaltak volna:

– Úgy tűnik, megtaláltad Min sólymát, ta'veren. Megpróbáltam elvenni a bátorságát, de úgy látszik, mindenáron a válladon akar megpihenni. A Kerék Mintát sző nektek, úgy tűnik. Egy dolgot azonban sose feledj: ha kell, kimetszem a száladat a Mintából! Ha pedig a lány veszélyezteti azt, aminek meg kell történnie, sorsában te is osztozni fogsz!

– Én aztán nem kértem arra, hogy velünk jöjjön! – tiltakozott Perrin. Moiraine nyugodtan felült Aldieb hátára, és elrendezte köpenyét a fehér kanca nyerge fölött. – Nem kértem, hogy jöjjön! – Loial megvonta a vállát, és ajkaival hang nélkül egy szót formált. Valószínűleg arra a veszélyre akarta felhívni Perrin figyelmét, ami abból származik, ha egy aes sedai-t mérgesít az ember.

– Te ta'veren vagy? – kérdezte Zarine hitetlenkedve. Pillantása végigsiklott a fiú egyszerű, paraszti öltözékén, és megállapodott sárga szemén. – Hát, még ez is lehet! Bárhogy is legyen, téged ugyanúgy megfenyegetett, mint engem. Ki az a Min? És mire gondolt, amikor azt mondta, hogy a válladra akarok telepedni? – komorult el a lány arca. – Ha tényleg megpróbálsz felelősséget viselni értem, akkor lemetszem a füleidet! Értjük egymást?

Perrin elfintorodott, íját húr nélkül beledugta Fürge oldalán a tokba, és nyeregbe szállt. A pej ló igencsak idegessé vált a hajón töltött napok miatt, ezért táncolni kezdett, míg Perrin erős kézzel meg nem húzta a zablát, és megnyugtatólag meg nem simogatta a nyakát.

– Erre aztán nem is kell válaszolnom! – felelte. Min persze mindent elmesélt Moiraine-nak, a pletykás nőszemély! A Fény égesse meg Mint! Magát is, Moiraine! És Zarine-t! Perrin nem emlékezett arra, hogy Randet vagy Matet valaha is ennyi tolakodó asszony vette volna körbe. Őt magát sem, soha, mielőtt elhagyta Emondmezőt. Nynaeve volt az egyetlen nő, aki meg tudta táncoltatni. És Luhhan asszonyság is, persze! A kovácsműhelytől eltekintve, a mester felesége uralkodott Perrin meg Luhhan fölött is. Egwene-ben is kezdett kialakulni egy ilyen tulajdonság, de ezt többnyire csak Randdel szemben használta. Egwene anyja, al'Vere asszonyság mindig mosolygott, de végül, általában úgyis az történt, amit ő akart. A Nőkör mindenkinek a körmére nézett.

Perrin morgott magában valamit, aztán lehajolt, és megragadta Zarine karját. A lány felvisított az ijedtségtől, és majdnem elejtette a csomagját, amikor Perrin maga mögé ültette a ló hátára. A nadrágszoknyában nem esett nehezére Fürge hátán ülni.

– Moiraine kénytelen lesz egy lovat venni neked – morogta a fiú. – Nem gyalogolhatsz egész úton!

– Erős vagy, kovács! – mondta Zarine, és megdörzsölte a karját. – Csakhogy én nem egy darab vas vagyok! – csúszott kicsit hátrébb, míg végül csomagját és köpenyét saját maga és Perrin közé gyömöszölte. – Ha szükséges, veszek magamnak lovat! Mit mondtál? Egész úton, hová is?

Lan közben már elindult a rakparton, be a város felé. Moiraine és Loial közvetlenül a sarkában ügetett. Az ogier hátrapillantott Perrin felé.

– Csak semmi kérdezősködés, ne feledd! Engem pedig Perrinnek hívnak, Zarine! Nem pedig nagyfiúnak, kovácsnak, vagy valami ilyesminek. Perrinnek. Perrin Aybarának.

– Engem pedig Faile-nak, borzasfejű!

Hördülésre emlékeztető hangot hallatva, a fiú megsarkantyúzta Fürgét, és a többiek után sietett. Zarine kénytelen volt átölelni, hogy le ne essen. Perrin úgy vélte, hogy a lány nevet a háta mögött.

Negyvenkettedik fejezet

Fogadó a Vidám Borzhoz

A város zaja hamarosan elnyelte Zarine nevetését – ha ugyan nevetett a lány. Perrinnek Caemlyn és Cairhien jutott eszébe. Itt mások voltak a hangok, halkabbak és eltérően hangzók, ugyanakkor mégis emlékeztettek a másik két városéra. Csizmák, kerekek és paták kopogtak a durván kikövezett, egyenetlen utcákon, kocsik tengelyei nyikorogtak, ének- és zeneszó, meg nevetés szűrődött ki a fogadók és kocsmák termeiből. Hangok. Zümmögés, mintha egy hatalmas méhkaptárba dugta volna a fejét. A hatalmas város élettől lüktetett.

Egy mellékutcából Perrin üllőnek ütődő kalapács csendülését ismerte fel, és a hangra öntudatlanul megmozdította a vállát. Hiányzott kezéből a kalapács és a fogó, a fehéren izzó fém szikrázása, ahogy a fujtató szította alatta a tüzet. A kovácsműhely hangjai elhaltak a fiú mögött, maga alá temette a kocsik és szekerek nyikorgása, a boltosok és a járókelők beszélgetése. Az emberek és lovak, étel és kenyér szaga, meg a száz, különféle illat mögött, amelyeket Perrin a városok jellegzetességeiként ismert, ott terjengett a mocsár meg a sós víz átható szaga.

A fiú meglepődött, amikor először értek egy hídhoz a városon belül – alacsony kőhíd volt, mindössze harminclépésnyi széles folyószerű víz felett –, ám a harmadik ilyen hídnál rájött, hogy Illiant legalább annyi csatorna szeli át, mint út, és az emberek éppoly gyakran tolnak csáklyákkal megrakott tutajokat, mint amilyen sűrűn az ostort csattogtatják a teli szekereken. Az utcákon gyaloghintók cikáztak át, néha pedig egy-egy gazdag kereskedő vagy nemesúr lakkozott hintója, amelynek ajtajára rá volt festve a címere. A férfiak közül sokan fura szakállt viseltek, ám bajuszt nem hordtak, a nők pedig láthatóan a széles karimájú kalapokat kedvelték, hozzájuk erősített kendőkkel, amelyet a nyakuk köré tekerve viseltek.

Egyszer átvágtak egy hihetetlenül tágas téren, amelyet hatalmas, tizenöt hossz magas, két hossz széles márványoszlopok vettek körbe. Ezek nem tartottak semmit, csupán egy-egy faragott olajfaágat. A tér mindkét végén egy-egy hatalmas, fehér palota állt, amelyek oszlopos árkádokból, szellős erkélyekből, karcsú tornyokból és bíbor tetőkből álltak. Első pillantásra egyformának látszottak, de azután Perrin rájött, hogy egyikük minden részletében egy picivel kisebb volt, és tornyai is talán nem egészen egylábnyival alacsonyabbra épültek.

– A királyi palota – mondta Zarine a fiú hátának –, és a Tanács Nagyterme. A legenda szerint Illian első királya megengedte a Kilencek Tanácsának, hogy olyan palotát építsenek maguknak, amilyet csak akarnak, ám ez nem lehet nagyobb, mint az uralkodó saját otthona. A tanács ezért a lehető legpontosabban lemásolta a király palotáját, ám mindent kétlábnyival kisebbre méreteztek. Ez a szokás azóta is megmaradt Illianban. Az uralkodó állandóan veszekszik a Kilencek Tanácsával, és a nagy Tanácsadó Testület mindkettőjükkel szemben áll. Miközben tart a hatalmasok magánháborúja, az emberek többé-kevésbé nyugalomban élnek, kedvük szerint. Ez az egész meglehetősen jól működik, ha már az embert egyetlen városhoz kötötte a sors. Bizonyára azt is szeretnéd tudni, kovács, hogy ez itt a Tammuz tér, ahol letettem a vadász esküt. Azt hiszem, még nagyon sok mindenre meg kell, hogy tanítsalak, hogy az emberek ne tartsanak kócos hajú parasztgyereknek.

Perrin minden önuralmát összeszedve befogta a száját, és elhatározta, hogy a továbbiakban nem fog olyan feltűnő kíváncsisággal bámészkodni.

Úgy tűnt, a helybeliek nem nagyon tartják különleges látványnak Loialt. Néhányan utána néztek, és egy-két kisgyerek egy darabig a nyomába szegődött, de az ogierek Illianban nyilvánvalóan nem számítottak ismeretlennek. A hőséggel és a párával sem törődött senki.

Ez alkalommal Loial nem tűnt túlzottan boldognak amiatt, hogy az emberek olyan hétköznapi dolognak tartják. Hosszú szemöldöke szomorúan lecsüngött az arcára, és fülét is leeresztette. Perrin úgy vélte, hogy talán a levegő nem tetszik barátjának. Az inge valósággal rátapadt – nedves volt az izzadságtól és a levegő páratartalmától.

– Attól tartasz, hogy belefutsz itt más ogierekbe, Loial? – kérdezte Perrin. Érezte, ahogy Zarine a háta mögött megmoccant, és magában elátkozta a nagy száját. Tulajdonképpen még annál is kevesebb dolgot akart közölni az ifjú nővel, mint amennyit Moiraine utalásszerűen már elárult neki. Ez talán elég ok lenne a nő számára ahhoz, hogy eltűnjön. Már ha Moiraine ezek után még egyáltalán engedi elmenni. A Fény égessen meg! Nem akarok egyetlen átkozott sólymot sem a vállamon hordani, legyen az bármilyen csinos! Loial bólintott.

– A kőműveseink néha eljönnek ide – suttogva beszélt, de nem csak úgy, mint egy ogier, aki halkan akar beszélni, hanem amúgy istenigazából. Még Perrin is alig tudta megérteni. – Stedding Shangtai-ból, úgy értem. Illian egy részét a mi steddingünkből érkezett építészek emelték. A Tanácsadó Testület palotáját, a Nagytanács csarnokát és még néhány másikat is. A helybeliek néha értünk küldenek, ha valamit rendbe kell hozni. Perrin, ha itt vannak ogierek, akkor azok arra fognak kényszeríteni engem, hogy visszamenjek a steddingbe. Nyugtalanná tesz engem ez a hely, Perrin! – Az ogier füle idegesen rángatózott.

Perrin gyorsabb ügetésre ösztönözte Fürgét, és a magasba nyúlt, hogy vállon veregesse Loialt. Jól ki kellett nyújtózkodnia, egészen saját feje magasságába. Mivel ekkor már igencsak tisztában volt azzal, hogy Zarine a háta mögött ül, ezért nagy gonddal válogatta meg szavait:

– Loial, nem hinném, hogy Moiraine ezt megengedné! Hosszú időt töltöttél már velünk, bizonyára azt kívánja, hogy mellettünk maradj! Nem fogja megengedni, hogy elvigyenek, Loial! – Miért is nem? – kérdezte csendben magától. Engem azért tart itt, mert azt hiszi, fontos vagyok Rand számára, és talán azért is, hogy senkinek se meséljek arról, amit tudok. Lehet, hogy őt is ugyanezen okok miatt akarja itt tartani.

– Még szép, hogy meg fogja akadályozni! – mondta Loial kissé nagyobb önbizalommal a hangjában, és füle a magasba emelkedett. – Végül is, egészen hasznos vagyok! Lehet, hogy ismét az Átjárókat akarja használni, és azt nem tudná nélkülem. – Zarine megint mocorogni kezdett Perrin háta mögött, mire a fiú hátrafelé biccentett a fejével, hogy felhívja Loial figyelmét a lányra. Az ogier azonban nem is nézett feléjük. Úgy tűnt, éppen ebben a pillanatban fogta fel, hogy mit is mondott az előbb. A füle végét díszítő szőrcsomó ismét lekonyult. – Remélem, nemcsak ez az oka, Perrin – az ogier körülnézett a városban, és ismét leengedte fülét. – Nem tetszik nekem ez a hely, Perrin.

Moiraine közelebb lovagolt Lanhoz, és valamit halkan mondott neki, de Perrin értette a szavait.

– Valami nincsen rendben ezzel a várossal.

Az őrző bólintott.

Perrinnek bizseregni kezdett a háta. Az aes sedai meglehetősen komolynak tűnt. Először Loial, aztán meg ő. Én tán vak vagyok? A nap sugaraiban felragyogtak a csillogó tetőcserepek, és fényük visszaverődött a meszelt falakról. Úgy tűnt, az épületek belül kellemesen hűvösek lehetnek. Tisztaság sugárzott belőlük. Az emberekből is. Az emberekből...

Először nem vett észre semmi különöset. A férfiak és a nők is céltudatosan mentek a dolgukra, bár talán egy kicsit lassabban annál, mint amihez északon hozzászokhatott. Perrin úgy vélte, ennek oka a hőség és a vakító napsugarak. Aztán felfedezett egy péklegényt, aki fején egy friss kenyerekkel megrakott, jókora tálcát egyensúlyozva jött az utcán lefelé. A fiú arckifejezése szinte már rosszindulatúnak tűnt. A takácsműhely előtt az egyik asszony mintha csak el akarta volna harapni annak a férfinak a torkát, aki színes cérnatekercseket mutatott neki. A sarkon álló csepűrágó összeszorított fogakkal bámulta a kalapjába pénzt dobáló embereket, mintha kivétel nélkül gyűlölte volna valamennyit. Nem mindenki tűnt ilyennek, de úgy látszott, hogy legkevesebb minden ötödik helybelinek gyűlölet vagy harag torzította el az arcát. Perrin nem gondolta, hogy az emberek tudnak erről.

– Mi történt? – kérdezte Zarine. – Hirtelen valósággal begörcsöltél! Olyan, mintha egy kődarabba kapaszkodnék.

– Valami nincs rendben itt – felelte a lánynak. – Nem tudom, mi az, de valami tényleg nincs rendben.

Loial szomorúan bólintott, és valamit mormogott arról, hogy biztosan vissza fogják vinni.

Miközben tovább lovagoltak, körülöttük megváltozott az épületek stílusa. Illian másik negyede felé haladva még több hídon keltek át. A falakat itt gyakran nem vakolták be. Eltűntek a tornyocskák és a paloták, helyüket fogadók és raktárak vették át. Az utcán számos férfi, de néhány nő is, sajátosan hullámzó járással mozgott. Valamennyien mezítláb voltak, mint a hajósok. A levegőben a kátrány, a kender, és mindenekelőtt a fa – a frissen felvágott és lakkozott, feldolgozott fa – szaga érződött. A mocsár savanyú bűzét azonban még ezek sem tudták elnyomni. A csatornából felszálló szagok is mások voltak itt. Bűzük valósággal facsarta Perrin orrát. Éjjeliedények gondolta. Éjjeliedények és régi pöcegödrök az árnyékszékek mögött. Enyhe rosszullét fogta el ettől.

– A Virágok Hídja – jelentette be Lan, amikor ismét átkeltek egy alacsony hídon. Mély lélegzetet vett. – Most pedig az Illatos negyedben járunk. Az illianiaknak mindenük a költészet.

Zarine csak úgy tudta elfojtani kacagását, hogy fejét Perrin hátához szorította.

Mintha csak elveszítette volna türelmét, hogy mozgásukat továbbra is hozzáigazítsa az illianiak lassú ritmusához, Lan szaporán keresztülvezette a társaságot az utcákon át egy fogadóba. A kétemeletes házat durva, zöld erezetű kőből építették, fent pedig sápadtzöld tetőcserepek trónoltak. Közeledett az este, és a napnyugtával a hőség is kezdett elviselhetővé válni. Ez valamicske megkönnyebbülést jelentett, de nem sokat. A fogadó előtti, alacsony kőoszlopokon néhány fiú ücsörgött, akik most leugrottak, hogy gondozásba vegyék a lovakat. Egy nagyjából tízévesnek tűnő, fekete hajú kis legény megkérdezte Loialt, hogy vajon ogier-e, és amikor Loial igent mondott, így felelt:

– Gondoltam – elégedetten vigyorgott, és nagyot bólintott. Ezután elvezette Loial jól megtermett lovát, miközben a levegőbe dobálta azt a rézpénzt, amit Loialtól kapott. Az érmét ügyesen el is kapta röptében.

Perrin a homlokát ráncolva a bejárat fölötti táblára nézett. Azon egy, a hátsó lábán álló, fehér csíkos borz táncolt egy férfival, akinek mintha egy ezüstlapát lett volna a kezében. A kép alatt a Fogadó a Vidám Borzhoz feliratot olvashatta. Ez egy olyan történetből származhat, amiről még csak nem is hallottam.

Az ivóban fűrészpor borította a padlót, és dohányfüst úszott a levegőben. Perrin ezenkívül még bor és hal illatát érezte a konyha felől, valamint egy nehéz, virágillatú parfümöt. A mennyezet durván megmunkált gerendái sötétek voltak a kortól. Még fiatal volt az idő, ezért csak a székek meg a padok alig egynegyedén ült valaki. Mindenekelőtt egyszerű zubbonyt és mellényt viselő munkások pihentek itt, akik közül néhányuk bütykös lába elárulta, hogy tengerészek. Aki csak tudott, mind egy asztal körül zsúfolódott össze. Ott, az asztalon, egy lebegő szoknyás, csinos, sötét szemű lány táncolt. Belőle áradt a parfüm illata; énekét egy tizenkét húrú bittern muzsikája kísérte. Bő szabású fehér blúzát feltűnően mélyen kivágták. Perrin felismerte a dallamot – „A táncosnő” című dalt –, de a szöveg, amit a lány előadott, különbözött minden általa ismert változattól.

Lugardból jött a lány hozzánk,
Élményre vágyott, jó nagyra.
Mosolygott, s a szeme rebbent,
S a fiúk ott álltak megfagyva.
Hosszú volt a combja és selymes a bőre,
Egy hajótulajdonos lett hű követője.
Az árbocot látva csókra állt a szája,
S a pénzeszacskótól szétnyílott a lába.

A lány már a következő versszakot énekelte, amikor Perrin rájött, hogy mit is hallott az előbb. Tűzpiros lett a feje. Azt gondolta, azután, hogy látta táncolni a kolompár lányokat, már senki sem hozhatja ki a sodrából, ám azok az ifjú nők csupán utaltak arra, amiről ez a táncosnő itt kendőzetlenül beszélt.

Zarine a zene ritmusára bólogatott és mosolygott. Amikor a fiúra pillantott, szélesen elvigyorodott.

– Na, parasztlegény, én még sosem láttam, hogy egy korodbeli férfi képes lenne ilyen szép pirosra válni!

Perrin haragosan pillantott rá, és majdnem mondott valami csúnyát. Ez az átkozott némber kihoz a béketűrésemből, mielőtt átgondolhatnám a dolgokat! A Fényre, fogadok, hogy azt hiszi, még egy lányt sem csókoltam! Megpróbált nem odafigyelni a dal szövegére. Ha a szégyenpír nem tűnik el nagyon gyorsan az arcáról, akkor biztos lehet abban, hogy Zarine még egy jó darabig ugratni fogja.

A gazdasszony egy pillanatra meglepettnek látszott, amikor beléptek. A magas, gömbölyded asszonyság, aki haját tarkóján egy vastag kontyba fogta össze, és erős szappanillatot áraszott magából, gyorsan leküzdötte meglepetését, és odasietett Moiraine-hez.

– Mari úrnő! – szólalt meg. – Nem számítottam rá, hogy ma este itt látom kegyedet – mérte végig habozva Perrint és Zarine-t, és Loialra is vetett egy pillantást, ám ez nem volt olyan kutató, mint ahogy a többieket méregette. Arckifejezése még fel is derült az ogiert látva. Figyelmét mégis elsősorban Mari asszonynak szentelte. Halkan folytatta: – Nem érkeztek meg a postagalambjaim? – Úgy tűnt, teljesen természetesnek tartja, hogy Lan ott van Moiraine mellett.

– A galambok bizonyára rendben megérkeztek, Nieda – felelte Moiraine. – Úton voltam, de Adine biztosan mindent felírt, amiről beszámolt neki – pillantott az asztal tetején táncoló lányra, ám arcán nem látszott, hogy felháborítaná a dolog. – Amikor utoljára erre jártam, nem volt ilyen nagy felhajtás a Borzban.

– Igen, Mari űrnő, ez így van. A legények úgy látszik, hogy nem heverték ki a telet, mert nagyon ingerlékenyek. Tíz év alatt nem volt annyi verekedés a Borzban, mint idén télen – a gazdasszony arra a férfira bólintott, aki a többiektől eltérően nem az énekesnő mellett ült. A legény még Perrinnél is termetesebb volt. Hatalmas karjait mellén összefonva a falnak támaszkodott. Csak lábával követte a zene ritmusát. – Még Bilinek is éppen csak hogy sikerült visszatartani őket. Éppen miattuk alkalmaztam ezt a lányt, hogy inkább máson járjon az eszük. Valahova Altarába valósi – ferdén tartott fejjel figyelte egy darabig az énekest. – Szép hangja van, de én jobban énekeltem, bizony, és jobban is táncoltam, amikor az ő korában voltam.

Perrinnek elakadt a lélegzete, amikor elképzelte, ahogy ez az igencsak termetes asszonyság az asztalon táncol. Ráadásul, ha ugyanezt a dalt énekelte – a szöveg egy foszlánya megütötte a fülét: „szoknyám alatt semmit, bizony semmit sem hordtam...” Ebben a pillanatban Zarine öklével oldalba bökte. A fiú felmordult.

Nieda most őt nézte.

– Keverek neked egy kis mézet meg ként, te legény. Jó lesz a torkodra. Biztos nem akarsz még jobban megfázni, ha egy ilyen csinos leányzót tarthatsz a karodban!

Moiraine figyelmeztető pillantást vetett Perrinre, hogy ne avatkozzon be.

– Furcsa, hogy verekszenek itt az emberek – szólalt meg az aes sedai. – Ha emlékezetem nem csal, termetes unokaöccse az ilyesmit azelőtt csírájában elfojtotta. Történt valami, amitől ilyen idegesek az emberek?

Nieda egy pillanatig gondolkozott, azután megszólalt:

– Talán. Nehéz megmondani. A fiatal nagyurak gyakran lejárnak a kikötőbe, hogy ünnepeljenek vagy hogy lányokat szedjenek fel, mert az ilyesmit nem nézik el nekik a palotákban. Lehet, hogy azért jöttek gyakrabban, mert olyan kemény volt a tél. Talán. De a többiek is gyakran veszekszenek. Nagyon nehéz telünk volt! Ettől sok férfi, de asszonyság is igen ingerlékennyé vált. Az a sok eső, meg a hideg! Jómagam is két alkalommal arra ébredtem, hogy jég volt a mosdótálamban. Persze, ez a tél mégsem volt annyira szörnyű, mint az előző, de hát ezer éve nem volt olyan rettenetes, mint az! Lassacskán már kezdem én is elhinni, amiről az utazók mesélnek, hogy fagyott víz hull az égből! – kezdett vihogni hogy megmutassa, valójában cseppet sem hisz az ilyenben. Furcsa volt, hogy egy ilyen jól megtermett nőszemély adja ki magából ezt a hangot.

Perrin a fejét csóválta. Az asszonyság nem hisz a hóesésben? De hát, aki ezt az időjárást hűvösnek tartja, attól bizony ez is kitelhet!

Moiraine töprengve lehajtotta a fejét. A csuklya eltakarta arcát.

Az asztalon álló lány új versszakba kezdett, és Perrin akaratlanul is odafigyelt. Még sosem hallott arról, hogy egy nő akár csak a legkisebb mértékben is hasonlót művelt volna ahhoz, mint amiről az ének szólt, de a bemutatott esemény érdekesnek tűnt. Észrevette, hogy Zarine figyeli, miközben a dalt hallgatja, ezért megpróbált úgy tenni, mintha mélyen elmerült volna gondolataiban.

– Milyen különleges dolog történt mostanában Illianban? – kérdezte Moiraine végül.

– Azt hiszem, különösnek nevezhetjük, hogy Brend nagyurat felvették a Kilencek Tanácsába – felelte Nieda. – A szerencse csípjen meg! Nem hiszem, hogy az idei tél előtt valaha is hallottam a nevét! Egyszer csak felbukkant a városban! Valahonnan Murandy felől, a határvidékről, így mondják az emberek. Egy hét alatt beválasztották a Tanácsba! Azt beszélik, hogy jó ember, és a legerősebb mind a kilenc közül. Mindenki elfogadja az irányítását, így beszélik, bizony, pedig ő a tanács legújabb és legkevésbé ismert tagja. Csak sajnos néha olyan furcsákat álmodom róla!

Moiraine már nyitotta a száját, hogy utasítsa Niedát, csak a legutóbbi néhány éjszakáról beszéljen – ebben Perrin nem kételkedett –, de aztán habozni kezdett, és csak ennyit kérdezett:

– Miért furcsák az álmai, Nieda?

– Ó, csak butaság, Mari úrnő! Csupa butaság! Tényleg tudni akarja? Brend nagyúrról álmodom, idegen helyekről, meg olyan függőhidakról, amelyek a semmiben lebegnek. Minden olyan ködös ezekben az álmokban! És szinte minden éjjel újra látom őket. Hallott már valaha is ilyen butaságot? Ostobaság, a szerencse csípjen meg! De akkor is eléggé furcsa! Bili azt mondja, hogy ő is ugyanezt álmodta. Azt hiszem, hallotta, amint az álmaimról beszélek, és csak beképzelte magának. Bili nem túl okos fiú, úgy általában.

– Talán mégis igazat mondott – suttogta Moiraine.

Perrin az aes sedai sötét csuklyáját bámulta. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy Moiraine megrendült, talán még annál is jobban, mint amikor azt hitte, hogy Ghealdanban felbukkant egy újabb hamis Sárkány. Nem érezte a félelem szagát rajta, de... De igen. Moiraine félt. Ez sokkal ijesztőbb gondolat volt annál, mint tudni, hogy az aes sedai dühös. Perrin nagyon jól el tudta képzelni, hogy a nő haragszik, de hogy féljen bármitől is...

– Hogy én miket fecsegek! – kapott észbe Nieda, megtapogatva kontyát a tarkóján. – Mintha fontosak lennének a bolond álmaim! – Megint vihogott, ám most csak egész röviden; hiszen az utóbbi téma nem volt annyira hihetetlen, mint a hó. – Fáradtnak látszik, Mari úrnő. Felvezetem kegyedéket a szobáikba. Aztán pedig esznek a frissen fogott piroscsíkból.

Piroscsík? Perrin úgy vélte, ez valami halféle lehet. A konyha felől megérezte a halleves illatát.

– Szobák – szólalt meg Moiraine. – Igen, kiveszünk néhány szobát. Az étel várhat. Hajók. Milyen hajók mennek Tearbe kora hajnalban? Ma éjszaka meg kell tennem valamit.

Lan homlokát ráncolva nézett rá.

– Tear felé, Mari úrnő? – Nieda elnevette magát. – Tearbe egyetlen hajó sem megy. A Kilencek egy hónappal ezelőtt megtiltották, hogy hajók induljanak Tearbe, és onnan sem jöhet ide egyetlenegy sem hozzánk, bár azt hiszem, hogy a Tengeri Nép nem törődik a paranccsal. De most a Tengeri Nép egyetlen hajója sem horgonyoz a kikötőben. Ez nagyon furcsa! Már az, hogy a Kilencek kiadnak egy parancsot, a király pedig befogja a száját, pedig korábban mindig üvöltött, ha az egyetértése nélkül tettek bármit is. Vagy lehet, hogy semmi sem igaz az egészből? Mindenki a Tear elleni háborúról fecseg, de a folyami hajósok meg a kocsisok, akik a hadseregnek szállítanak, azt mondják, hogy a katonák észak felé néznek, Murandy felé.

– Az Árnyék útjai kifürkészhetetlenek – válaszolta Moiraine fojtott hangon. – Megtesszük, amit meg kell tennünk. A szobákat, Nieda! Aztán pedig eszünk is valamit.

Perrin szobája kényelmesebb volt, mint amire számított, visszagondolva arra az első benyomásra, amit a Borz tett rá. A széles ágyon puha matracok feküdtek. Az ajtót erős, egymásra szegezett lécekből készítették, és amikor kinyitotta az ablakot, akkor a befújó szellő a kikötő illatát hozta magával. És valamit a csatornák bűzéből is, de legalább lehűtötte a szobát. Perrin zubbonyát, tegezét és a fejszéjét felakasztotta a fogasra, és az íjat a sarokba állította. Az összes többi holmiját a nyeregtáskájában hagyta, és pokrócát sem bontotta ki. Lehet, hogy a mai éjszaka sem fog nyugodtan eltelni.

Ha Moiraine az előbb ijedtnek tűnt, akkor az semmi sem volt ahhoz a hangsúlyhoz képest, amit akkor használt, amikor kijelentette, hogy éjszaka még meg kell tennie valami fontosat. Abban a pillanatban csak úgy sugárzott belőle a félelem, akárcsak egy olyan asszonyból, aki megmarkolta a darázsfészket, és arra kényszerül, hogy puszta kézzel roppantsa össze, a benne lévő darazsakkal együtt. A Fényre! Mi a csudára készülhet? Ha Moiraine fél valamitől, akkor attól nekem rettegnem kellene!

De mégsem rettegett, állapította meg. Nem bénította meg a félelem, még csak meg sem rettent. Amit érzett, az nem volt más, mint... izgalom. Készen állt arra, hogy bármi megtörténhet, sőt, szinte örült is neki. Határozottság. Ismerte ezt az érzést. A farkasok éreznek így, ha elszánták magukat a harcra. A Fény égessen meg! Akkor inkább már féljek!

Loial után elsőként ő ért le az ivóba. Nieda egy jókora asztalt teríttetett meg a számukra. Karosszéken ülhettek, nem csak padokon. A gazdasszony még egy akkora ülőalkalmatosságot is kerített, amelyben még Loial is kényelmesen elfért. A lány a terem túlsó felében most már egy gazdag kereskedőről énekelt, aki megmagyarázhatatlan módon elveszítette a lovait, és valamiért úgy döntött, hogy maga fogja húzni a szekeret. A vendégek oldalukat fogták a röhögéstől. Az ablakokon kitekintve látszott, hogy az éjszaka itt hamarabb beköszöntött, mint ahogy azt Perrin várta. Eső szaga érződött a levegőben.

– Ebben a fogadóban van egy szoba az ogiereknek – szólalt meg Loial, amikor Perrin leült mellé. – Úgy tűnik, Illian minden fogadójában van egy ilyen. Azt remélik, ezzel ogier vendégeket foghatnak maguknak, amikor kőművesek járnak a városban. Nieda azt állítja, hogy szerencsét hoz, ha egy ogier száll meg a fogadóban. Nem hiszem, hogy túl sok ilyen vendégük lenne. A kőművesek mindig együtt maradnak, ha a steddingen kívül dolgoznak. Az emberek olyan meggondolatlanul cselekszenek, és a vének mindig félnek, hogy valaki elveszítheti az önuralmát, és hosszú nyelet illeszt a fejszéjébe – gyanakvó pillantást vetett az énekesnő körül ülő férfiakra, mintha arra gyanakodna, hogy azok valami rosszra készülnek. A ogier füle ismét lekonyult.

A dalbeli gazdag kereskedő már éppen a kocsiját készült elveszíteni, és a hallgatók szinte fetrengtek a röhögéstől.

– Sikerült kiderítened, vajon vannak-e Stedding Shangtai-i ogierek Illianban?

– Néhányan voltak itt, de Nieda azt mondta, még a tél folyamán elutaztak. A fogadósnő szerint még a munkájukat sem fejezték be. Ez érthetetlen. A kőművesek sosem hagyják félbe a munkájukat, kivéve, ha nem kapják meg a járandóságukat, és Nieda azt állította, hogy nem erről volt szó. Egyik reggel egyszerűen eltűntek. Valaki látta őket éjjel, ahogy lesétáltak a Maredo-gáton. Perrin, nekem nem tetszik ez a város. Nem tudom, miért, de engem... idegesít.

– Az ogierek – állapította meg Moiraine – bizonyos dolgokra nagyon érzékenyek – az aes sedai még mindig eltakarta arcát, ám Nieda valószínűleg elszalasztott valakit, hogy vásároljon neki egy sötétkék, szellősebb vászonból készült köpenyt. Lan az aes sedai alá tolta a széket. Az őrző pillantásában aggodalom látszott.

Utoljára Zarine jött le. Ujjaival beletúrt frissen mosott hajába. Most még a megszokottnál is erősebb növényillat áradt belőle. Egy pillantást vetett a tálcára, amit Nieda az asztalra tett, és halkan felmordult:

– Utálom a halat!

A kövér asszonyság valamennyi fogást egyszerre tolta oda egy kis, kerekes tálalóasztalkán, amelyik több polcból állt. Az asztalka egy része igencsak porosnak tűnt. Valószínűleg Moiraine kedvéért hozatta ki valamelyik raktárhelyiségből. A tányérokat a Tengeri Nép porcelánjából készítették, de ezek között is akadt néhány csorba.

– Egyetek – jelentette ki Moiraine, és Zarine-ra pillantott. – Gondoljatok arra, hogy bármelyik étkezés az utolsó vacsorátok lehet! Zarine, te úgy döntöttél, hogy velünk jössz. Úgyhogy akkor ma este halat eszel. Holnap lehet, hogy meghalsz.

Perrin nem ismerte a szinte kör alakú, piros csíkos halat, de abból kellemes illat áradt. A szedővillával egyből kettőt rakott a tányérjára, és tele szájjal rávigyorgott Zarine-ra. A hal remekül ízlett, csak egészen enyhén fűszerezték meg. Edd csak meg a szörnyű haladat, sólyom! – gondolta. Úgy tűnt, Zarine úgy néz rá, mint aki inkább őt akarja megharapni.

– Szóljak a lánynak, hogy hagyja abba az éneklést, Mari úrnő? – kérdezte Nieda. Borsóval és valamilyen meleg, sárga főzelékkel teli edényeket rakott az asztalra. – Hogy nyugodtan tudjanak enni?

Moiraine a tányérját bámulta, és úgy tűnt, hogy nem figyel.

Lan egy pillanatig a dalt hallgatta. A kereskedő mostanára már elveszítette a kocsiját, a köpenyét, a csizmáját, az aranyát és a maradék ruháját is. Vacsorájáért egy disznóval kellett megküzdenie. Az őrző megcsóválta a fejét.

– Nem zavar minket – egy pillanatra már-már elmosolyodni látszott, de aztán pillantása visszatért Moiraine-ra. Tekintetében ismét felbukkant az aggódás.

– Mi a baj? – kérdezte Zarine. Nem törődött a halával. – Tudom, hogy valami nincs rendben! Amióta találkoztunk, még egyetlen alkalommal sem láttam ilyen képet vágni Kőarcút.

– Nincsenek kérdések! – csattant fel Moiraine élesen. – Azt fogod megtudni, amit elmondok, és semmi többet!

– És mit fog mondani? – akarta Zarine tudni.

Az aes sedai édesen válaszolt:

– Edd meg a haladat!

Ezután csendben ettek tovább. A termen keresztül csupán a dalok jutottak el hozzájuk. Meghallgattak egy dalt a gazdag emberről, akiből a felesége meg a lánya állandóan bolondot csinált, anélkül, hogy felhagyott volna a felfuvalkodott viselkedéssel. Egy másikban egy fiatal nő úgy döntött, hogy meztelenül megy sétálni. Azután megismerhették egy patkolókovács történetét, aki a ló helyett saját magát patkolta meg. Zarine majdnem megfulladt a nevetéstől, és annyira megfeledkezett magáról, hogy öntudatlanul bekapott egy falat halat. Ettől aztán elfintorodott, mintha csak sár került volna a szájába.

Nem fogom kinevetni mondta magában Perrin. Bármilyen ostobán is néz ki ebben a pillanatban, meg fogom neki mutatni, milyen az illendőség.

– Ugye, milyen finom? – kérdezte a lánytól. Zarine gyilkos pillantást vetett rá, Moiraine pedig a homlokát ráncolta; úgy látszik, Perrin megzavarta gondolataiban. Az asztali beszélgetés nagyjából ennyiben merült ki.

Nieda már leszedni készült az asztalt, és utóételnek egy sajttal teli tálcát tett eléjük, amikor iszonyú bűz csapta meg Perrin orrát, amitől felállt a szőr a hátán. Olyan dolog bűze volt ez, ami tulajdonképpen nem létezhetett, és amit eddig már két alkalommal is érzett. Idegesen körülnézett az ivóban.

A lány még mindig hallgatói előtt énekelt, néhány férfi közeledett az ajtó felől, és Bili még mindig a falnak támaszkodott, miközben lábával a dal ritmusát verte. Nieda megigazította kontyát, körülnézett a teremben, majd megfordult, hogy eltolja a felszolgálókocsit.

Perrin most kísérőit nézte. Loial cseppet sem meglepő módon egy könyvet húzott elő kabátja zsebéből, és szemmel láthatóan már el is feledkezett arról, hogy hol van. Zarine öntudatlanul golyót gyúrt egy darab sajtból, és lopva egy pillantást vetett Perrinre, majd Moiraine-re, és újra a fiúra. Perrint mindenekelőtt Lan és Moiraine érdekelte. Nekik nem okozott gondot megérezni egy Myrddraalt vagy egy trallokot, vagy az Árnyék bármelyik másik fattyát, ha az kevesebb, mint száz lépésnyire közeledett hozzájuk, de az aes sedai továbbra is elgondolkozva meredt az asztal lapjára, az őrző pedig éppen egy darab sajtot vágott magának, és a nőt figyelte. De a hamis, ide nem illő dolog bűze mégis itt érződött; éppúgy, mint Jarrában és a remeni országúton, és ezúttal nem oszlott el olyan gyorsan. Mintha csak olyan valamiből áradt volna a bűz, ami itt volt bent, az ivóban.

A fiú még egyszer körülnézett. Bili ott állt a falnál, néhány férfi közeledett a termen keresztül, a lány, aki az asztalon állva énekelt, és az éneklő vendégek körülötte. Férfiak jönnek át a termen? Homlokát ráncolva újra rájuk nézett. Hat, hétköznapi kinézetű férfi közeledett feléjük. Teljesen átlagos arcú emberek. Perrin már éppen visszafordult volna a vendégek és az énekesnő felé, amikor rájött, hogy a gonoszság bűze ebből a hat alakból áradt. Azok abban a pillanatban már tőrt tartottak a kezükben, mintha csak rájöttek volna, hogy felismerte őket.

– Kés van náluk! – üvöltött fel, és az érkezőkhöz vágta a sajtostálcát.

Ebben a pillanatban szinte felrobbant az ivó. A férfiak üvöltöttek, az énekesnő sikított. Nieda Bilit hívta, és minden egyszerre történt. Lan felugrott, Moiraine kezéből pedig egy tűzlabda vágódott ki. Loial felkapta a székét, és úgy lendítette meg, mint egy bunkót, Zarine pedig káromkodva oldalt szökkent. Az ő kezében is kés villant, de Perrin túlságosan is elfoglalt volt ahhoz, hogy a többiekkel törődjön. Az idegenek mintha csak őt szemelték volna ki maguknak, és a fejszéje fent lógott a szobájában, egy fogason.

Felkapott egy széket, és kitépte az egyik vaskos lábat. A bútor maradékát támadóihoz vágta, azután ezzel a hosszú bunkóval csapkodott maga körül. Az idegenek megpróbálták acélpengéikkel elérni, mintha Lan meg a többiek semmilyen akadályt nem jelentettek volna. Szűk lett a hely. Perrin csupán hárítani tudta a szúrásokat, mert a széklábat vadabbul forgatva ugyanannyi veszélyt jelentett volna Lanra, Loialra és Zarine-ra, mint a hat támadóra. Szeme sarkából látta, hogy Moiraine elégedetlen arccal kissé oldalt áll. Ekkora zűrzavarban semmit sem tudott volna tenni, amivel ne fenyegette volna barátait ugyanúgy, mint az ellenséget. A tőrrel támadó ellenségek közül egy sem fordult a nő felé, hiszen az nem állt közéjük és Perrin közé.

Hangosan zihálva sikerült úgy halántékon csapnia az egyik átlagos külsejű férfit, hogy annak koponyája reccsenve betört. Hirtelen minden támadó a padlón hevert. Az egész mintha egy negyedóráig vagy annál is tovább tartott volna, de ekkor meglátta, hogy Bili ebben a pillanatban torpant meg előttük, és a szájához kapta a kezét, amikor megpillantotta a hat hullát a földön. A nagydarab legénynek nem volt ideje arra, hogy beavatkozzon a küzdelembe, mert az már véget is ért. Lan arca még a megszokottnál is komorabb volt. Nekilátott, hogy alaposan átkutassa a hullákat, de gyors mozdulatain világosan látszott undora. Loial még mindig ütésre készen tartotta a széket. Összerezzent, és zavart vigyorral leengedte. Moiraine Perrint bámulta, akárcsak Zarine. A lány kihúzta kését az egyik halott férfi melléből. A gonosz bűze eltűnt, mintha csak velük együtt enyészett volna el.

– Szürke Gyilkosok – mondta halkan az aes sedai. – Téged akartak.

– Szürke Gyilkosok? – Nieda kissé hisztérikusan nevetett fel. – De hát Mari úrnő, legközelebb talán azt fogja mondani, hogy hisz a gnómokban, a manókban és a Lappangókban, meg abban, hogy a Rettenetes Öregember fekete kopóival vágtatva vadászik a sötét éjszakában!

A dalokat hallgató férfiak közül néhány elnevette magát, de ugyanolyan gyanakodva figyelték Moiraine-t, mint a halottakat. Az énekesnő is tágra nyitott szemekkel bámulta a nőt. Perrinnek eszébe jutott a tűzlabda, amelyet nem lehetett nem észrevenni a nagy összevisszaságban. Az egyik Szürke Gyilkos kissé elszenesedett, és a megégett hús édeskés illata áradt belőle.

Moiraine a kövér asszonysághoz fordult:

– Egy ember akkor is járhat az Árnyékban – jelentette ki az aes sedai nyugodtan –, ha nem fattya az Árnyéknak.

– Ó, igen! Árnybarátok! – Nieda széles csípőjére tette a kezét, és komor pillantást vetett a hullákra. Lan befejezte a kutatást. Moiraine-ra pillantott, és megrázta a fejét, mint aki nem számított arra, hogy bármit is talál. – Inkább tolvajok lehettek, bár sohasem hallottam olyan haramiákról, akik elég bátrak voltak ahhoz, hogy csak úgy besétáljanak egy fogadóba. A Borzban még soha, senkit nem öltek meg! Bili, vidd ki őket, dobd be a hullákat egy csatornába, és szórd fel friss fűrészporral a padlót! A hátsó ajtót használd! Nem akarom, hogy az őrség katonái beleüssék a hosszú orrukat! – Bili bólintott, mint aki boldog, hogy végre valami hasznosat is tehet. Mindkét kezével megragadott egy-egy hullát az övüknél, és kicipelte őket a konyhán keresztül.

– Aes sedai? – kérdezte a sötétszemű énekesnő. – Nem akartam megsérteni kegyedet közönséges dalaimmal! – Kezével befedte keblének meztelen felét. – Énekelhetek mást is, ha azt kívánja.

– Énekelj, ahogy neked tetszik, leányzó! – felelte Moiraine. – A Fehér Torony nem olyan savanyú hely, mint amilyennek hiszed, és hallottam én már sokkal trágárabb dolgokat is annál, mint amilyeneket te énekeltél! – Ennek ellenére nem tűnt túlzottan boldognak amiatt, hogy a fogadóban mindenki megtudta, ki is ő valójában. Lanra pillantott, szorosabbra húzta maga körül a vászonköpenyt, és az ajtóhoz indult.

Az őrző sietett, hogy utolérje, és az ajtó előtt halkan beszélgetni kezdtek. Perrin még így is hallotta szavaikat, mintha csak közvetlenül mellette suttogtak volna egymásnak:

– Nélkülem akarsz menni? – kérdezte Lan. – Megfogadtam, hogy megvédelek, Moiraine, amikor elfogadtam a köteléket.

– Mindig is tudtad, hogy vannak veszélyek, amelyekkel nem szállhatsz szembe, gaidinom! Egyedül kell mennem!

– Moiraine...

A nő a szavába vágott:

– Figyelj rám, Lan! Tudni fogod, ha csődöt mondtam, és ekkor kénytelen leszel visszatérni a Fehér Toronyba. Ezen akkor sem változtatnék, ha lenne időm rá. Nem akarom, hogy elpusztulj, csak mert megpróbálsz megbosszulni! Vidd Perrint magaddal! Úgy tűnik, az Árnyék mutatta meg, hogy mennyire fontos ő a Mintában. Bolond voltam. Rand annyira erős ta'veren, hogy nem figyeltem arra, mit is jelent, ha két másik is van mellette. Perrin és Mat segítségével az amyrlin talán még mindig megváltoztathatja az események alakulását. Ha Rand segítség nélkül vándorol, az amyrlin kénytelen lesz beavatkozni. Tájékoztasd arról, mit történt, gaidinom!

– Úgy beszélsz, mint aki máris halott! – mondta Lan durván.

– A Kerék sző, ahogy az neki tetszik, és az Árnyék ráborult a világra. Hallgass rám, Lan, és engedelmeskedj, ahogy arra esküt tettél.

Ezzel Moiraine kilépett az ajtón.

Negyvenharmadik fejezet

Árnyfivérek

A sötét szemű lány visszamászott az asztalra, és bizonytalan hangon újra énekelni kezdett. A dallam az volt, amit Perrin „Anoyra asszony kakasa” címen ismert, és bár a vers most is másként hangzott, legnagyobb csalódására – és legnagyobb megdöbbenésére, amiért csalódást érez –, de a dal ezúttal itt is kakasról szólt. Luhhan úrnő maga sem háborodhatott volna fel rajta. Fény! Kezdek olyan lenni, mint Mat!

A hallgatók közül senki sem panaszkodott; némelyik férfi kissé csalódottnak látszott, ám féltek, mit szólna Moiraine, ahogyan az énekes is félt. Senki sem akart megsérteni egy aes sedai-t, még akkor sem, ha az már távozott. Bili visszajött, és kicipelt még két Szürke Gyilkost; a dalt hallgatók némelyike a holttestekre pillantott, és a fejét csóválta. Egyikük kiköpött.

Lan megállt Perrin mellett.

– Hogyan ismerted fel őket, kovács? – kérdezte halkan. – Hiszen a gonoszságuk kisugárzása olyan gyenge volt, hogy még Moiraine és én sem voltunk képesek érzékelni! A Szürke Gyilkosok száz őr orra előtt is el tudnak sétálni, még ha őrzők is vannak köztük!

Perrin, miközben magán érezte Zarine tekintetét, megpróbált még Lannál is halkabban válaszolni:

– Én... megéreztem a szagukat. Már korábban, Jarrában és Remenben is kiszagoltam őket, de mindig eloszlott a szag. Mindkét helyen már előttünk ott jártak – nem volt biztos benne, meghallotta-e Zarine a mondatát; a lány előrehajolt, megpróbálva hallgatózni, és egyben úgy tűnni, mintha nem azt tenné.

– Akkor Randet követték. Most pedig téged, kovács – az őrző a meglepetés semmilyen látható jelét nem mutatta. Normális hangerővel folytatta: – Nézzünk körül kint, kovács. Talán a te szemed észrevesz valamit, amit az enyém nem – Perrin bólintott; az őrzőnél aggodalmat jelentett, ha segítséget kért. – Ogier, a te fajtád is jobban lát a legtöbbünknél!

– Na, igen – felelte Loial. – Nos, azt hiszem, én is körülnézhetek – nagy, kerek szemével lapos pillantást vetett a földön fekvő Szürke Gyilkosok holttesteire. – Nem hiszem, hogy lenne még belőlük, vagy igen?

– Mit keresünk, kőarc? – kérdezte Zarine.

Lan pillantása egy másodpercig megállt a lányon, majd megrázta a fejét, mintha elhatározta volna, hogy nem mond el semmit.

– Bármit, amit találunk, te lány. Ha meglátom, tudni fogom.

Perrinben felvetődött, hogy felmenjen a fejszéjéért, az őrző azonban már el is indult az ajtó felé. Ő sem viselt kardot. Nemigen lesz rá szüksége, gondolta Perrin keserűen. Majdnem olyan veszélyes nélküle, mint vele. Megszorította a széklábat, és az őrző után eredt. Megkönnyebbülten látta, hogy Zarine még mindig kezében tartja a kését.

Fejük felett vastag, fekete felhők lebegtek. Az utcákon olyan sötét volt, mint alkonyatkor, és egyetlen embert sem lehetett látni; mind hazamentek, nehogy elkapja őket az eső. Egy férfi rohant át egy hídon. Ő volt az egyetlen ember, akit Perrin láthatott, bármerre is nézett. A szél megerősödött, egy rongyot fújt végig az egyenetlen járda kövezetén, egy másik rongydarab megakadt egy kőoszlop sarkán, és most halkan csattogva lobogott a szélben. Mennydörgés hallatszott.

Perrin orrát ráncolva szimatolt. A szél tűzijáték szagát hozta. Nem, nem egészen tűzijátékét. Olyan volt, mint az égett kénszag. Majdnem.

Zarine késének pengéjével megkocogtatta a széklábat a fiú kezében.

– Tényleg erős vagy, nagyfiú! Úgy kettétörted azt a széket, mintha csak gyenge vesszőből készült volna!

Perrin felmordult. Észrevette, hogy kihúzta magát, ezért szándékosan összébb görnyedt. Bolond lány! Zarine halkan felnevetett, és Perrin hirtelen nem tudta, most kihúzza-e magát, vagy maradjon úgy, ahogy eddig volt. Ostoba. Ezúttal saját magára értette. Neked most keresned kell valamit! De mit? Az utcán kívül semmi mást nem látott, és orra sem szagolt semmit, az égő kénen kívül. És persze Zarine illatát is érezte.

Loial is kijött, és azután érdeklődött, hogy mit kell keresni. Megvakarta bojtos fülét, végigpillantott az utca egyik felén, majd a másikon, elidőzve az épületek sötétebb árnyékain.

– Lehet, hogy valami elkerülte a figyelmét – mormogta Perrin, bár ezt eléggé hihetetlennek tartotta. A sikátor felé fordult. Azt várják tőlem, hogy körülnézzek, hát akkor körül is nézek. Talán tényleg elsiklott valami fölött.

Lan pár lépés után megállt az utcán, és a kövezetet tanulmányozta a lába előtt. Ezután visszafordult a fogadó felé, és sebesen elindult felé, de tekintete még mindig az utat pásztázta, mintha követne valamit. Bármi is volt a nyom, az egyenesen az alacsony kőoszlophoz vezetett, amely majdnem a fogadó ajtajánál állt. Az őrző megállt, és a szürke kőtömb tetejét nézte.

Perrin úgy döntött, hogy inkább nem folytatja útját a sikátorban – egyébként is úgy szaglott, mint a csatornák Illiannak ezen a részén –, ehelyett inkább visszament Lanhoz. Azonnal meglátta, mit néz az őrző. Az alacsony oszlop kövének tetejében két lábnyom látszott, mintha egy hatalmas véreb nyugtatta volna ott mellső lábát. Itt az égetett kénhez hasonló szagot is erősebben lehetett érezni. Csakhogy a kutyák nem hagynak lábnyomot a kőben! A Fényre, de még mennyire, hogy nem! A Lan által követett lábnyomokat is tisztán látta. A kutya az oszlopig jött végig az utcán, majd visszafordult, és ugyanazon az úton távozott. Miután otthagyta nyomait a kőben, mintha az csak puha föld lenne. Ez egyszerűen lehetetlen!

– Árnykopó – mondta az őrző, mire Zarine halkan felsikoltott. Loial halkan mormogott. Legalábbis egy ogierhez képest halkan. – Egy árnykopó nem hagy nyomot a földön, kovács, még a sárban sem, de a kő, az más. A Dhoom-hegységtől délre a Trallok háborúk óta nem láttak árnykutyát. Szerintem ez valaki után szimatolt. És miután megtalálta, visszament a gazdájához, hogy jelentse.

Csak nem én voltam az? – gondolta Perrin. Szürke Gyilkosok és árnykopók vadásznak rám? Ez őrültség!

– Azt mondja, hogy Niedának igaza volt? – kérdezte Zarine remegő hangon. – A Rettenetes Öregember tényleg odakint vadászik a kopóival? A Fényre! Én mindig azt hittem, ez csupán mesebeszéd!

– Ne légy teljesen ostoba, leány! – szólt rá Lan nyersen. – Ha a Sötét Úr szabadon járna, a mi sorsunk már rég a halálnál is rosszabb lenne! – Ismét végignézett az utcán, amerre a nyomok vezettek. – Az árnykopók viszont valóságosak. Majdnem olyan veszélyesek, mint a Myrddraalok, és nehezebb elpusztítani őket.

– Most még a Lappangókat is hozzászámíthatjuk – mormogta Zarine. – Szürke Gyilkosok. Lappangók. Árnykopók. Inkább vezess el Valere Kürtjéhez, parasztlegény! Még milyen meglepetéseket tartogatsz a számomra?

– Csak semmi kérdés! – szólt rá Lan. – Még mindig elég keveset tudsz ahhoz, hogy Moiraine feloldozzon az esküd alól, ha megfogadod, hogy nem követsz bennünket. Magam is elfogadhatom ezt tőled, és akkor szabadon távozhatsz ebben a pillanatban! Bölcs dolog lenne, ha megtennéd!

– Nem fog elrettenteni, kőarc! – felelte Zarine. – Engem nem lehet egykönnyen megijeszteni! – mondta, hangja azonban az ellenkezőjéről árulkodott. És Perrin az orrával is érezte a lány félelmét.

– Volna egy kérdésem – mondta Perrin –, és választ is szeretnék rá. Lan, maga nem érezte meg ezt az árnykutyát, de még Moiraine sem. Miért nem?

Az őrző egy ideig hallgatott.

– Erre a kérdésre a válasz, kovács – mondta végül zordan –, lehet, hogy több, mint amire kíváncsiak vagyunk. Remélem, a magyarázata nem öl meg majd mindnyájunkat. Most mindhárman aludjatok, amennyit tudtok! Nem hiszem, hogy éjszakára Illianban maradhatunk, és attól is tartok, hogy nehéz út áll előttünk.

– Most mit fog tenni? – akarta tudni Perrin.

– Moiraine után megyek, és beszámolok neki az árnykopókról. Nem lehet mérges rám, ha ezért követem, hiszen egyedül csak akkor szerezhet tudomást róla, ha az már átharapta a torkát.

Amikor visszaindultak a fogadóba, az eső első, kövér cseppjei elkezdték verni a kövezetet. Bili addigra az utolsó Szürke Gyilkos holttestét is eltüntette, és most a véres fűrészport seperte össze. A sötétszemű lány egy szomorú dalt énekelt egy fiúról, aki elhagyja szerelmét. Luhhan asszonyság élvezte volna.

Lan eléjük vágott, átment az ivón, majd fel a lépcsőn, és mire Perrin a második emeletre ért, az őrző már kardját felcsatolva visszafelé indult, színjátszó köpenyét a karjára vetve vitte magával, mintha már nem törődne azzal, hogy valaki megláthatja.

– Ha ezt egy városban viseli... – Loial borzas haja majdnem a mennyezetet érintette, ahogy a fejét rázta. – Nem tudom, képes leszek-e aludni, de azért megpróbálom. Az álmok kellemesebbek, mint az ébrenlét.

Nem mindig, Loial gondolta Perrin, miközben az ogier folytatta útját a folyosón.

Úgy tűnt, Zarine vele akar maradni, ám a fiú rászólt, hogy menjen aludni, és bevágta a lány orra előtt a lécajtót. Habozva nézett ágyára, miközben alsóneműre vetkőzött.

– Rá kell jönnöm – sóhajtotta, és az ágyára heveredett. Kint eső kopogott, és dörgött az ég. A szobán átlibbenő szellő behozta a kinti hűvösséget, a fiú azonban úgy gondolta, nincs szüksége az ágy lábánál összehajtott takarókra. Mielőtt az álom magához ölelte, utolsó gondolata az volt, hogy megint elfelejtett gyertyát gyújtani, pedig a szoba már sötétbe borult. A hanyagság. Nem szabad hanyagnak lenni. Az mindent elront.

Álmok cikáztak át össze-vissza a fején. Árnykopókról álmodott, amint őt üldözték; látni nem látta őket, de vonításukat hallotta. Enyészek és Szürke Gyilkosok vadásztak rá. És időről időre egy gazdagon hímzett kabátot és aranyhajtókás csizmát viselő, magas férfi képe villant be közéjük; a legtöbbször egy kardnak látszó tárgyat tartott a kezében, a kard napként ragyogott, és a férfi diadalmasan nevetett. Néha ez az ember trónon ült, és királyok meg királynők bókoltak neki. Perrin furcsának érezte ezeket a képeket, mintha egyáltalán nem is az ő saját álmai lettek volna.

Azután az álmok megváltoztak, és a fiú tudta, hogy immár azokba a farkasálmokba cseppent, amelyeket keresett. Ezúttal remélte, hogy így lesz.

Egy magasba nyúló, lapos tetejű hegycsúcson állt, szél borzolta a haját, orrába pedig ezernyi száraz illatot, valamint a messzeségben rejtett víz halvány szagát fújta. Egy pillanatig azt hitte, hogy farkas alakjában van jelen, és végig kellett néznie saját testén, hogy meggyőződjön róla, valóban ő az. Saját kabátját, nadrágját és csizmáit viselte. Kezében tartotta íját, és a tegez is ott függött az oldalán. A fejsze azonban hiányzott.

– Ugró! Ugró, hol vagy? – kérdezte, de a farkas nem tűnt fel.

Egyenetlen hegyek és még több, magas csúcs vették körbe, amelyeket száraz síkvidékek és töredezett hegygerincek tagoltak, néha pedig egy-egy széles fennsík, meredek oldalakkal. Nőttek itt növények is, de csupán gyéren. Mindössze erős, rövid füvet, tüskés bokrokat és más növényeket látott, olyanokat, amelyeknek még vastag levelei is tüskések voltak. Szélgyötörte, satnya fák álltak elszórva. A farkasok azonban még ezen a zord helyen is képesek voltak vadászni.

Ahogy a nyers vidéket kémlelte, hirtelen a hegyekből egy fekete kör tűnt elő. Perrin nem tudta volna megmondani, vajon a sötétség közvetlenül a szeme előtt lebegett, vagy pedig félúton a hegyek felé, de úgy tűnt, mintha keresztül látna rajta, és még azon is túl. Matet látta, amint a kockavető poharat rázza. Ellenfele tűzben égő szemekkel nézte a fiút. Úgy tűnt, barátja nem látja a férfit, Perrin azonban jól ismerte.

– Mat! – kiáltotta. – Ez Ba'alzamon! A Fényre, Mat, Ba'alzamonnal kockázol!

Mat eldobta a kockáit, és ahogy a kockák gördültek, a kép elhalványult, és a sötét kör helyett ismét a hegyek voltak ott.

– Ugró! – Perrin lassan megfordult, és körülnézett. Még az égre is felnézett – Hiszen most már repülni is tud –, ahol a felhők esőt ígértek, amelyet azonban a hegycsúcs alatt jóval elterülő föld azonnal be fog szívni, ahogy leesik. – Ugró!

A felhők között sötétség formálódott, mint egy máshová vezető lyuk. Most Egwene-t, Nynaeve-ot és Elayne-t látta, amint egy hatalmas fémketrec előtt állnak, a ketrec ajtaját erős rugó tartotta a magasban. A három nő belépett, és mindhárman kinyúltak, hogy kinyissák a reteszt. A rácsos ajtó lecsapódott mögöttük. Egy hajfonatokat viselő nő tűnt fel, és nevetett rajtuk, egy másik, fehér ruhás asszony pedig rajta nevetett. A lyuk az égben most bezáródott, és már csupán a felhők maradtak ott.

– Ugró, hol vagy? – kiáltotta. – Szükségem van rád! Ugró!

És az őszes farkas egyszerre csak ott állt, úgy érkezett meg a hegycsúcsra, mintha valami még magasabbról ugrott volna le.

Veszélyes. Figyelmeztettünk, Ifjú Bika. Túl fiatal vagy. Még túlságosan új.

– Tudnom kell, Ugró! Azt mondtad, vannak dolgok, amelyeket látnom kell. Többet kell látnom, többet kell tudnom! – mondta, s elbizonytalanodott, amikor Matre, Egwene-re, Nynaeve-ra és Elayne-re gondolt. – Azok a furcsa dolgok, amiket itt láttam, igazak? – Ugró gondolatsugarai lelassultak, mintha olyan egyszerű volna, hogy a farkas nem értené, miért kell mindezt elmagyarázni, vagy hogy hogyan tehetné meg. Végül azután mégis válaszolt.

Ami valódi, az nem valódi. Ami nem valódi, az valódi. A hús álom, és az álmoknak húsa van.

– Ez nekem semmit sem mond, Ugró! Nem értem – a farkas úgy nézett rá, mintha Perrin azt nem értette volna, miért nedves a víz. – Azt mondtad, látnom kell valamit, és megmutattad Ba'alzamont és Lanfeart.

Szívagyar. Holdvadász.

– Miért mutattad meg, Ugró? Miért kellett látnom?

Az Utolsó Vadászat közeledik. Az üzenetet szomorúság töltötte meg, és az elkerülhetetlenség érzése. Ami jön, annak meg kell történnie.

– Nem értem! Az Utolsó Vadászat? Milyen Utolsó Vadászat? Ugró, ma este Szürke Gyilkosok jöttek, hogy megöljenek.

A Nemhalottak rád vadásznak?

– Igen! A Szürke Gyilkosok! Utánam jöttek! És egy árnykopó is járt a fogadónál! Tudni akarom, miért üldöznek!

Árnyfivérek! Ugró lekuporodott, és szeme ide-oda cikázott, mintha támadást várna. Már régóta nem láttunk Árnyfivéreket! Menned kell, Ifjú Bika. Nagy a veszély! Menekülj az Árnyfivérek elől!

– De miért vadásznak rám, Ugró? Te biztosan tudod! Tudom, hogy tudod!

Menekülj, Ifjú Bika! Ugró előrehajolt, és mellső mancsával mellbe taszította Perrint, aki hátrazuhant, le, a szakadékba. Menekülj az Árnyfivérek elől!

Esés közben süvített a föle mellett a szél. Ugró és a szikla pereme egyre távolodott tőle.

– De miért, Ugró? – üvöltötte. – Tudnom kell, miért!

Az Utolsó Vadászat közeledik.

Tudta, hogy mindjárt a földhöz csapódik. A talaj száguldott felé, és már megfeszítette izmait, várva a becsapódást.

Hirtelen kipattant a szeme, és tekintete a kis asztalkán álló, pislákoló gyertyára esett az ágya mellett. Az ablakot villámlás világította meg, és dörgött odakint.

– Hogy értette, hogy az Utolsó Vadászat? – mormogta. Nem is gyújtottam gyertyát.

– Magadban beszélsz. És hánykolódtál álmodban.

A fiú felugrott, és átkozta magát, amiért nem érezte meg a növényillatot. Zarine ott ült egy támlátlan széken, a gyertya világította fénykörön kívül. Térdére könyökölve, állát öklére támasztva figyelte Perrint.

– Tényleg ta'veren vagy – állapította meg tárgyilagosan. – Kőarc szerint azok a furcsa szemeid olyan dolgokat is meglátnak, amiket másoké nem. Szürke Gyilkosok akarnak megölni. Egy aes sedai, egy őrző és egy ogier társaságában utazgatsz. Aiel foglyokat szabadítasz ki, és fehérköpenyeket ölsz. Ki vagy te, parasztfiú, tán az Újjászületett Sárkány? – A lány hangja elárulta, hogy ezt tartja a legnevetségesebb ötletnek, amit csak ki tud gondolni, ám azért mégis feszengett. – Bárki is vagy, nagyfiú – tette hozzá –, lehetne egy kicsivel több szőr a melleden!

Perrin káromkodva megfordult, és nyakig húzta magára az egyik takarót. A Fényre, úgy ugrálok itt miatta, mint béka a forró kövön! Zarine arca a fénykör szélén lebegett. Nem lehetett tisztán kivenni vonásait, csak amikor a villámfény megvilágította az ablakot; a vakító villám határozott orrot és előreugró arccsontokat fedett fel. Perrinnek hirtelen eszébe jutott, hogy Min azt mondta, menekülnie kellene egy gyönyörű nő elől. Amikor az egyik farkasálmában felismerte Lanfeart, azt gondolta, Min rá gondolt – nem hitte, hogy lehet nő gyönyörűbb, mint Lanfear –, ő azonban csupán álom volt. Zarine viszont itt ült, és azokkal a sötét, ferde vágású szemeivel őt méregette.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte a fiú. – Mit akarsz? Ki vagy?

A lány hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Faile vagyok, parasztfiú, egy kürtvadász. Miért, mit hittél? Hogy álmaid asszonya vagyok? Miért ugráltál úgy? Csak nem ijesztettelek meg?

Mielőtt Perrin méltó választ adhatott volna, az ajtó hangosan csattanva a falnak vágódott, és Moiraine állt a bejáratnál. Arca komor és holtsápadt volt.

– A farkasálmok az igazat mondták. Mintha csak egy igazi álmodó lettél volna, Perrin! A Kitaszítottak tényleg szabadok, és egyik közülük Illian ura.

Negyvennegyedik fejezet

Űzött vadak

Perrin leszállt ágyáról, és öltözködni kezdett, nem törődve azzal, Zarine figyeli-e. Tudta, mit akar tenni, de azért megkérdezte Moiraine-től:

– Elmegyünk?

– El, hacsak nem akarod, hogy közelebbi ismeretséget kössek Sammaellel – felelte a nő szárazon. Szavait, mintegy nyomatékképpen, dörgés kísérte, amelyet villámlás követett. Az aes sedai alig nézett Zarine-ra.

Perrin, miközben ingét a nadrágjába tűrte, azt kívánta, bárcsak rajta lenne kabátja és köpenye is. Hirtelen hidegnek érezte a szobát, amikor megtudta, melyik Kitaszítottról is van szó. Ba'alzamon nem elég a rosszból; most még a Kitaszítottak is szabadon kószálnak. A Fényre, számít még egyáltalán, ha megtaláljuk Randet? Vagy már túl késő? Azért folytatta az öltözködést, lábát a csizmájába dugta. Vagy folytatja, vagy feladja, a folyóköziek pedig nem arról híresek, hogy könnyen feladnák a dolgokat.

– Sammael? – ismételte Zarine elhaló hangon. – Az egyik Kitaszított Illian ura? A Fényre!

– Még mindig velünk akarsz tartani? – kérdezte tőle Moiraine halkan. – Itt nem hagynálak, ezúttal nem, de adok egy utolsó esélyt, hogy más útra térj, mint ami a miénk!

Zarine habozott, Perrin pedig, kabátja felöltése közben, megállt. Na persze, ki is tartana olyanokkal, akik az egyik Kitaszított haragját vonták magukra? A lány sem marad velük, most, hogy már tudja, mivel kell szembenézniük. Hacsak nincsen rá nagyon jó oka. Ha már erről van szó, akkor bárki, aki egy Kitaszítottról hall, azonnal a Tengeri Nép egyik hajójára menekülne, hogy az Aiel-puszta másik végére vigyék, és nem ülne itt töprengve, mint ez a lány.

– Nem – jelentette ki végül Zarine, mire a fiú megnyugodott. – Nem, nem térek más útra! Akár elvezetnek Valere Kürtjéhez, akár nem, bárki is találja meg a Kürtöt, nem hiszem, hogy ilyen élményben lehet része! Szerintem a történetünket még a jövő korok is mesélni fogják, aes sedai, én pedig részese akarok lenni!

– Nem! – csattant fel Perrin. – Ez nem elég jó indok! Mit akarsz?

– Erre a civakodásra nincsen időnk – szólt közbe Moiraine. – Ez a Brend nagyúr bármikor rájöhet, hogy az egyik árnykopója elpusztult. Biztosak lehettek benne, hogy tudni fogja, emögött csak egy őrző lehet, és akkor majd a gaidinhoz tartozó aes sedai-t is meg akarja keresni. Tényleg itt akartok ülni, míg fel nem fedezi, hol vagyunk? Mozogjatok, ostoba gyermekek! Mozgás! – Mire Perrin kinyithatta volna a száját, Moiraine már el is tűnt a folyosón.

Zarine sem várt, gyertyáját otthagyva kirohant a szobából. Perrin gyorsan összeszedte holmiját, és fejszéjét tartó övével bíbelődve megindult a hátsó lépcső felé. Csatlakozott a szintén lefelé induló Loialhoz. Az ogier egyszerre próbált meg nyeregtáskájába gyömöszölni egy faborítójú könyvet, és felvenni a kabátját. Perrin felsegítette a kabátját, közben pedig mindketten lesiettek a lépcsőn. Zarine is csatlakozott hozzájuk, mielőtt kiléptek volna a zuhogó esőbe.

Perrin behúzott nyakkal futott az istállóba, a vihar sötétítette udvaron át, nem vesződve azzal, hogy köpenyének csuklyáját magára húzza. Oka kell hogy legyen rá! Az, hogy részese akar lenni az átkozott történetnek, még nem elég ok, kivéve, ha őrült! Mire az istálló ajtajához ért, az eső eláztatta a fiú borzas hajfürtjeit, amelyek most vizesen tapadtak a fejéhez.

Moiraine már előttük odaért. Az aes sedai olajos köpenyt viselt, amelyen még ott gyöngyöztek az esőcseppek. Nieda lámpást tartott a lovakat nyergelő Lannak. Egy herélt pejjel egészült ki a lovak száma, az állat orra éppolyan markáns volt, mint Zarine-é.

– Mindennap küldök postagalambot – ígérte a termetes asszony. – Senki sem fog rám gyanakodni. A szerencse csípjen meg! Még a fehérköpenyek is tisztelettudóan beszélnek velem.

– Figyelj rám, asszony! – csattant fel Moiraine. – Akiről beszélek, az nem egy fehérköpeny vagy egy árnybarát. Elmenekülsz ebből a városból, és mindazokat magaddal viszed, akik fontosak a számodra! Több mint tíz éve hallgatsz rám. Akkor ezúttal is engedelmeskedj!

Nieda csupán vonakodva bólintott, mire Moiraine mérgesen felmordult.

– A pej a tiéd, leány! – mondta Lan Zarine-nak. – Ülj fel rá! Ha nem tudsz lovagolni, akkor majd a gyakorlatban megtanulod, vagy pedig elfogadod az ajánlatomat.

A lány megfogta a magas nyeregkápát, és könnyedén fellendült a lóra.

– Egyszer már ültem lovon, Kőarcú, ha így utánagondolok! – mondta, majd hátrafordult, hogy odakösse a csomagjait.

– Hogy értette, Moiraine? – kérdezte Perrin, miközben nyeregtáskáját Fürge hátára vetette. – Azt mondta, rá fog jönni, hol vagyok. Hisz máris tudja. A Szürke Gyilkosok! – Nieda kuncogott, a fiú pedig nyugtalanul fontolgatta, vajon mennyit tud a nő valójában, vagy mit hitt el mindabból, amiről azt állította, hogy nem hisz bennük.

– Nem Sammael küldte a Szürke Gyilkosokat – felelte Moiraine, és mintha egyáltalán nem is sietne, hűvös eleganciával, egyenes háttal felszállt Aldieb hátára. – Ellenben az árnykopó az övé volt. Azt hiszem, az én nyomomat követte. Nem küldhette ő mindkettőt. Valaki téged akar, de szerintem Sammael azt sem tudja, hogy létezel. Még nem.

Perrin, egyik lábával a kengyelben megdermedt, és a nőre nézett, ám az úgy tűnt, jobban el van foglalva kancája kecses nyakának veregetésével, mint a fiú kérdő tekintetével.

– Ahogy én is követni tudtalak – jegyezte meg Lan, mire az aes sedai hangosan szippantott.

– Bárcsak nő lennél, gaidinom! Akkor a Toronyba küldenélek novíciának, hogy megtanulj engedelmeskedni! – Az őrző felhúzta egyik szemöldökét, és megérintette kardját, azután felpattant a lovára, mire Moiraine felsóhajtott. – Talán nem is olyan nagy baj, hogy engedetlen vagy. Néha egyenesen jó. Mellesleg, nem hinném, hogy akár Sheriam és Siuan Sanche együttesen is képesek volnának téged megtanítani az engedelmességre!

– Nem értem – mondta Perrin. Ezt egyre többször kényszerülök mondani, és már elegem van belőle! Válaszokat akarok, amelyeket megérthetek! Nyeregbe szállt, hogy Moiraine ne nézhessen le rá; az aes sedai anélkül is éppen elég fölényes volt. – Ha nem ő küldte a Szürke Gyilkosokat, akkor ki? Ha egy Myrddraal vagy egy másik Kitaszított... – elhallgatott, és nagyot nyelt. EGY MÁSIK Kitaszított! A Fényre! – Ha másvalaki küldte őket, miért nem mondta meg Sammaelnek? Hisz mind árnybarátok, nem igaz? És miért engem, Moiraine? Miért pont engem? Hiszen Rand az átkozott Újjászületett Sárkány!

Hallotta, amint Zarine és Nieda felsikolt, és csak ezután jött rá, mit is mondott. Moiraine olyan tekintettel nézte, mintha elevenen meg akarná nyúzni. Az az átkozott, lepcses szám! Mikor szoktam rá, hogy előbb beszéljek, és csak azután gondolkodjam? Úgy gondolta, ez akkortájt történhetett, amikor először magán érezte Zarine pillantását. A lány most is Perrint figyelte leesett állal.

– Most már hozzánk vagy kötve – közölte Moiraine a hetyke lánynak. – Már nem fordulhatsz vissza. Soha többé. – Zarine úgy nézett, mint aki mondani akar valamit, de fél tőle, az aes sedai azonban már másra figyelt. – Nieda, még ma éjjel menekülj el Illianból! Ebben a szent órában! És tartsd a szádat, még inkább, mint ahogy eddig tartottad! Sokan vannak, akik kivágnák a nyelvedet azért, amit elmondhatsz vele, és én nem tudnék időben a segítségedre sietni! – Az aes sedai szigorú hangvételéből nem lehetett egészen tudni, hogy is érti mindezt, Nieda mégis buzgón bólintott, mintha mindkét értelmét felfogta volna.

– Ami pedig téged illet, Perrin – léptetett a fiú mellé fehér kancájával a nő, Perrin pedig hátrahőkölt, pedig nem akarta –, sok szál szövődik a Mintába, és némelyik olyan fekete, mint maga az Árnyék. Légy résen, nehogy valamelyikük megfojtson! – A nő megsarkantyúzta Aldiebet, a kanca pedig kivágtatott az esőbe. Mandarb szorosan a nyomában ügetett.

A Fény égessen meg, Moiraine gondolta Perrin, miközben utánuk lovagolt. Néha már azt sem tudom, melyik oldalon állsz! Zarine-ra pillantott, aki úgy lovagolt mellette, mintha a nyeregbe termett volna. – És te vajon kinek az oldalán állsz?

Az eső miatt néptelenek voltak az utcák és a csatornák, így senki olyan nem láthatta őket távozni, akit ők is észrevehettek volna. Az eső ugyanakkor elbizonytalanította a lovak járását a csúszós kövezeten. Mire elérték a Maredo-töltést, ezt a mocsáron át észak felé vezető, széles földutat, az eső kezdett csendesedni. Dörgést még mindig lehetett hallani, ám a villámok már jóval távolabb csaptak le, valahol a tenger fölött.

Perrin úgy érezte, útjuk szerencsésen alakul. Az eső elég sokáig tartott ahhoz, hogy rejtve maradjon távozásuk, most pedig úgy tűnt, tiszta éjszaka vár rájuk lovaglás közben. Ezt a véleményét meg is mondta a többieknek, Lan azonban a fejét rázta.

– Az árnykopók legjobban a tiszta, holdfényes éjjeleket kedvelik, kovács, és gyűlölik az esőt. Egy jókora zuhé akár teljesen távol is tarthatja őket.

Az eső, mintha csak az őrző szavainak akarna nyomatékot adni, szitálássá gyengült. Perrin hallotta, amint mögötte Loial felmordul.

A töltés és a mocsár körülbelül két mérföldre a várostól, egyszerre ért véget, az út viszont, enyhén keletre kanyarodva, folytatódott. A felhőtakarta este éjszakába fordult, az eső pedig változatlanul szemerkélt. Moiraine és Lan sebesen ügetett tovább. A lovak patái pocsolyákon gázoltak át, a hold átsütött a felhők hasadékain. Alacsony dombok kezdtek feltünedezni mellettük, és a fák is sűrűbbé váltak. Perrin úgy gondolta, erdő felé ügetnek, ám abban nem volt biztos, tetszik-e neki ez a lehetőség. A fák elrejthetik őket az üldözők elől, ugyanakkor lehetővé tehetik az ellenség számára, hogy észrevétlenül közelebb lopózzon.

Halk vonítás hangzott fel mögöttük a távolban. A fiú egy pillanatig azt hitte, farkasüvöltés, megdöbbenésére, és majdnem kinyúlt a farkas után elméjével, de még idejében visszafogta magát. Az üvöltés ismét felhangzott, és Perrin tudta, hogy nem farkas volt az. Újabbak feleltek rá, mérföldekkel mögöttük, hátborzongató üvöltések, amelyek vért és halált jelentettek, rémálmokat hozó hangok. Perrin meglepetésére Lan és Moiraine lassítottak, és az aes sedai a körülöttük emelkedő hegyeket kezdte kémlelni.

– Messze vannak – mondta Perrin. – Ha folytatjuk az utat, nem tudnak elkapni bennünket.

– Mármint az árnykopók? – rebegte Zarine. – Azok ott árnykopók? Biztos benne, hogy nem a Rettenetes Öregember az, aes sedai?

– De az – felelte Moiraine. – Éppen az.

– Sosem hagyhatod le az árnykopókat, kovács – mondta Lan. – Még a leggyorsabb lovon sem. Mindig szembe kell szállnod velük, különben ők ölnek meg téged!

– Tudják, maradhattam volna a steddingben is – elmélkedett Loial. – Az anyám mostanra már megházasított volna, de az sem lenne rossz élet. Sok könyvem lehetne. Nem lett volna muszáj Kívülre jönnöm.

– Ott – mutatott Moiraine egy magas, kopár dombra, jó messze, jobbra. A hely körül legalább kétszáz lábnyira sehol nem volt fa, és mögötte is csak ritkásan nőttek. – Ha életben akarunk maradni, akkor látnunk kell őket, amikor megérkeznek.

Az árnykopók vonítása ismét felhangzott, még mindig távol csengett, ezúttal azonban valamivel közelebbről.

Lan most, hogy Moiraine kiválasztotta a helyet, kissé meggyorsította Mandarb lépteit. A lovak patái a földbe döngölt, esőtől csúszós köveken kopogtak. Perrin úgy vélte, legtöbbjük túlságosan szabályos alakú ahhoz, hogy természetes legyen. A domb tetején, egy nagy szikla körül leszálltak nyergeikből. A hold éppen akkor bukkant fel az egyik felhő hasadékában, és Perrin észrevette, hogy egy időjárás koptatta, kétlábnyi magas kőarccal néz szembe. Az arc egy nőé volt, legalábbis a fiú így gondolta hosszú hajából ítélve. Az esőben úgy látszott, mintha sírna.

Moiraine is leszállt lováról, és a vonítás irányába fordulva megállt. A nő most csupán egy árnyékos, csuklyás alaknak látszott, ahogy a holdfényben csillogó esőcseppek végiggördültek olajos köpenyén.

Loial előrevezette lovát, hogy megbámulja a kőfaragványt, majd közelebb hajolt, és az arcvonásokat méregette.

– Azt hiszem, egy ogier nő lehetett – jelentette ki végül. – Ez a hely azonban nem egy régi stedding, azt megéreztem volna. Mindannyian megéreztük volna. És akkor biztonságban lennénk az Árnyfattyaktól.

– Ti meg mit bámultok? – tudakolta Zarine, odaérve a kőhöz. – Az mi? Mármint hogy az a nő. Ki az?

– A Világtörés óta számos nemzet emelkedett fel és szűnt meg létezni – mondta Moiraine anélkül, hogy megfordult volna. – Némelyikükből nem maradt más, mint egy név egy megsárgult papírlapon, vagy néhány vonal egy szakadozott térképen. Vajon mi hagyunk magunk után akár ennyit is? – A vérszomjas üvöltés ismét felhangzott, ezúttal sokkal közelebbről. Perrin megpróbálta megbecsülni a sebességüket, és rájött, hogy Lannak igaza volt: a lovak mégsem tudnák lehagyni őket. Nem kell már sokáig várniuk.

– Ogier – szólt Lan –, te és a lány vigyázzatok a lovakra! – Zarine tiltakozott, az őrző azonban odalépett hozzá. – A késeid itt nem segítenek, leány! – Kardjának pengéje megvillant a holdfényben, ahogy előhúzta. – Még ez is csak a végső megoldás lehet. Tíz is van belőlük odakint, nem csak egy! A te dolgod az lesz, hogy visszatartsd a lovakat, nehogy elrohanjanak, amikor megérzik az árnykopók szagát. Még Mandarb is utálja azt a bűzt.

Ha az őrző kardja hatástalan, akkor a fejsze is az lehet. Perrin valami megkönnyebbülés félét érzett emiatt, még ha árnyfattyak voltak is a lények; legalább nem kell használnia a fejszét. Előhúzta íját Fürge nyeregtáskaöve alól.

– Talán ennek hasznát vehetem.

– Ha akarod, megpróbálhatod, kovács – felelte Lan. – Ezek nem könnyen pusztulnak el. Talán egyet megölhetsz belőlük.

Perrin egy új íjhúrt vett elő övtáskájából, megpróbálva megóvni az esőtől. A húrt vékony méhviaszbevonat fedte, amely nem nyújtott sok védelmet a tartós nyirkosság ellen. Az íjat térdei közé állította, könnyedén meghajlította, majd a húrt ráillesztette az íj két végén található szarvakra. Amikor felegyenesedett, már látta is az árnykopókat.

Úgy futottak, mint az ügető lovak, és amikor meglátták őket, a fenevadak gyorsítani kezdtek. Csupán tíz, hatalmas árnyéknak látszottak, amint az éjszakában rohantak, átsöpörve az elszórt fák között, mégis, Perrin inkább egy széles fejű nyilat vett elő tegezéből, húrjára illesztette, de még nem lőtte ki. Nem ő volt a legjobb íjász Emondmezőn, a fiatalabbak között azonban egyedül Rand múlta felül íjásztudományát.

Háromszáz lépésnél lőni fog, határozta el. Ostoba! Olyan messze még egy álló célpontot sem találnál el egykönnyen! Ha viszont várok, amilyen gyorsan mozognak... Moiraine mellé lépve felemelte íját – csupán azt kell képzelnem, hogy a mozgó árnyék egy nagy kutya –, kihúzta füle mellett a tollas vesszőt, és elengedte. Biztos volt, hogy nyila telibe találta a legközelebbi árnyékot, ám válaszként csupán egy morgás érkezett. Ez nem fog menni. Túl gyorsan jönnek! Már egy másik nyilat illesztett a húrra. Miért nem csinálsz valamit, Moiraine? Látta a fenevadak szemét, ezüstösen ragyogtak, foguk pedig úgy villogott, mint az izzó fém. Az éjfekete szörnyetegek, mind akkorák, mint egy-egy póniló, felé vágtattak, ölni készülvén. A szél égetett kénhez hasonló szagot hozott, a lovak rémülten ágaskodtak, még Lan harci ménje is. A Fény égessen meg, aes sedai! Csinálj már valamit! Ezt a nyilat is kilőtte, mire az élen rohanó kopó megrándult, de tovább futott. Pedig el tudnak pusztulni! Újra lőtt, mire a vezérkutya felbukott. Rögtön ezután lábra állt, azután újra elesett. Perrin mégis kétségbeesést érzett. Eggyel végzett, kilenc pedig már megtette az út kétharmadát; most úgy tűnt, még gyorsabban futnak, mintha csak a földön gördülő árnyak volnának. Még egy nyilat! Talán még egyre lesz azután idő, és akkor jöhet a fejsze. A Fény égessen meg, aes sedai! Megfeszítette íját.

– Most! – mondta Moiraine, amikor a fiú nyila elröppent. Az aes sedai két keze között tüzet fogott a levegő, majd az éjszakában felragyogva az árnykopók felé vágódott. A lovak felsikoltottak, és ágaskodva próbáltak kiszabadulni.

Perrin a szeméhez kapta a kezét, hogy megvédje a fehéren ragyogó tűztől, amely olyan forró volt, mintha csak egy kohó nyílt volna meg; hirtelen nappali világosság támadt az éjszaka helyén, azután vége volt. Amikor a fiú elvette kezét arca elől, szemében fénypontok ugráltak, és halványan még mindig látta azt a tűzsugarat. Ahol az előbb az árnykopók futottak, most semmi nem látszott, csak a sötét talaj, és a permetező eső; az egyetlen árnyékot a hold előtt elsuhanó felhők adták.

Azt hittem, tüzet fog rájuk szórni, vagy villámcsapást idéz meg, de...

– Mi volt ez? – kérdezte rekedten.

Moiraine Illian felé fordulva újra kémlelni kezdett, mintha képes lenne átlátni a sokmérföldnyi sötétségen.

– Talán nem látta meg – mondta szinte magában. – Messze van, és ha nem figyelt, talán nem vette észre.

– Ki? – kérdezte Zarine. – Sammael? – hangja kissé remegett. – Azt mondta, Illianban van. Hogyan láthatna meg bármit is onnan? Mit csinált egyébként?

– Valami tiltott dolgot – felelte Moiraine hűvösen. – Majdnem olyan erős eskü tiltja, amilyen a Három Eskü – kivette Aldieb kantárát a lány kezéből, és megpaskolta a kanca nyakát, hogy lecsillapítsa az állatot. – Valamit, amit csaknem kétezer éve nem használt senki. Olyat, aminek már az ismeretéért is elcsendesítenének.

– Talán... – búgott Loial hangja halkan. – Talán indulnunk kellene. Több is lehet belőlük.

– Nem hiszem – vélte az aes sedai, és nyeregbe szállt. – Nem eresztene el egyszerre két falkát, még ha lenne is neki kettő; egymásnak esnének ahelyett, hogy a zsákmányra vetnék magukat. Meg aztán, szerintem nem mi vagyunk a fő célpontja, hiszen akkor maga jött volna el értünk. Mi csak... zavaró tényező vagyunk, azt hiszem – az aes sedai hangja nyugodt maradt, az azonban érződött belőle, hogy nem tetszett neki, ha ilyen kevésre becsülték. – És talán egy új trófeát is jelentünk a számára, ha nem kell sokat vesződnie velünk. Mégsem lenne szerencsés közelebb maradni hozzá, mint amennyire mindenképpen szükséges.

– Rand? – kérdezte Perrin. Szinte érezte, ahogy Zarine hallgatózva előrehajol. – Ha nem ránk vadászik, akkor Randre?

– Lehet – felelte Moiraine. – De az is lehet, hogy Matre. Ne felejtsd el, hogy ő is ta'veren, és hogy ő fújta meg Valere Kürtjét!

Zarine felnyögött.

– Hogy megfújta? Ezek szerint, valaki már megtalálta a Kürtöt?

Az aes sedai nem vett tudomást a lányról, ehelyett előrehajolt nyergében, és Perrin sötét-aranyan ragyogó szemébe nézett.

– Az események már megint megelőznek engem. Ezt nem szeretem. És neked sem kellene örülnöd neki. Ha az események engem megelőznek, akkor téged eltaposhatnak, és veled a világot is!

– Még sok mérföld van Tearig – szólt közbe az őrző. – Az ogier javaslata bölcsnek tűnik. – Lan már a nyergében ült.

Egy pillanattal később Moiraine kiegyenesedett, sarkát kancája véknyához érintette, és mire Perrin lehúrozta az íját, hogy Loialtól átvegye Fürge gyeplőjét, a nő már félúton járt lefelé a dombról. A Fény égessen meg, Moiraine! Valahol úgyis megtalálom a választ!

Matet kellemesen melegítette a tábortűz. Egy kidőlt fatörzsnek támaszkodott. Az esőfelhők három nappal ezelőtt vonultak el dél felé, de a fiú még mindig érezte a nedvességet. Ebben a pillanatban szinte nem is törődött a táncoló lángokkal. Elgondolkodva vizsgálta a tenyerében tartott, viasszal bevont hengert. Thom figyelmét lekötötte hárfájának felhangolása, és a bajsza alatt valamit az esőről és a nedvességről motyogott. Még csak nem is pillantott Mat felé. A közeli, sötét bokrokban tücskök ciripeltek. A napnyugta két falu között találta őket, így aztán kiválasztották ezt a bokros részt, hogy ott éjszakázzanak. Korábban két estét is azzal töltöttek, hogy megpróbáljanak szállást keresni maguknak. Mindkét alkalommal akadt egy paraszt, aki rájuk uszította a kutyáit.

Mat előhúzta kését az övéből, de még habozott. Egy kis szerencse. Csak néha robbannak fel, ezt mondta az asszony. Egy kis szerencse. Amilyen óvatosan csak tudta, hosszában felmetszette a hengert. Papírból volt, ahogy azt gondolta. Annak idején, odahaza, a tűzijáték után papírdarabkákat talált a földön, több réteg papír, és azon belül valami, ami leginkább porra vagy porral kevert, parányi, szürkésfekete kövecskékre emlékeztetett. A tenyerébe öntötte a henger tartalmát, és egy ujjal piszkálni kezdte. Hogy a Fénybe tudnának felrobbanni az ilyen kavicsok?

– A Fény égessen meg! – bődült fel Thom. Gyorsan tokjába csúsztatta hárfáját, mintha ezzel meg tudta volna védeni attól, ami Mat kezében volt. – Miért próbálsz meg megölni minket, fiú? Nem hallottad, hogy ezek a dolgok levegővel érintkezve tízszer akkorát robbannak, mint a tűzben? A tűzijáték az a dolog, ami leginkább hasonlít egy aes sedai-ra, fiú!

– Lehet – felelte Mat –, de Aludra nem úgy nézett ki, mintha aes sedai lenne. Valamikor ugyanezt gondoltam al'Vere mester órájáról is – vagyis, hogy az is az aes sedai-ok műve –, de amikor egyszer kinyitottam a dobozát, láttam, hogy tele van kis fémdarabkákkal – visszaemlékezve erre az esetre, még mindig kellemetlenül érezte magát. Elsőként al'Vere asszonyság kapta el. A javasasszony, az apja, meg a polgármester sem váratott sokáig magára, és egyikük sem akarta elhinni, hogy csak bele akart kukkantani az órába. Utána az egészet össze tudtam volna rakni! – Azt hiszem, Perrin is tudna egy órát készíteni, ha egyszer megnézhetné magának azokat a kis kerekeket, rugókat és a sok mit tudom én, micsodát.

– Meg fogsz lepődni, fiú – válaszolta Thom szárazon. – Még egy tehetségtelen órásmester is jómódban él, és nem is sajnálom tőlük a pénzüket. Az óra legalább nem robban fel.

– Hát, azt nem. Na jó, ezzel már nem lehet mit kezdeni! – A maroknyi papírt meg a parányi köveket egy mozdulattal a tűzbe hajította, mire Thom felhördült. A kődarabkák szikrát szórtak, és parányi villámok csaptak ki belőlük, hirtelen maró bűz terjengett mindenfelé.

– Te tényleg megpróbálsz megölni minket! – Thom hangjából sütött a felháborodás, és beszéde egyre hangosabb és mérgesebb lett. – Ha egyszer úgy döntök, hogy itt az idő meghalni, akkor bemegyek Caemlynbe, a királyi palotába, és fenéken csípem Morgase-t! – Hosszú bajsza remegett. – Ne próbáld meg még egyszer!

– Nem is robbant fel! – mondta Mat, és homlokát ráncolva bámulta a tüzet. Belenyúlt a fatörzs túlsó oldalán heverő, olajosvászon tekercsbe, és kihúzott egyet a valamivel nagyobb hengerek közül. – Szeretném tudni, hogy miért nem durrant.

– Nem érdekel, miért nem durrant! Ne próbáld meg még egyszer!

Mat Thomra nézett, és elnevette magát.

– Ne remegjél annyira, Thom! Nincs miért félni! Most már tudom, hogy mi van benne. Végre tudom, hogy néz ki, de... Ne is mondd! Nem vágok fel még egyet, Thom. Sokkal vidámabb a levegőben szétdurrantani őket.

– Én aztán nem félek, te szutykos lábú kondás! – felelte Thom a lehető legméltóságteljesebb hangján. – Valójában a dühtől remegek, mert egy kecskeagyú idiótával kell beutaznom a világot, aki talán mindkettőnket eltesz láb alól, mert annyi esze sincs, hogy...

– Hé, ti ott, a tűznél!

Mat gyors pillantást váltott Thommal, amikor meghallották a közeledő lódobogást. Túl késő volt már ahhoz, hogy tisztességes emberek közlekedjenek az utakon. Másrészt Caemlyn közelében a Királyi Gárda meglehetős rendet tartott a környéken, és a négy lovas, aki most beléptetett a tűz fénykörébe, nem úgy nézett ki, mintha rabló lenne. Egyikőjük nő volt. A férfiak kivétel nélkül hosszú köpenyt viseltek, úgy látszott, hogy ők a nő szolgái. A csinos, kék szemű asszony szürke selyemruhát, arany nyakláncot és egy bő, csuklyás bársonyköpenyt viselt. A férfiak leszálltak a nyeregből. Egyikőjük a nő zabláját, a másik pedig a kengyelt tartotta. Az idegen Matre mosolyodott, és lehúzta a kesztyűjét, miközben a tűzhöz közeledett.

– Attól tartok, hogy a sötétség itt, a szabadban lepett meg minket, fiatalúr – mondta a nő. – Szívesen megkérdezném, nincs-e vajon itt egy fogadó, vagy hogy esetleg útba tudna-e igazítani.

Mat elvigyorodott, és fel akart állni. Félúton tarthatott, amikor meghallotta, ahogy az egyik férfi mond valamit, miközben a másik egy felhúzott nyílpuskát vett elő a köpenye alól. Csupán egy horog akadályozta meg, hogy a fegyver kilője a rövid nyilat.

– Öld meg, te bolond! – kiáltotta az asszony, mire Mat a lángok közé hajította a petárdát, és vívóbotja felé vetette magát. Valami hatalmasat durrant, és fény villant.

– Aes sedai! – üvöltötte egy férfihang.

– Petárda, te bolond! – süvítette a nő.

Mat átgördült a vállán, és amikor felállt, már a kezében tartotta botját. Látta, hogy a nyílpuska lövedéke mélyen belefúródott abba a fába, ami előtt az előbb ült. A lövést leadó támadó ekkor már a földön fetrengett, mellében Thom egyik késével.

Ennél többet észrevenni már nem is maradt ideje, mert a másik két férfi rohanva megkerülte a tüzet, miközben kihúzták kardjukat. Egyikük hirtelen megbotlott, és térdre zuhant. Elejtette a kardját, és megpróbálta kihúzni a kést a hátából. Aztán arccal előre a mocsokba zuhant. Az utolsó támadó nem látta, hogy társa elesett. Valószínűleg azt gondolta, hogy még mindig ketten támadnak, így áldozatuk nem tud teljesen rá figyelni. Kardjával Mat alteste felé döfött. Mat, szinte megvetően, eltörte a fickó csuklóját botjával, mire az elejtette a kardját. A bot másik vége ekkor a támadó halántékára zúdult. A férfi szeme kifordult, és a támadó összeesett.

Mat a szeme sarkából észrevette, hogy közeledik a nő. Kinyújtott ujjával rámutatott.

– Szép ruha egy olyan tolvajnak, mint amilyen te vagy, asszony! Azonnal ülj le, amíg eldöntöm, mi lesz veled, különben...

A nő ugyanolyan meglepetten nézett, mint Mat, amikor hirtelen egy kés hegye bukkant elő torkából, és vér ömlött ruhájára. Mat előrelépett, mintha a nő segítségére akart volna sietni, pedig tudta, hogy már nem tehet semmit. A hosszú köpeny beborította a földre zuhant nő testét, csak az arca és Thom késének a markolata látszott.

– A Fény égessen meg! – morogta Mat. – A Fény égessen meg, Thom Merrilin! Egy nő! A Fényre, hát megkötözhettük volna, hogy holnap átadjuk Caemlynben a Királyi Gárdának! Akár még el is engedhettük volna! E nélkül a három gazfickó nélkül senkit sem tudna kirabolni, és közülük az egyetlen, akit életben hagytunk, még napokig nem fog rendesen látni, és hónapokba telik, míg újra kardot markolhat. A Fény égessen meg, Thom! Nem kellett volna megölni!

A mutatványos odabicegett a nőhöz, és lábával félrelökte annak köpenyét. Az asszony keze mellett egy tőr hevert. A fegyver pengéje olyan széles volt, mint Mat hüvelykujja, és jó kéttenyérnyi hosszú.

– Meg kellett volna várnom, amíg ezt az oldaladba vágja, fiú? – kihúzta saját kését, és a nő köpenyében megtörölte a pengét.

Mat ráébredt, hogy a „Maszkot visel ez a lány, nem látszik az arca” című dalt énekli. Gyorsan abbahagyta. Leguggolt, és a köpennyel befedte a nő arcát.

– Legjobb, ha tovább lovagolunk – mondta halkan. – Nem szeretném a gárdistáknak magyarázni, hogy mi történt itt, már ha felbukkanna közülük néhány.

– Nézd meg a ruháit! – mondta Thom. – Azt hiszem, kirabolták egy kereskedő feleségét vagy valamilyen nemes hintóját – valamivel lágyabban folytatta: – Ha tényleg indulni akarunk, akkor jobban teszed, ha felnyergeled a lovadat!

Mat összerezzent, és pillantását elszakította a halott asszonytól.

– Igen, azt kell tennem, nem igaz? – többet rá sem pillantott.

A férfiakkal kapcsolatban nem voltak ilyen gátlásai. Ami őket illette, mindegyikük megérdemelte a halált, ha egyszer úgy döntött, hogy gyilkolni és rabolni fog, és egyszer csak alulmaradt. Mat nem nagyon törődött velük, és akkor sem sütötte le a szemét, amikor pillantása az egyik rablóra esett. Miután felnyergelte csődörét, és rászíjazta csomagjait, azon kapta magát, hogy a nyílpuskás férfit bámulja. A halott arcvonásai ismerősnek tűntek. Talán azért, mert a tűz fényének tánca árnyékot vetett rá. Szerencse – mondta magában. – Mindig a szerencse.

– Ez a nyílpuskás elég jól tud úszni, Thom – mondta, miközben felült a nyeregbe.

– Milyen bolondságot beszélsz már megint? – már a mutatványos is lova nyergében ült, és szemmel láthatóan sokkal jobban izgatta hangszereinek biztonsága, mint a hullák látványa. – Honnan a csodából tudhatod, hogy egyáltalán tud úszni?

– Sikerült neki abból a parányi csónakból az éjszaka közepén az Erinin fő sodrásából kiúszni a partra. Azt hiszem, ezzel elhasználta az összes szerencséjét. – Mat még egyszer ellenőrizte a petárdákat tartó tekercset rögzítő szíjakat. Ha az a bolond azt hitte, hogy a tűzbe vetett petárdát az aes sedai-ok készítették, akkor mit szólt volna ahhoz, ha valamennyi egyszerre robbant volna fel?

– Biztos vagy ebben, fiú? Valószínűtlen, hogy ugyanaz az ember. Ez annyira nehezen hihető, hogy erre még te sem fogadnál!

– Biztos vagyok benne, Thom! – Elayne, kitekerem a nyakadat, ha még egyszer a kezembe kaplak! És Egwene meg Nynaeve sem ússza meg!

– Abban is biztos vagyok, hogy meg akarok szabadulni ettől az átkozott levéltől, olyan gyorsan, ahogy csak lehet, ahogy beértünk Caemlynbe.

– Én mondom, nincs abban a levélben semmi, fiú! Már akkor játszottam a Daes dae'mart, amikor fiatalabb voltam, mint te most, és akkor is felismerem a titkosírást vagy a rejtett kódokat, ha nem is tudom, hogy mit jelentenek.

– Hát, én sosem játszottam a Nagy Játékot, Thom, a Házak átkozott Játékát, de azt tudom, hogy valaki a nyomomban jár. Nem üldöznének ilyen kitartóan és ilyen messzire, ha csak az aranyat akarnák megszerezni a zsebemből. Még egy láda aranyért sem! A levél érdekli őket! – A Fény égessen meg, a csinos lányok mindig is bajt hoztak a fejemre! – Ezek után lenne még kedved aludni ma éjszaka?

– Olyan vagy, mint egy ma született bárány, fiú! De ha lovagolni akarsz, jövök veled!

A csinos nő arca ott lebegett Mat lelki szeme előtt. Egy csinos nő, torkában késsel. Nem volt szerencséd, kedvesem.

– Akkor hát, induljunk! – mondta határozottan.

Negyvenötödik fejezet

Caemlyn

Matnek voltak halvány emlékei Caemlynről, mégis, amikor napkelte után, kora reggel megpillantották, úgy tűnt, mintha még sosem járt volna ott. Hajnal óta már nem voltak egyedül az úton, más lovasok is mellettük poroszkáltak, kereskedőkocsik és gyalogos emberek rótták az utat, és mind a város felé igyekeztek.

A dombokra épült város volt akkora, mint Tar Valon, és a hatalmas falakon kívül úgy tűnt, mintha még egy nagyváros épült volna, amely szinte becsomagolta a falon túli várost. A fal ötven láb magasan, halványszürke kőből épült, helyenként a napsugárban fehéren és ezüstösen csillogó erezetek szövődtek belé, és magas, kerek tornyok tagolták, amelyeken ott lengett Andor piros alapon fehér oroszlános zászlaja. Az épületek vörös téglából és szürke kőből épültek, ezt a képet fehérre vakolt házak színesítették. Fogadók magasodtak a három-, sőt négyemeletes házak között, amelyek olyan szépek voltak, hogy bizonyára gazdag kereskedők tulajdonában álltak. Üzletek sorakoztak, előttük az asztalokon kirakott portékák kínálták magukat az ablaktalan raktárhelyiségek falaira szerelt napellenzők alatt. Az utat mindkét oldalán piros és lila tetővel árnyékolt, nyitott piacok szegélyezték, a kofaasszonyok és férfiak már ebben a korai órában is áruikat hirdették hangosan, és teljes hangerővel alkudoztak. A zűrzavart fokozta a karámokba zárt borjak, bárányok, kecskék, disznók, libák, csirkék és kacsák lármája. Mat halványan emlékezett, hogy amikor utoljára itt járt, a várost túlságosan hangosnak találta, most azonban az egész olyannak tűnt, mintha valami gazdagságot pumpáló szívdobogás volna.

Az út egy húszlábnyi magas, ívelt kapuhoz vezetett, amelynek szárnyai nyitva álltak, ám néhány piros zubbonyos, csillogó mellvértet viselő királyi gárdista árgus szemekkel figyelte az érkezőket. A katonák Thomot és Matet sem méltatták több figyelemre, mint bárki mást, még a fiú nyergében keresztülvetett vívóbotja sem érdekelte őket. Mindössze azzal törődtek, hogy az emberek folyamatosan haladjanak, legalábbis így tűnt. Egyszerre csak a városon belülre kerültek. Bent karcsú tornyok emelkedtek, még magasabbra, mint a falak mentén lévők. Fehér és arany, ragyogó kupolák magasodtak az emberektől nyüzsgő utcák fölé. A városfal mögé jutva az út kettévált, és immár párhuzamos utcák futottak, köztük pedig füves és fás park terült el szélesen. A város dombjai lépcsőzetesen emelkedtek a csúcs felé, amelyet újabb fal vett körül csillogón, tiszta fehéren, amilyen Tar Valoné volt, belül pedig még több kupola és torony emelkedett. Matnek eszébe jutott, hogy az a belváros, és hogy a legmagasabb hegyek csúcsán épült a királyi palota.

– Nincs értelme várni – mondta Thomnak. – Most azonnal elviszem a levelet – a gyaloghintókra és szekerekre pillantott, ahogy utat törtek maguknak az emberek között, majd az üzletek elé kirakott árukra. – Ebben a városban lehetne keresni pár aranyat, Thom, ha az ember talál valami kocka- vagy kártyajáték lehetőséget – a fiú kártyában nem volt annyira szerencsés, mint a kockában, de ezt a játékot úgyis csak a nemesek és a gazdagok játszották. Most viszont épp ilyen embert kellene találnom partnernek.

Thom ásított egyet, majd megrántotta mutatványosköpenyét, mintha csak valami takaró volna.

– Egész éjjel lovagoltunk, fiú! Legalább először keressünk valami ennivalót. A Királynő Áldásában jól főznek – megint ásított. – És a hálóhely is jó.

– Emlékszem – felelte Mat lassan. Bizonyos értelemben tényleg emlékezett. A fogadós egy kövér, őszülő hajó férfi volt, úgy hívták, hogy Gill mester. Moiraine ott találta meg őt és Randet, amikor már azt hitték, hogy megszabadultak az aes sedai-tól. A nő most Randdel játssza a kisded játékait. Hozzám már semmi köze. Soha többé. – Majd ott megkereslek, Thom. Megmondtam, hogy amint ideérünk, egy órán belül kézbesítem a levelet, és meg is teszem! Te csak menj tovább!

Thom bólintott, és ásítozva a lova felé fordult.

– Ne tévedj el, fiú! Nagy ám ez a város, Caemlyn!

És gazdag is. Mat megsarkantyúzta a lovát, és belevetette magát a város forgatagába. Még hogy ne tévedjek el! Képes vagyok megtalálni azt a francos utat! Úgy tűnt, betegsége kitörölte emlékezetének egy részét. Látott egy fogadót, amelynek felsőbb emeletei körben, mindenütt előre ugrottak a földszint fölé, cégére lengett a szellőben, és emlékezett rá, hogy már korábban is látta, mégsem jutott semmi más eszébe erről a helyről. Az utcából száz lépésnyi hirtelen emlékezetébe villant, míg az előtte és utána lévő részek olyan homályban maradtak, mint a még el nem vetett kockák.

Ám még hiányos emlékezetével is biztos volt abban, hogy a Belső Városban vagy a királyi palotában még sosem járt – azt aztán biztosan nem felejteném el –, mégis emlékezett az arra vezető útra. Az Újváros utcái – hirtelen eszébe jutott a név is. Caemlyn kétezer évesnél fiatalabb negyedét hívták így – minden irányban futottak, a fő utcák azonban mind a belváros felé vezettek. A kapunál álló gárdisták senkit sem állítottak meg.

A fehér falakon belüli épületek akár Tar Valonban is emelkedhettek volna. A hegytetőre vezető, kanyargós utcák karcsú tornyokat fedtek fel, ezeknek csempével burkolt falai száz színben tündököltek a napfényben. Lent parkok terültek el, szabályos alakzatban, és az egész városra meg a távolabbi síkságokra és erdőkre remek kilátás nyílt. Itt nem igazán számított, melyik utcán megy végig. Mind arrafelé kanyarogtak, ahová Mat is igyekezett: Andor királyi palotája felé.

Pillanatok alatt már a palota előtti, ovális téren vágott át, és a magas, aranyozott kapu felé lovagolt. A királynő palotájának tiszta fehér falai, karcsú tornyai, napban ragyogó aranykupolái, magas erkélyei és finom domborművei felértek akár Tar Valon csodáival is. A kupolák egyetlen arany díszítőleveléből egy egész éven át fényűző életet lehetett volna élni.

Itt a téren kevesebb ember járt, mint máshol, mintha e helyet csak kimagasló események alkalmával használták volna. A csukott kapuk előtt tucatnyi gárdista őrködött, íjaikat mind pontosan ugyanabban a szögben tartották keresztben csillogó mellvértjükön, arcukat elrejtette fényesre dörzsölt sisakjuk fémrostélya. Egy testes katona sétált le-föl a díszőrség előtt, vörös köpenyét hátravetette, alóla aranysujtás látszott a vállán, szigorú szemmel méregette az őrség tagjait, mintha rozsdafolt vagy porszem után kutatna.

Mat visszafogta lovát, és behízelgő vigyort öltött magára.

– Jó reggelt, kapitány!

A tiszt megfordult, és sisakrostélya alól, mélyen ülő szemével úgy fürkészte a fiút, mintha az ketrecben tartott patkány volna. A férfi idősebb volt, mint ahogy Mat számított rá – biztosan elég idős ahhoz, hogy kapitánynál magasabb rangja legyen – és inkább kövérnek, mintsem köpcösnek látszott.

– Mit akarsz, paraszt? – szólt a fiúra durván.

Mat mély levegőt vett. Jól kell csinálni. Meg kell győznöm ezt az ostobát, hogy ne várakoztasson itt egész nap. Nem szeretném mindenütt az amyrlin tevelét lobogtatni, csak hogy ne rúgjanak fenékbe!

– Tar Valonból, a Fehér Toronyból jövök, és egy levelet hozok a...

– Hogy Tar Valonból jössz, paraszt? – rázkódott a kövér tiszt hasa a nevetéstől, de azután, mintha elvágták volna, nevetése abbamaradt, és dühösen förmedt a fiúra: – Nem vagyunk kíváncsiak semmiféle levélre Tar Valonból, te csavargó, ha egyáltalán tényleg van nálad ilyesmi! A mi jó királynőnk – a Fény ragyogja be – nem fogad üzenetet a Fehér Toronyból, míg haza nem tér hozzá a leányörökös. Én egyébként sem hallottam még a Fehér Toronynak olyan hírvivőjéről, aki paraszti gúnyát viselt volna. Teljesen világos, hogy valami gazemberségen töröd a fejed, talán azt hiszed, kapsz pár garast ezzel a mesével, hogy levelet hozol. Hát tudd meg: örülhetsz, ha nem egy börtöncellában végzed! Ha ezüst után koslatsz, hát tűnj el a szemem elől, míg össze nem veretlek alaposan! Úgyhogy hordd el az irhádat, te szerencsétlen ostoba!

Mat a katona szóáradata közben egyfolytában próbálta végigmondani mondatát. Most gyorsan így szólt:

– Ember! Ez a levél tőle jött! A...

– Hát nem azt mondtam, hogy kotródj, te haramia? – förmedt rá a kövér férfi. Arcának színe kezdett hasonlóvá válni a kabátjához. – Tűnj el a szemem elől, te csatornapatkány! Tízig számolok, ajánlom, hogy itt se legyél addig, mert bezáratlak! Egy! Kettő!

– El sem tudsz addig számolni, dagadt bolond! – vágott vissza Mat. – Mondom, hogy Elayne küldte...

– Őrség! – kiáltotta a tiszt immár lila fejjel. – Tartóztassátok le ezt az árnybarátot!

Mat egy pillanatig habozott, nyilván senki sem veszi komolyan ezt a képtelen vádat, ám a piros kabátos gárdisták már rohantak is felé, mind a tizenkét férfi, mellvértekben és sisakokban, ezért a fiú inkább megsarkantyúzta lovát, és a katonák kiáltozása közepette elvágtázott az orruk előtt. A csődör nem volt ugyan versenyló, de azért a gyalogos gárdistákat könnyedén lehagyta. A kanyargós utcákon az emberek öklüket rázva ugrottak el előle, és ugyanúgy átkozódtak meg kiáltoztak utána, mint az előbb a tiszt.

Ostoba! – gondolta Mat a kövér tisztre értve, majd egy másikat is hozzágondolt, ezúttal saját magára. Csak annyit kellett volna tennem, hogy kimondom az átkozott nevét rögtön az elején! „Elayne, Andor leányörököse küldi ezt a levelet, édesanyjának, Morgase királynőnek” A Fényre! Ki gondolta volna, hogy így reagálnak Tar Valonra? Amennyire legutóbbi látogatására emlékezett, abból úgy tudta, hogy az aes sedai-okat és a Fehér Tornyot a gárdisták Morgase királynő után második legnagyobbként tisztelték. Elayne mondhatta volna, a Fény égesse meg! – gondolta, majd vonakodva hozzáfűzte: Persze, én is kérdezhettem volna!

Mielőtt elérte az Újvárosba vezető, ívelt kaput, lelassította lovát. Azt nem hitte, hogy a palotai gárdisták még mindig üldöznék, és semmi szüksége nem volt arra, hogy több figyelmet vonjon magára, mint amikor belépett a kapun.

Miközben keresztül lovagolt a kapun, elmosolyodott, és majdnem visszafordult. Hirtelen eszébe jutott valami, és támadt egy ötlete, amely sokkal jobbnak tűnt, mint az, hogy a palota kapuján át menjen be. Még ha az a dagadt tiszt nem is figyelné a kaput, akkor is jobb lenne ez a másik megoldás.

Kétszer is eltévedt, mire megtalálta a Királynő Áldását, végül azonban meglátta a vörös-arany hajú nő előtt térdelő férfit ábrázoló cégért. A rajzon a nő arany rózsás koronát viselt, és kezét áldón a férfi fején nyugtatta. A széles, háromemeletes épületet kőből emelték, és magas ablakai voltak, egészen a piros cseréptetőig. Mat körbelovagolta az épületet, hátrament az istállóudvarra, ahol egy lóarcú férfi elvette tőle a gyeplőt. A fickó cserzett arcbőre vetekedett bőrmellénye keménységével. Matnek úgy rémlett, ismeri ezt az embert. Igen. Ramey.

– Rég találkoztunk, Ramey! – mondta Mat, és odadobott neki egy ezüstmárkát. – Emlékszel rám, nem igaz?

– Nem mondhatnám, hogy... – kezdte Ramey, de azután észrevette, hogy amit réznek gondolt, az ezüst; megköszörülte a torkát, és kurta biccentése mély meghajlásba ment át. – Hát persze, hogy emlékszem, ifjú mester! Bocsásson meg nekem! Kiment a fejemből. Nem jó az arcmemóriám. Csak a lovakat ismerem meg jól. A lovakat, azokat jól ismerem. Jó ló ez, ifjú mester. Gondját viselem ám, meglátja! – hadarta el mindezt olyan gyorsan, hogy Mat szóhoz sem jutott, majd gyorsan hátravezette az állatot az istállóba, nehogy a fiú nevére terelődjön a szó.

Mat savanyú arckifejezéssel hóna alá dugta a petárdákat tartalmazó, vastag köteget, és vállára dobta a többi holmit. Fogalma sincs róla, ki vagyok. A konyhába vezető ajtó előtt felfordított hordón egy termetes, izmos férfi üldögélt, és gyengéden vakargatta az ölében ülő, fekete-fehér macska füle tövét. A férfi leeresztett szemhéja alól jól megnézte a fiút, különösképpen vívóbotját, de közben egy pillanatra sem hagyta abba a macska vakargatását. Matnek rémlett, hogy látta már az embert, ám a neve nem jutott eszébe. Egy szót sem szólt hozzá, amikor belépett az ajtón, és a férfi is csendben maradt. Nincs oka rá, hogy emlékezzen rám. Biztosan minden nap idejárnak az átkozott aes sedai-ok emberekért.

A konyhában két beosztott szakácsnő és három konyhalány szaladgált a tűzhely és a sütőnyársak között. Egy kövér, kontyos asszonyság irányította őket, hosszú fakanállal a kezében, amelyet arra használt, hogy a megfelelő helyre vezényelje beosztottjait. Mat biztos volt benne, hogy ismeri a testes szakácsnőt. Coline, micsoda név egy ilyen termetes nőnek, de mindenki csak Szakácsnőnek hívja.

– Üdvözlet, Szakácsnő! – szólította meg. – Megint itt vagyok, pedig még egy év sem telt el!

Az asszony egy pillanatig szúrósan nézte, azután bólintott.

– Emlékszem rád – Mat vigyorogni kezdett. – Te is az ifjú herceggel voltál, nem igaz? – folytatta. – Az, aki annyira hasonlított Tigraine-re, hogy a Fény világítsa meg az emlékét. A szolgája vagy ugye? Ő is visszajön, az ifjú herceg?

– Nem – felelte Mat ingerülten. Még hogy herceg! A Fényre! – Nem hiszem, hogy mostanában erre járna, de azt sem, hogy maga nagyon örülne annak, ha ide vetődne! – Az asszony tiltakozni kezdett, és nem győzte hangsúlyozni, milyen finom, szemrevaló fiatalember volt a herceg. Mat azonban nem hagyta, hogy befejezze mondandóját. A Fény égessen meg, hát nem akad olyan nő, akinek ne kezdene el csillogni a szeme, ha meghallja Rand átkozott nevét? Ez az asszony is üvöltene, ha megtudná, hogy mit csinál most Rand. – Itt van valahol Gill mester? És Thom Merrilin?

– A könyvtárban – felelte a nő enyhe rosszallással. – Mondd meg Basel Gillnek, ha őt is látod, hogy ezeket a lefolyókat meg kell tisztítani. Még ma! Hallod? – A nő ekkor azt kezdte figyelni, hogy mit művel az egyik beosztott szakácsnője egy darab marhasülttel. Odakacsázott hozzá. – Ne tegyél rá annyit, gyermekem! Túl édes lesz a hús, ha ennyi arrathot szórsz rá! – Úgy tűnt, már el is feledkezett Matről.

A fiú megcsóválta a fejét, és elindult, hogy megkeresse a könyvtárat. Nem emlékezett rá, merre is találja. Az sem volt teljesen világos, hogy Coline Gill mester felesége-e. Persze, ha valaha is hallotta, amint egy feleség utasításokat ad a férjének, akkor annak kellett lennie. Egy nagy szemű, csinos szolgálólány vihogva megmutatta neki, hogy melyik folyosó vezet az ivó melletti ajtóhoz.

Amikor Mat belépett a könyvtárba, megtorpant, és csodálkozva körülnézett. A fali könyvespolcokon legalább háromszáz könyv volt, és még jó pár hevert az asztalokon. Mat soha életében nem látott még ennyi könyvet egyszerre. Az ajtó közelében, egy alacsony asztalkán felfedezte a Kósza Jain utazásai egyik bőrbe kötött példányát. Ezt a könyvet mindig is szerette volna elolvasni – Rand és Perrin sokat meséltek róla –, de úgy tűnt, sohasem nyílt alkalma arra, hogy elolvassa az igazán érdekes könyveket.

A rózsás arcú Basel Gill Thom Merrilinnel szemben ült egy asztal két oldalán, és játszottak. A szájukban tartott pipákból vékony kék füst szállt a magasba. Egy fából faragott dobópohár mellett csíkos macska ült az asztalon. Farkát a lábára tekerte, így figyelte a játékosokat. A mutatványos köpenyét sehol sem lehetett látni, így Mat úgy vélte, hogy Thom már bepakolt a szobájába.

– Gyorsabban kész lettél annál, mint amire számítottam, fiú! – szólalt meg Thom, anélkül, hogy kivette volna pipáját a szájából. Megrántotta egyik hosszú, ősz bajuszvégét, miközben azt mérlegelte, az egymást keresztező, fekete vonalak közül melyikre tegye a következő követ. – Basel, emlékszel még Mat Cauthonra?

– Persze – felelte a kövér fogadós, miközben a táblát bámulta. – Beteg voltál legutóbb, amikor itt jártál, nem igaz? Remélem, most már jobban vagy, legény?

– Sokkal jobban – felelte Mat – Ez minden, amire emlékszik? Hogy beteg voltam?

Gill mester összerezzent, amikor Thom letette a következő kövét, és kivette a pipát a szájából.

– Ha arra gondolok, hogy kivel mentetek el, és milyen körülmények között, akkor talán az lesz a legjobb, ha semmire sem emlékszem.

– Az aes sedai-ok mostanában kezdenek kellemetlenné válni, igaz? – Mat az egyik nagy karosszékre helyezte holmiját, nekitámasztotta vívóbotját, majd úgy ült le egy másik székre, hogy lábát keresztülvetette a karfán. – Az őrök a palotánál azt gondolták, hogy a Fehér Torony rabolta el Elayne-t – Thom gyanakvó pillantást vetett az összetekercselt petárdákra, majd saját, füstölgő pipájára. Valamit morgott magában, majd újra a játék felé fordult.

– Azt talán nem – felelte Gill –, de az egész város tudja, hogy Elayne eltűnt a Toronyból. Thom azt állítja, hogy visszatért oda, de arról még semmit sem hallottunk. Lehet, hogy Morgase királynő tud valamit, de mindenki, még a legutolsó istállófiú is igyekszik a lehető legkisebbre összehúzni magát, nehogy leharapja a fejét. Gaebril nagyúr megakadályozta ugyan, hogy bárkit is a hóhér kezére adjon, de nem tenném a kezemet a tűzbe azért, hogy nem fog ilyesmi történni. Az pedig biztos, hogy a nagyúr nem tudta jobb kedvre hangolni a királynőt Tar Valonnal kapcsolatban. Ha lehetséges, csak inkább növelte a feszültséget.

– Morgase-nek van egy új tanácsadója – jelentette ki Thom szárazon. – Gareth Bryne ki nem állhatta, ezért a királynő felmentette a hivatalából és hazaküldte a birtokára, hogy ellenőrizze, milyen gyorsan nő a birkák gyapja. Basel, fogsz még ma lépni, vagy feladod?

– Még egy pillanatot, Thom! Egy pillanatot! Nem akarom elrontani.

Gill ráharapott a pipaszárra, és homlokát ráncolva figyelte a játék állását. Pipája csak úgy füstölt.

– Tehát akkor a királynő mellett most egy olyan tanácsadó áll, aki ki nem állhatja Tar Valont – mondta Mat. – Akkor nem csoda, miért viselkedtek úgy az őrök, amikor elmeséltem, hogy onnan jövök.

– Ha tényleg elárultad ezt nekik – vélekedett Gill –, akkor szerencséd volt, hogy törött csontok nélkül, ép bőrrel megúsztad. Legalábbis, ha az új katonák egyike volt őrségben. Gaebril a caemlyni gárdistáknak legalább a felét lecserélte a saját embereire. Ez óriási teljesítmény, ha figyelembe vesszük, hogy csak rövid ideje van itt. Néhányan azt állítják, hogy Morgase hozzá fog menni feleségül – le akart rakni egy követ a táblára, de aztán megtorpant, és fejcsóválva visszahúzta a kezét. – Változnak az idők. Az emberek is megváltoznak. Túlságosan, az én ízlésemhez képest. Azt hiszem, kezdek öregedni.

– Szerintem arra vársz, hogy mind a ketten megvénüljünk, mielőtt lépnél egyet! – mordult fel Thom. A macska nyújtózkodott, és végiglépdelt az asztal tetején, hogy simogattassa magát a mutatványossal. – Hiába fecsegünk egész nap, attól még nem fogsz jobbat lépni! Miért nem ismered inkább be, hogy vesztettél, Basel?

– Sosem ismerem be a vereséget – jelentette ki Gill határozottan. – Egyszer még legyőzlek, Thom! – lerakott egy fehér követ két fekete vonal kereszteződésénél. – Majd meglátod.

Thom felhorkant. A játék állását figyelembe véve, Mat úgy gondolta, hogy Gill mesternek nem sok esélye maradt a győzelemre.

– Csak a gárdistákat kell kicseleznem, hogy Elayne levelét Morgase kezébe nyomhassam. – Főleg akkor, ha valamennyien olyanok, mint az a kövér idióta! A Fényre, kíváncsi vagyok, hány embernek mesélt arról, hogy találkozott a kapuban egy árnybaráttal!

– Szóval akkor nem adtad át a levelet? – gúnyolódott Thom. – Azt hittem, meg akarsz tőle szabadulni!

– Nálatok van a leányörökös levele? – kiáltotta Gill döbbenten. – Thom, hát erről miért nem meséltél?

– Sajnálom, Basel – morogta a mutatványos. Dühös pillantást vetett Matre bozontos szemöldöke alól, és oldalra fújta lecsüngő bajuszát. – Ez a legény azt hiszi, valaki a levél miatt az életére tört. Éppen ezért azt gondoltam, hagyom, hadd meséljen annyit, amennyit jónak lát, és magam nem mondok semmit. Úgy tűnik, most már nem nagyon törődik a dologgal.

– Mi van a levélben? – kérdezte Gill. – Hazajön a leányörökös? És Gawyn nagyúr is? Remélem, hogy így lesz. Már hallottam a szóbeszédet arról, hogy harcba szállunk Tar Valon ellen, már ha valaki elég őrült ahhoz, hogy hadat üzenjen az aes sedai-oknak. Ha engem kérdeztek, ez nagyon is összhangban áll azokkal a vad híresztelésekkel, hogy az aes sedai-ok valahol nyugaton egy hamis Sárkányt támogattak, és fegyverként vetették be az Egyetlen Hatalmat. Nem mintha ez számomra elegendő ok lenne a háborúra! Éppen ellenkezőleg!

– Coline a maga felesége? – kérdezte Mat, mire Gill mester összerezzent.

– A Fény óvjon meg ettől! Már így is azt hinné az ember, hogy az övé a fogadó. Ha a feleségem lenne... Na de mi köze ennek a leányörökös leveléhez?

– Semmi – felelte Mat –, de olyan sokáig beszélt az előbb, hogy valószínűleg már meg is feledkezett a kérdéséről! – Gill felnyekkent, mire Thom harsogó kacagásban tört ki. Mat gyorsan folytatta, mielőtt a fogadós szóhoz juthatott volna: – A levelet lepecsételték, és Elayne nem mondta meg nekem, mi van benne. – Thom a szeme sarkából rápillantott, és végigsimította a bajszát. Azt hiszi, be fogom ismerni, hogy kinyitottuk a borítékot? – Azt viszont nem hiszem, hogy hazajönne Elayne. Ha engem kérdez, szerintem aes sedai akar lenni – beszámolt nekik a kísérletről, hogy megpróbálta átadni a levelet, bár kihagyott néhány dolgot, amelyeket nem kellett feltétlenül tudniuk.

– Az új katonák – jelentette ki Gill. – Legalábbis ahogy az a tiszt viselkedett. Ezt le merem fogadni. Nem jobbak a rablóknál, legalábbis a legtöbbjük, kivéve egy-két ravaszabb fickót. Várd ki a délutánt, fiú, míg le nem váltják a palota őrségét, egyből mondd nekik a leányörökös nevét, és ha az új ügyeletes tiszt is Gaebril embereinek egyike, akkor legfeljebb szaladnod kell egy kicsit. Ha nagyokat hajolgatsz, nem lehet bajod.

– A Fény égessen meg, ha megteszem! Senki előtt nem fogok hajlongani! Még Morgase előtt sem! Ezúttal az őröknek még csak a közelébe sem megyek. – Azt meg jobb, ha nem is tudom, mit mesélhetett rólam az a dagadt alak! A többiek úgy néztek rá, mintha megőrült volna.

– Hogy a Fény szerelmére – kérdezte Gill – akarsz bejutni úgy a királyi palotába, hogy ne vegyenek észre az őrök? – hirtelen tágra nyílt a szeme, úgy, mintha eszébe jutott volna valami. – A Fényre, csak nem akarod... Fiú, a Sötét Úr minden szerencséjére szükséged lesz, hogy élve kikerülj onnan!

– Most meg miről beszélsz, Basel? Mat, milyen ostobaságra készülsz már megint?

– Elég szerencsés vagyok, Gill mester – felelte Mat. – Készíttessen nekem finom vacsorát, mire visszajövök! – kelt fel, s közben kézbe vette a kockavető poharat, és a kockákat kiborította a táblára, hogy próbára tegye szerencséjét. A csíkos macska leugrott az asztalról, és hátát görbítve fújt rá. Az asztalról öt egyes meredt rájuk. A Sötét Úr Szeme.

– Ez a legjobb dobás vagy a legrosszabb – jelentette ki Gill. – Attól függ, milyen játékot játszol. Te, legény, úgy vélem, hogy valamilyen veszélyes játékra készülsz. Miért nem fogod meg ezt a poharat inkább, és mész ki az ivóba, hogy elveszítsél néhány rézpénzt? Nagyon úgy tűnik nekem, hogy te tudod értékelni a szerencsejátékot. Én majd gondoskodom arról, hogy a levél biztosan eljusson a palotába.

– Coline azt akarja, hogy kitakarítsák a lefolyókat – nézett rá vissza Mat, majd Thom felé fordult, miközben a fogadós magában pislogva mormogott valamit. – Úgy tűnik, nincs nagy különbség aközött, hogy kapok egy nyilat a bordáim közé, miközben átadom ezt a levelet, vagy pedig hátba szúrnak, miközben itt ülök, és várakozom. A hatos felfelé mutat, a fél tucat meg lefelé. Hagyjatok nekem valami ennivalót, Thom! – egy aranymárkát dobott Gill elé az asztalra. – Vitesse fel a holmimat a szobámba, fogadós! Ha többe kerül, utólag majd kifizetem. Legyenek óvatosak ezzel a vastag tekerccsel! Thom iszonyúan fél tőle.

Amikor peckesen kisétált a szobából, még hallotta, amint Gill így szól Thomhoz:

– Mindig is tudtam, hogy ez a fiú igazi akasztófavirág. Honnan szerezte az aranyat?

Én mindig nyerek, gondolta Mat komoran. Még egyszer nyernem kell, és akkor végeztem Elayne-nel. Ha ez kész van, akkor már senki nem köt a Fehér Toronyhoz. Csak még egyszer.

Negyvenhatodik fejezet

Üzenet az árnyékból

Amikor Mat ismét visszatért a belvárosba, ezúttal gyalog, még csak nem is sejtette, hogy terve beválik-e. Sikerülhetne, ha igaznak bizonyul mindaz, amit meséltek neki. Sajnos, éppen ebben nem bízhatott. Elkerülte a kastély előtti ovális teret, és a domb oldalán kanyargó mellékutcákon közelített a hatalmas épületegyüttes felé. A palota aranyozott kupolái elérhetetlen távolságban csillogtak, és mintha csak gúnyolódtak volna vele. Már szinte körbeért, és kevés hiányzott, hogy újra az előtér közelében járjon, amikor megpillantotta a keresett helyet. Az utca felől egy meredek, virágokkal teli lejtő húzódott egy durva terméskövekből összerótt, fehér fal tövében. A fal teteje fölött több, zöldellő ág látszott, és mögöttük még többet fedezett fel. A királyi palota kértjének fái.

Egy fal, amelyik úgy néz ki, mint egy sziklaszirt, gondolta. A másik oldalon pedig a kert. Lehet, hogy Rand mégis igazat mondott.

Egy gyors pillantással felmérte, hogy ebben a pillanatban rajta kívül más nincs a kanyargós utcában. Sietnie kellett. A kanyarok miatt nem láthatott messzire; bármelyik pillanatban felbukkanhatott valaki. Négykézlábra ereszkedve felkúszott az emelkedőn. Nem törődött azzal, hogy csizmájával eltapossa a piros és fehér virágok csomóit. A fal durván megmunkált kövein elegendő támaszt talált, a repedésekben és a kiugrókban pedig meg tudta vetni a csizmáját.

Nem eléggé óvatosak, ha ennyire megkönnyítik a dolgomat, gondolta. Mászás közben eszébe jutottak azok az idők, amikor odahaza Randdel és Perrinnel csavargott. Akkoriban eljutottak még a homokdombokon is túlra, a Ködhegység lábaihoz. Amikor visszatértek Emondmezőre, az otthoniak valósággal dühöngtek. Ő kapta a legtöbbet, mert mindenki úgy vélte, ez csak az ő ötlete lehetett. Még így is megérte, mert három napon keresztül a sziklákon mászkálhattak és a szabad ég alatt tanyázhattak. Azokat a tojásokat ették, amiket a szirti foglyok fészkéből loptak, és ehhez zsíros, szürke nyírfajdokat lőttek. Íjjal, nyíllal meg a parittyájukkal vagy hurkok segítségével szereztek maguknak táplálékot. Egész idő alatt nevetve bizonygatták, hogy nem félnek attól a balsorstól, amelyik állítólag azokat fenyegette, akik a hegyek területére léptek. Remélték, hogy valami kincset fognak találni. Erről a kirándulásról Mat egy különleges követ vitt haza magával, ami úgy nézett ki, mintha egy meglehetősen nagy hal csontvázát nyomták volna bele, valamint egy szirti sas hosszú, fehér faroktollát, és egy tenyérnyi, fehér követ, ami szinte úgy nézett ki, mint egy emberi fül. Legalábbis úgy vélte, hogy a kő egy fülre hasonlít, és Tam al'Thor is megerősítette, hogy ez bizony lehetséges, bár Rand és Perrin ezzel nem értettek egyet.

Keze lecsúszott a lapos kőről. Emiatt bal lába bizonytalanná vált, és Mat majdnem elveszítette az egyensúlyát. Az utolsó pillanatban sikerült megragadnia a fal peremét, és így egyszerűen a magasba húzta magát. Egy pillanatig akadozó lélegzettel feküdt fent. Nem esett volna túl nagyot, de ahhoz éppen eleget, hogy eltörje a gerincét. Bolond! Álmodozol sziklamászás közben! Majdnem ugyanígy intéztem el magam a hegyekben, azon a sziklán. Hogy az milyen régen történt! Anyja azóta bizonyára kidobta már az összegyűjtött emlékeket. Mat még hátrapillantott, hogy meggyőződjön arról, tényleg nem látta-e senki sem. Azt utca üres volt, egészen a következő kanyarig. A fiú átlendült a falon, és lehuppant a kastély kertjében.

A hatalmas parkban kikövezett utak vezettek a gyepen keresztül a fák közé, és az utak fölé emelt, kapuszerű rácsozatokat borostyán borította. Mindenütt virágok nyíltak. A körtefákat fehér virágok borították, az almafákon pedig fehér és rózsaszín virágok ragyogtak. A legkülönbözőbb színű rózsák, mellettük vakítóan sárga napraforgó, bíbor színű emondfények, és számos olyan, amit nem is ismert. Némelyik virágról nehéz volt elhinni, hogy tényleg létezhet ilyen. Az egyik fának olyan különös, ragyogóan piros és arany virágai voltak, melyek alakja leginkább a madarakéra emlékeztetett, míg más virágok a napraforgókra hasonlítottak, ám ezek kétlépésnyi átmérőjűre nőttek, és száruk olyan magas volt, mint egy jól megtermett ogier.

Csizmák csikorogtak a kőlapokon, és Mat lekuporodott a fal tövében álló egyik bokor mögé, miközben két őrkatona lépdelt el mellette. Zubbonyuk hosszú, fehér gallérja rálógott mellvértjükre. Nem is néztek feléje, Mat pedig elvigyorodott. Egy kis szerencse. Egy csipetnyi szerencsével nem kapnak el addig, míg Morgase kezébe nem nyomtam ezt az átkozott levelet.

Árnyékként osont végig a kerten, mintha csak nyulakra vadászna, és időnként hirtelen kővé dermedt egy-egy bokor vagy fa mögött, amikor meghallotta a csizmák kopogását. Az ösvényeken még két, másik járőr mászkált fel-alá. Az utolsó két gárdista olyan közel ment hozzá, hogy két lépéssel melléjük szegődhetett volna. Amikor mindketten eltűntek a virágok és a fák között, Mat letépett egy sötétvörös csillagfény virágot, és vigyorogva a hajába tűzte. Ez ugyanannyira izgalmas volt, mint Napünnep idején süteményt lopni. Ráadásul még könnyebb is annál. Az asszonyok pokolian odafigyeltek a süteményükre, miközben a gárdisták pillantásra sem méltatták az út két oldalát.

Nem sokkal később Mat elérte a palota fehér falát, és egy fehér rózsákkal befutott, hosszú állványzat mögött sietett végig a fal mellett egy ajtót keresve. Éppen a feje fölött két jókora, ívelt ablak is tátongott, de Mat úgy gondolta, elég nehéz lenne megfelelő magyarázatot találni, ha akkor kapják el, amikor éppen egy ablakon mászik be, sokkal egyszerűbb a folyosón besétálni. Két újabb gárdista tűnt fel, mire ismét megdermedt; alig háromlépésnyire fognak eljönni mellette. A feje fölötti ablakból hangokat hallott, két férfit, akik éppen elég hangosan beszéltek ahhoz, hogy megérthesse őket.

– ...úton vannak Tearbe, ó, Fényességes Mester! – mondta a férfi, hangjában félelem és alázat csengett.

– Hadd tegyék csak tönkre a terveit, ha sikerül nekik! – szólt ezen a mélyebb és erősebb hangon egy olyan férfi, aki hozzászokott a parancsoláshoz. – Úgy kell neki, ha három, tanulatlan leányzó képes átejteni! Mindig is bolond volt, mára sem változott meg! Érkezett valami hír a fiúról? Ő az, aki mindannyiunkat meg tud semmisíteni.

– Nem, Fényességes Mester. Eltűnt. De, Fényességes Mester, a leányok egyike Morgase kis kedvence.

Mat majdnem megpördült, de aztán észbe kapott. A gárdisták már szinte odaértek. Szerencsére nem vették észre mozdulatát a sűrűn benőtt rózsalugas mögött. Gyerünk, bolondok! Tűnjetek már innen, hadd lássam, ki ez az átkozott gazember! Lemaradt a beszélgetés egy részéről.

– ...túlzottan türelmetlenné vált, amióta kiszabadult – mondta a mélyebbik hang. – Nem értette meg, hogy a legjobb tervekhez időre van szükség, hogy beérjenek. Egyetlen nap alatt akarja lerohanni a világot, és még Callandorra is rátenné a kezét. A Sötétség Nagyura szólítsa magához! Még megpróbálja elfogni a lányt, hogy abból hasznot húzzon! Ez még az én saját terveimet is veszélyeztetné.

– Ahogy parancsolja, Fényességes Mester. Adjam ki az utasítást, hogy elhozzák őket Tearből?

– Nem. Az a bolond még azt hinné, hogy őt fenyegetem, ha megtudná. Azt pedig ki tudná megmondani, hogy a kardon kívül még mire feni a fogát? Intézd el, hogy a lány feltűnés nélkül haljon meg, Comar! Halála nem kelthet felzúdulást – nevetése olyan volt, mint a távoli mennydörgés. – Azok a tudatlan némberek ott, a Fehér Toronyban, nehezen fogják tudni ismét előrángatni, ha most megint eltűnik! Ez csak előnnyel jár a számunkra. Gyorsan kell cselekednünk. Gyorsan, mert különben ő próbálja meg rájuk tenni a kezét.

A két gárdista nagyjából már Mat magasságában járt. A fiú megpróbált erősen összpontosítani, hogy ezzel gyorsabb mozgásra bírja őket.

– Fényességes Mester! – válaszolta a másik idegesen. – Ez nehézséget okozhat. Tudjuk, hogy elindultak Tear felé, és Aringillben megtaláltuk azt a hajót is, amelyen utaztak. Ők hárman már korábban leszálltak róla. Nem tudjuk, hogy egy másik hajót választottak-e, vagy pedig lóháton elindultak délre. Az sem lesz egyszerű dolog, hogy Tearben megkeressük, ha a lány megérkezik oda, Fényességes Mester. Ha kegyességed talán...

– Hát csupa bolond vesz körül? – kérdezte a mély hang idegesen. – Azt hiszed, csak úgy mászkálhatnék Tearben anélkül, hogy észrevenne? Nem akarok összecsapni vele, nem most; még nem! Hozd el nekem a lány fejét, Comar, hozd el nekem mind a három fejet, különben térden állva fogsz könyörögni, hogy elfogadjam a tiédet!

– Igen, Fényességes Mester. Úgy történik minden, ahogy kegyességed kívánja. Igen. Igen.

A katonák csikorgó csizmákkal elvonultak Mat mellett. Nem néztek oldalra. A fiú csak annyit várt, hogy megláthassa hátukat, és már fel is ugrott. Mindkét kezével megragadta az ablak széles, kőből faragott párkányát, és annyira felhúzta magát, hogy be tudjon pillantani.

Szinte pillantásra sem méltatta a rojtos taraboni szőnyeget, mely magában megért volna egy ezüsttel degeszre tömött erszényt. Egy széles, faragott ajtószárny éppen bezáródott valaki mögött. Egy megtermett, széles vállú férfi – olyan domború mellkassal, hogy az már majdnem szétfeszítette a zöld színű, ezüsthímzéssel díszített selyemzubbonyt – nézte sötétkék szemével a bezáródó ajtót. Fekete szakállát rövidre vágták. Az állánál egy helyen fehér csík húzódott a szakállában. Egyetlen pillantás elárulta, hogy kemény és parancsoláshoz szokott ember.

– Igen, Fényességes Mester – mondta hirtelen, és Mat a meglepetéstől majdnem leesett az ablakpárkányról. Azt hitte, hogy a mély hangú férfit sikerült megfigyelnie, ehelyett most meghallotta a másik alázatos hangját. Most talán nem hangzott olyan alázatosnak, de ugyanaz a hang volt. – Úgy lesz, ahogy kívánja, Fényességes Mester! – mondta a férfi keserűen. – Magam fogom lefejezni azt a három szipirtyót. Mihelyt megtalálom őket! – indult el az ajtó felé, mire Mat leengedte magát. Egy pillanatig mozdulatlanul kuporgott a rózsák mögött. Valaki a kastélyban azt akarta, hogy Elayne meghaljon, és mellesleg Egwene és Nynaeve életére is tört. Mi a jó Fényt akarhatnak Tearben? Csak róluk beszélhettek!

Előhúzta a leányörökös levelét zubbonya béléséből, és homlokát ráncolva vizsgálni kezdte. Morgase talán hinni fog neki, ha átadja a levelet. A két férfi egyikéről személyleírást is tud adni. A bújócskázás ideje azonban véget ért. A nagydarab fickó már úton is lehet Tear felé, mielőtt Mat megtalálja Morgase-t, és bármit is tegyen a királynő, cseppet sem lehet biztos abban, hogy meg tudják állítani a cselszövőket.

Mat mély lélegzetet vett, és néhány karcolás árán keresztül erőlködte magát a rózsalugas két gerendája között. A katonák nyomába szegődött a kerti úton. Elayne levelét maga elé tartotta úgy, hogy jól látszódjon az aranyliliomos pecsét, és magában még egyszer elismételte, hogy pontosan mit is akar mondani. Ameddig rejtőzködött, addig állandóan őrködő gárdistákba ütközött – jöttek, mint eső után a gombák –, most azonban egyszerűen keresztül sétált a kerten anélkül, hogy egyetlen őrrel is találkozott volna. Több ajtó mellett is elment. Ennek ellenére nem lenne jó engedély nélkül belépnie a palotába, lehet, hogy a gárdisták először kissé csúnyán bánnának vele, mielőtt odafigyelnének szavaira. Ennek ellenére éppen elszánta magát, hogy kinyissa az egyik ajtót, amikor az magától kitárult, és egy fedetlen fejű, vállán aranycsomókat viselő, ifjú tiszt lépett elő.

A férfi keze azonnal megragadta kardja markolatát, és már egy lábnyira kirántotta a pengét, mire Mat az orra alá tudta nyomni a levelet.

– Elayne, Andor leányörököse küldi ezt a levelet anyjának, Morgase királynőnek, kapitány! – mondta úgy tartva a papírt, hogy jól látszódjon a liliomos pecsét.

A sötét szemű tiszt pillantása előbb az egyik, majd a másik irányba villant, mintha meg akart volna győződni arról, hogy senki sincs a közelben. Közben azonban Matet végig szemmel tartotta.

– Hogy jutottál be a kertbe? – kérdezte, és nem húzta ki jobban a kardját, de vissza sem tolta a hüvelybe. – Elber áll a kapuban. A fickó ugyan idióta, de még ő sem engedne be csak úgy akárkit a palotába.

– Egy patkányszemű, dagadt alak? – Mat magában átkozta meggondolatlanságát, de a tiszt csupán bólintott. Mintha mosoly bujkált volna a szeme sarkában, de ettől még sem figyelme, sem bizalmatlansága nem hagyott alább. – Majd felrobbant a dühtől, amikor elmondtam neki, hogy Tar Valonból jöttem, és még arra sem hagyott lehetőséget, hogy megmutassam a levelet, és megemlítsem a leányörökös nevét. Azt mondta, hogy vasra veret, ha nem tűnök el, így hát átmásztam a falon. Megfogadtam, hogy személyesen adom át a levelet Morgase királynőnek, kapitány! Megfogadtam, és én mindig tartom a szavam! Látja a pecsétet?

– Már megint az átkozott kerti fal! – hördült fel a tiszt. – A háromszorosára kellene magasítani – végigmérte Matet. – Gárdahadnagy, nem kapitány. Tallanvor gárdahadnagy vagyok. Felismerem a leányörökös pecsétjét – végre visszatolta kardját a hüvelybe. Kinyújtotta a kezét, de nem a kardforgatót. – Add ide a levelet, és én majd elviszem a királynőnek, miután kikísértelek! Mások nem bánnának veled ilyen kesztyűs kézzel, miután elkaptak, hogy itt kószálsz a kastély parkjában.

– Szavamat adtam, hogy személyesen fogom átadni neki – válaszolta Mat. A Fényre! Arra nem gondolhattam, hogy nem engedik odaadni neki! – Szavamat adtam neki! A leányörökösnek magának!

Mat szinte nem is látta, hogy Tallanvor keze mozdul, de a következő pillanatban igencsak érezte a kard hegyét a torkán.

– Elvezetlek a királynőhöz, földműves – mondta a tiszt halkan. – De azt nem árt, ha tudod, hogy a fejedbe kerül, ha csak gondolsz is arra, hogy valamit elkövess a királynő ellen!

Mat magára erőltette legszélesebb mosolyát. Nem volt éppenséggel kellemes az enyhén ívelt pengéjű kard élét érezni a torkán.

– Andor hűséges szülötte vagyok – jelentette ki –, és a királynő hű alattvalója, a Fény ragyogjon rája! Ha télen itt lettem volna, bizonyára Gaebril nagyurat szolgálnám.

Tallanvor összeszorított szájjal nézte, aztán leengedte kardját. Mat nagyot nyelt, és még idejében fékezte le magát, nehogy tapogatni kezdje, lett-e sebhely a nyakán. Nem akart ennyire gyengének látszani.

– Vedd ki a virágot a hajadból! – szólt rá Tallanvor, miközben hüvelyébe tolta kardját. – Azt hiszed, feltétlenül kérőként kell itt megjelenned?

Mat a virághoz kapott, és követte a tisztet. Micsoda ostobaság, virágot tűzni a hajamba! Most már leszokhatnék arról, hogy bolondot csinálok magamból!

Azt, ahogy mentek, igazából nehezen lehetett volna úgy értelmezni, hogy Mat követi Tallanvort, mivel a tiszt szeme sarkából végig szemmel tartotta, miközben vezette a folyosókon. Elég furcsa látványt nyújtottak. Tallanvor elöl ment, de félig Mat felé fordult, nehogy az elragadtassa magát. Ami Matet illeti, ő megpróbált a lehető legártatlanabbnak látszani, mint aki a légynek sem tud ártani.

A falakat díszítő, színpompás kárpitok nem kevés ezüstöt hozhattak a takácsok konyhájára, akárcsak a hosszú, fehér, csempézett padlót díszítő szőnyegek, még itt, a folyosókon is. Mindenütt arany és ezüst ragyogott: tányérok és tálcák, korsók és kupák, ládák és csillogó fából faragott, alacsony szekrények, minden olyan finoman megmunkált, mint amit Mat a Fehér Toronyban látott. Fehér galléros, fehér mandzsettás, piros zubbonyt viselő szolgák siettek ide-oda, ruhájuk mellrészét Andor fehér oroszlánja díszítette. Mat azon kapta magát, hogy arról töprengett, vajon szívesen kockázik-e Morgase. Milyen bolond ötlet! Kockázó királynők! Azt viszont lefogadom, hogy ha átadom neki a levelet, és elmondom, valaki itt a palotában Elayne életére tör, akkor egy teli pénzeszacskó üti a markomat. Egy pillanatig álmodozva elképzelte, hogy nemesi címet kap. Az a férfi, aki leleplezte a leányörökös elveszejtésére szőtt cselszövést, bizonyára megérdemel egy kis jutalmat.

Tallanvor olyan sok folyosón és belső udvaron vezette keresztül, hogy Mat egy idő múlva kételkedni kezdett, képes lenne-e egyedül megtalálni a visszautat. Hirtelen az egyik udvaron már nem csak szolgákkal találkoztak. Az udvar körül árkádos oszlopok sorakoztak, a közepén pedig egy kerek medence látszott, amelyben a víz tetején lebegő levelek és a virágzó liliomok alatt fehér és sárga halak nyüzsögtek. Ragyogó színű, arannyal vagy ezüsttel díszített ruhájú férfiak és bő, még pompásabb öltözéket viselő nők álltak egy vörös-arany hajú asszony előtt, aki a medence peremén ült, és egyik kezét a vízbe lógatva szomorúan bámulta a halakat. A halak, arra számítva, hogy enni kapnak, az ujjai körül tülekedtek. Bal kezének középső ujján jól látszott a Nagy Kígyóval díszített gyűrű. Egy jól megtermett, komor tekintetű férfi állt mellette. A férfi zubbonyának selyme valósággal eltűnt a sok arannyal hímzett falevél és a rávarrt indadíszek alatt. Mégis, Mat tekintetét a nő ragadta meg.

Nem kellett észrevennie az aranyból nagy műgonddal készített rózsakoronát a nő hajában, vagy a fehér színű, piros csíkokkal díszített ruhája fölött viselt, hímzett stólát, melyen jól látszottak Andor fejedelmi oroszlánjai, ahhoz, hogy tudja, Morgase előtt áll. A nő, aki előtte ült, nem volt más, mint a Fény Kegyelméből Andor királynője, a Birodalom Védelmezője, a Nép Oltalmazója, a Trakand Ház Úrnője. Arcvonásai Elayne-éire hasonlítottak, és olyan szép volt, mint amilyen Elayne is lehet egy napon, ha érettebbé válik. Puszta jelenléte is elhomályosította a körülötte lévő udvarhölgyek szépségét.

Ezzel aztán táncra perdülnék, s a holdfényben ajkáról csókot lopnék, mindegy, hogy hány éves! Mat gondolatban bokán rúgta magát. Hé, legény! Gondolj inkább arra, hogy ki ő!

Tallanvor fél térdre ereszkedett, s egyik öklét az udvar fehér kőlapjára nyomta.

– Királynőm, futárt hoztam színed elé, akinél leányod, Elayne úrnő levele van.

Mat figyelmesen szemlélte a tiszt testtartását, de aztán mégis úgy gondolta, hogy elég lesz mélyen meghajolnia.

– A leányörökös levele... öö... királynőm – meghajolva is úgy tartotta a levelet, hogy jól látszódjon a pecsét aranysárga viasza. Ha elolvasta, és megtudja, hogy Elayne rendben van, akkor mindent elmondok neki. Morgase ránézett mélykék szemével. A Fényre! Elmondom, ha majd jobb kedve lesz!

– Levelet hoztál rossz útra tért gyermekemtől? – Jeges hangja ellenére Mat érezte, micsoda érzelmekre képes ez a nő. – Ez azt jelenti, hogy akkor legalább életben van. Hol van a lányom?

– Tar Valonban, királynőm – nyögte ki a fiú nehezen. A Fényre! Szeretném látni, amint egyszer szemben áll az amyrlinnel, és kölcsönösen kiosztják egymást! Jobban meggondolva a dolgot, azonban már nem is volt rá olyan kíváncsi. – Legalábbis ott volt, amikor útra keltem.

Morgase türelmetlenül intett, mire Tallanvor felemelkedett, és kivette Mat kezéből a levelet, hogy átadja az uralkodónőnek. A királynő egy pillanatig homlokát ráncolva tanulmányozta a liliomos pecsétet, aztán kezét gyorsan elfordítva, feltörte a viaszt. Olvasás közben ajka mozgott, és minden második sor után megcsóválta a fejét.

– Nem mondhat többet, igaz? – morogta halkan. – Majd meglátjuk, meddig lesz ez így! – hirtelen felderült a pillantása. – Gaebril, a lányom már a beavatottak közé tartozik! Még egy éve sincs a Toronyban, és máris előléptették! – mondta a mosoly büszkén, de aztán eltűnt, olyan gyorsan, ahogy jött, és Morgase összeszorította ajkait. – Ha rossz társaságba keveredett gyermekemet ismét a kezembe kapom, azt fogja kívánni, bárcsak újra novícia lehetne!

A Fényre, gondolta Mat hát semmi sem derítheti jobb kedvre? Ennek ellenére, mégis csak úgy döntött, elmond neki mindent, bár közben azt kívánta, bárcsak ne nézne úgy a királynő, mint aki éppen le akarja csapatni valakinek a fejét.

– Királynőm, véletlenül tanúja voltam...

– Hallgass, fiú! – szólalt meg az arannyal borított kabátot hordó férfi nyugodtan. Jól nézett ki, legalább annyira jól, mint Galad, és szinte ugyanolyan fiatalosnak látszott, annak ellenére, hogy halántékát már megütötte a dér. Erős felépítésű volt, majdnem olyan magas, mint Rand, és olyan széles vállú, mint Perrin. – Mindjárt meghallgatjuk, hogy mit akarsz mondani – Morgase vállára tette a kezét, és kivette a levelet a kezéből. A királynő dühös pillantással fordult a férfi felé. Mat szinte tapintani tudta a növekvő feszültséget. Ám ekkor a sötét férfi végigsimította a királynő vállát anélkül, hogy közben pillantását levette volna a levél szövegéről, és Morgase haragja abban a pillanatban semmivé foszlott. – Úgy tűnik, a gyermek ismét elhagyta a Fehér Tornyot. Ezúttal az amyrlin megbízatásából. Ez a nő tényleg nem tudja, mit engedhet meg magának, Morgase.

Matnek nem esett nehezére befogni a száját. Egy kis szerencse. Nyelve kiszáradt szájpadlására tapadt. Néha azt sem tudom, hogy ez jó vagy rossz. A sötét férfi mély hangja ugyanaz volt, mint amelyik Elayne halálát követelte. A „Fényességes Mester” állt a királynő mellett. Gaebrilnek nevezte. A királynő tanácsadója akarja meggyilkolni Elayne-t? A Fényre! Morgase meg úgy nézett rá, mint egy kiskutya, aki abban reménykedik, hogy gazdája megvakargatja.

Gaebril szinte fekete szemének könyörtelen pillantása Matre szegeződött. Úgy tűnt, ez a férfi tud bizonyos dolgokat.

– Mit tudsz erről mondani, fiú?

– Semmit... ó... nagyuram. – Mat a torkát köszörülte. A férfi tekintete rosszabb volt, mint az amyrliné. – Azért mentem Tar Valonba, hogy meglátogassam a nővéremet. Novícia. Else Grinwell. Én meg Thom Grinwell vagyok, nagyuram. Elayne úrnő megtudta, hogy visszaúton el akarok jönni Caemlynbe... Comfreybe való vagyok, nagyuram, egy kis faluba, Baerlontól északra; nem is láttam annál nagyobb várost, mielőtt eljutottam volna Tar Valonba! Aztán akkor megkaptam tőle – úgy értem, Elayne úrnőtől – a levelet. – Úgy vélte, hogy Morgase gyanakvó pillantást vetett rá, amikor azt mondta, hogy Baerlontól északra van a faluja, de tudta, hogy ott tényleg van egy Comfrey nevű település. Hallotta, amint ezt egyszer, valahol megemlítették. Gaebril bólintott, de így folytatta:

– Tudod, hová ment Elayne, fiú? Vagy hogy mire készült? Mondd az igazat, s nincs mitől félned! Hazudj, s ki fogunk vallatni!

Matnek nem kellett megjátszania, hogy megrettent.

– Nagyuram, csak egyszer láttam a leányörököst. Odaadta a levelet – és egy aranymárkát –, és azt mondta, vigyem el a királynőnek. Semmit sem tudok a tartalmáról, csak azt, amiről itt hallottam. – Úgy tűnt, Gaebril elgondolkozik a hallottakon. Sötét arca nem árulta el, hogy akár csak egy szavát is elhitte, vagy sem.

– Nem, Gaebril! – szólalt meg Morgase hirtelen. – Túl sok embert hallgattak ki és kínoztak meg. Elfogadtam ennek szükségszerűségét, hiszen elém tártad a bizonyítékokat, de erre most nincs szükség. Nem bántjuk a levelet átadó fiút, hiszen ő mit sem tudhatott a tartalmáról.

– Ahogy úrnőm parancsolja, úgy fog minden történni! – felelte a sötét férfi. Hangjában tisztelet csengett, de azután úgy simította végig az asszony arcát, hogy az elpirult, és ajkai megremegtek, mint aki csókra vár.

Morgase remegve lélegzetet vett.

– Mondd el nekem, Thom Grinwell, egészségesnek látszott a lányom, amikor találkoztál vele?

– Igen, királynőm. Mosolygott, nevetett, és rám öltötte a nyelvét... úgy értem...

Morgase halkan felnevetett, látva a fiú arckifejezését.

– Nem kell félned, fiatalember! Elayne tényleg nem tud ügyelni a nyelvére, pedig jobban tenné, ha vigyázna rá. Örülök, hogy jól van – kék szemének pillantása valósággal keresztüldöfte a fiút. – Ha egy fiatalember felkerekedik falujából, gyakran csak igen nehezen tud visszatérni oda. Azt hiszem, még sokat fogsz utazni, mielőtt visszatérsz Comfreybe. Lehet, hogy előtte még ismét eljutsz Tar Valonba. Ha így történik, és újra látod lányomat, akkor mondd el neki, az ember gyakran megbánja azt, amit haragjában mondott. Nem fogom idő előtt elhozni a Fehér Toronyból. Mondd el neki, gyakran visszaemlékszem arra az időre, amikor én is ott voltam, és azokra a nyugodt beszélgetésekre Sheriam dolgozószobájában. Pontosan ismételd el neki szavaimat, Thom Grinwell!

Mat bizonytalanul megvonta a vállát.

– Igen, királynőm! De... én... tulajdonképpen nem akarok visszatérni Tar Valonba. Elég egyszer az életben az ilyesmi. Az apámnak szüksége van rám, hogy megműveljem a földeket. A nővéreimnek egyedül kell a teheneket fejni, ha én távol vagyok.

Gaebril felnevetett, mély, jókedvűen mennydörgő hangon.

– Már alig várod, hogy ismét a teheneket fejhesd, fiú? Talán mégiscsak látnod kellene valamit a világból, mielőtt az megváltozik! Fogd ezt! – húzott elő egy pénzeszacskót, és odadobta Matnek. A fiú érezte a pénzérméket, amikor elkapta a zacskót. – Ha Elayne egy aranymárkát adott neked, hogy elhozd a levelet, akkor tőlem tízet kapsz a célba juttatásáért! Nézd meg magadnak a nagyvilágot, mielőtt visszatérsz a teheneidhez!

– Igen, nagyúr! – Mat megemelte a pénzeszacskót, és halványan elmosolyodott. Köszönöm, nagyuram!

A sötét tekintetű férfi már elfordult, s csípőre tett kézzel Morgase előtt állt.

– Úgy vélem, itt az ideje, hogy kiégessük Andor határán ezt a pestises fekélyt, Morgase! Taringail Damodred feleségeként jogot formálhatsz a Naptrónra. A királyi gárda ugyanúgy érvényt szerezhet erre a jogra, mint bárki más! Lehet, hogy ilyen vagy olyan módon én is segíthetek ebben a küzdelemben. Hallgass meg!

Tallanvor megérintette Mat karját, mire hátrálva és nagyokat hajolva visszahúzódtak. Mat nem gondolta, hogy bárki is figyeli őket. Gaebril még mindig beszélt, és az egybegyűlt urak és hölgyek valósággal csüggtek ajkain. Morgase ugyan homlokát ráncolta hallgatás közben, de ő is ugyanolyan engedelmesen bólogatott, mint a többiek.

Negyvenhetedik fejezet

Verseny az árnyékkal

A halastavas kis udvarról Tallanvor Matet gyorsan a palota előtti, nagy udvarra vezette, a napban csillogó, aranyozott, magas kapu mögé. Dél felé járt az idő. Matnek már égett a lába alatt a talaj, legszívesebben elrohant volna. Úgy kellett visszafognia lépteit a fiatal tiszt lassúbb tempójához. Valaki még felfigyelne rá, ha futásnak eredne, és talán – de csak talán – a dolgok a királynő körül mégis olyanok, mint amilyennek látszottak. Lehet, hogy Gaebril valóban nem sejti, hogy Mat tudja. Talán. A fiúnak eszébe jutottak azok a majdnem fekete szemek, ahogy rászegeződnek és fogva tartják, mintha vasvilla szúrt volna a fejébe. A Fényre, talán! Kényszerítette magát, hogy lassítson, úgy andalgott, mintha a világon semmi dolga nem volna. Mintha csak egy szénaagyú parasztfiú volnék, aki a szőnyegeket és az aranyat bámulja. Csupán egy koszos lábú legény, akiben álmában sem merülne fel, hogy valaki kést szúrhat a bordái közé. Végül Tallanvor kiengedte az egyik hatalmas ajtószárnyba vágott kiskapun, és maga is kilépett utána.

A patkányszemű, kövér tiszt még most is ott állt gárdistáival, és amikor meglátta Matet, a feje ezúttal is elvörösödött. Mielőtt azonban kinyithatta volna a száját, Tallanvor így szólt hozzá:

– Ez a fiú a leányörökös levelét adta át a királynőnek! Örülj, Elber, hogy sem Morgase, sem pedig Gaebril nem tud róla, hogy megpróbáltad visszatartani a kézbesítőt. Gaebril nagyúr nagyon is érdeklődött Elayne úrnő küldönce iránt.

Elber arca most vörösből holtsápadtra vált. Még egyszer dühös pillantást lövellt Matre, majd visszasietett a díszőrséget álló gárdisták elé, mélyen ülő szemeivel úgy kémlelve a katonák sisakrostélyát, mintha azt kutatná, meglátta-e valamelyikük a rettenetét.

– Köszönöm – mondta Mat Tallanvornak, és komolyan is gondolta. Mostanáig el is feledkezett a kövér őrről, míg újra szemtől szembe nem álltak. – Ég önnel, Tallanvor!

Mat elindult az ovális téren át, közben megpróbált nem felgyorsítani, és kissé meglepődött, amikor látta, hogy Tallanvor is vele tart. A Fényre, vajon Gaebril vagy Morgase embere? Már érezte a bizsergést a bordái között, mintha egy kés hegye készülne belehatolni – de hát nem tudja, a Fény égessen meg! Gaebril nem is sejti, hogy tudom! Ekkor a fiatal tiszt megszólalt:

– Hosszú időt töltöttél Tar Valonban? A Fehér Toronyban? Elég sokat, hogy bármit is megtudj róla?

– Csak három napot – felelte Mat óvatosan. Még ennyit sem ismert volna be – ha úgy kézbesíthette volna a levelet, hogy nem kell elmondania, járt Tar Valonban –, ám úgy gondolta, a férfi nem hinné el, hogy ekkora utat megtett, hogy láthassa a nővérét, azután még ugyanazon a napon fel is kerekedett. Mi a Fényt akarhat tőlem? – Csak annyit tudtam meg, amennyit az alatt a három nap alatt láttam. Semmi lényegeset. Nem vezettek körbe, hogy elmeséljenek mindent. Csak azért mentem, hogy Else-vel találkozzam.

– De azért valamit biztosan hallottál, fiú! Ki az a Sheriam? Jelent valamit az, ha valaki bemegy a dolgozószobájába?

Mat erőteljesen megrázta a fejét, nehogy a katona meglássa arcán a hirtelen szétáradó megkönnyebbülést.

– Nem tudom, ki ő – felelte az igazságnak megfelelően. Mintha hallotta volna, ahogy Egwene vagy talán Nynaeve említette ezt a nevet. Talán egy aes sedai? – Miért jelentene bármit is?

– Nem tudom – felelte Tallanvor halkan. – Túl sok minden van, amiről nem tudok. Néha úgy érzem, ő valamit megpróbált elmondani... – hirtelen éles pillantást vetett Matre. – Te hű alattvalója vagy Andornak, Thom Grinwell?

– Még szép, hogy az vagyok – a Fényre, ha sokáig mondogatom ezt, még a végén kezdem elhinni! – Na és maga? Maga hűségesen szolgálja Morgase-t és Gaebrilt?

Tallanvor szúrósan nézett a fiúra.

– Én Morgase királynőt szolgálom, Thom Grinwell. A királynőt szolgálom halálomig! Ég veled! – megfordult, és visszasietett a palotába. Kezét kardjának markolatára szorította.

Mat nézte a távozó tisztet, és így mormogott magában:

– Lefogadnám – megpaskolta a Gaebril által adott bőrerszényt –, hogy Gaebril is ugyanezt mondaná.

Bármilyen játékot is játszottak a palotában, ő nem akart részese lenni. És arról is gondoskodni akart, hogy Egwene és a többiek is kimaradjanak belőle. Ostoba nők! Most aztán őket kell megvédenem, ahelyett, hogy a saját irhámat menteném! Nem kezdett el futni; csak amikor az utcácskák már eltakarták a palotát.

Amikor berontott a Királynő Áldásába, a könyvtárban semmi nem változott. Thom és a fogadós most is a kőtábla előtt ültek – a fiú a figurák állásából látta, hogy most egy másikfajta játékot játszanak, ám Gill mester ezúttal sem áll jobban –, és a cirmos macska ezúttal is az asztalon ült és mosakodott. A macska mellett egy tálcán ott volt a két férfi pipája és ebédjük maradékai, Mat holmija viszont eltűnt a karosszékből. A mutatványos és a fogadós egy-egy borospoharat tartott a könyökénél.

– Indulnom kell, Gill mester! – jelentette be a fiú. – Megtarthatja a pénzt, egyen belőle valamit! Még addig maradok, hogy egyek, de azután rögtön indulnom kell Tearbe!

– Mire ez a nagy sietség, fiú? – Thom inkább a macskát figyelte, mint a kőtáblát. – Még csak most érkeztünk!

– Csak nem kézbesítetted Elayne úrnő levelét? – kérdezte a fogadós kíváncsian. – És úgy tűnik, még a bőröd is épségben maradt! Tényleg átmásztál azon a falon, mint az a másik fiatalember? Na jó, ez nem számít. Lehűtötte a levél Morgase-t? Vagy még mindig tojáshéjon kell járnunk, fiú?

– Azt hiszem, lehűtötte – felelte Mat. – Igen, azt hiszem – egy pillanatig habozott, és kissé feldobta tenyerében Gaebril erszényét. Az csengő hangot hallatott. Nem nézte meg, valóban benne vannak-e az aranymárkák; a súlyából ítélve ez biztosnak látszott. – Gill mester, mit tud Gaebrilről? Azon kívül, hogy nem kedveli az aes sedai-okat. Azt mondta, nem régóta van Caemlynben.

– Miért érdekel Gaebril? – kérdezte Thom. – Basel, leteszed a figurádat vagy sem? – A fogadós felsóhajtott, és odadobott egy fekete követ a táblára, mire a mutatványos megcsóválta a fejét.

– Nos, fiú – kezdte Gill. – Nem sok mondandóm van. Nyugatról jött, a tél folyamán. Valahonnan a te hazád felől, azt hiszem. Lehet, hogy épp a Folyóközből. Hallottam, hogy beszéltek a hegyekről.

– Nekünk a Folyóközben nincsenek nagyuraink – jelentette ki Mat. – Talán fent, Baerlon környékén vannak ilyenek. Nem is tudom.

– Akkor onnan, fiú. Azelőtt még sosem hallottam róla, de nemigen tartom számon a földesurakat. Akkor érkezett, amikor Morgase még Tar Valonban tartózkodott, és a fél város azért aggódott, nehogy a Torony eltüntesse a királynőt is. A másik fele meg legszívesebben megszabadult volna Morgase-től. A zavargások újrakezdődtek, ahogy múlt télen is.

Mat megcsóválta a fejét.

– Engem nem érdekel a politika, Gill mester. Gaebrilről szeretnék hallani – Thom szemöldökét ráncolva nézett rá, és egy pipaszurkálóval tisztogatni kezdte a pipáját.

– Épp Gaebrilről beszélek, fiú – mondta Gill. – A zavargások alatt ő lett a vezére a Morgase-t támogató pártnak – úgy hallottam, meg is sebesült a harcokban –, és mire a királynő visszatért, addigra leverte a lázadást. Gareth Bryne nem értett egyet Gaebril módszereivel – ő nagyon kegyetlen tud lenni –, a királynő azonban annyira elégedett volt, amiért visszaállította a rendet, hogy kinevezte őt arra a helyre, ami azelőtt Elaidáé volt.

A fogadós elhallgatott. Mat várta, hogy folytassa, de nem tette. Thom telitöltötte pipáját dohánnyal, és egy kis lámpáshoz sétált meggyújtani, amit kifejezetten erre a célra tartottak a kandallópárkányon.

– És még? – követelte Mat. – Annak az embernek jó oka kell, hogy legyen arra, amit tesz. Ha feleségül veszi Morgase-t, a királynő halála után ő lesz a király? Úgy értem, ha Elayne is meghalna?

Thom, pipája gyújtása közben, kuncogó hangot hallatott, Gill pedig felnevetett.

– Andornak királynője van, fiú! Ha Morgase és Elayne is meghalnának – a Fény óvjon ettől! –, akkor Morgase legközelebbi nőrokona ülne a trónra. Most legalább nincsen vita abban, hogy ki ez a személy – egy unokatestvér, Dyelin úrnő –, nem úgy, mint a Tigraine eltűnése utáni trónviszály idején. Egy évbe tellett, hogy Morgase elfoglalhassa az Oroszlános Trónt. Dyelin megtarthatná Gaebrilt tanácsadójaként, vagy akár hozzá is mehetne, hogy megalapozza a vérvonalat – bár nem valószínű, hogy ezt tenné, kivéve ha Morgase-nek gyereke született volna Gaebriltől –, ám még akkor is csupán a koronahercegi rangot viselhetné. Annál többet nem. Hála azonban a Fénynek, Morgase még fiatal! És Elayne is jó egészségnek örvend. A Fényre! Csak nem az állt a levélben, hogy beteg?

– Nem, ő jól van – legalábbis egyelőre. – Más nincs, amit elmondhatna arról a férfiról? Maga nem szereti őt. Miért nem?

A fogadós elgondolkodva nézett maga elé, majd megvakarva állát, megcsóválta a fejét.

– Azt hiszem, nem tetszene, ha feleségül venné Morgase-t, de azt nem tudom, miért. Azt mondják, finom ember, süt róla a nemesség. Nekem nem tetszenek azok a katonák, akiket behozott a gárdisták közé. Túl sok minden változott meg, mióta idekerült, bár nem írhatok mindent az ő rovására. Egyszerűen csak túl sokan sumákolnak a sarkokban összeállva, mióta ideérkezett. Olyanok vagyunk, mint a cairhieniek a polgárháború előtt, mindenki összeesküvést sző, és próbálja a dolgokat a maga javára fordítani. Mióta Gaebril megérkezett, kellemetlen álmaim vannak, és nem én vagyok az egyetlen ilyen. Bolondság az álmok miatt aggódni! Csak azért kellene aggódnunk, hogy Elayne rendben legyen, és hogy Morgase mit szándékozik tenni a Fehér Toronnyal, meg azért, hogy a nép úgy viselkedik, mint a cairhieniek. Nem is tudom. Te viszont miért kérdezősködsz annyit Gaebril nagyúrról?

– Mert meg akarja gyilkolni Elayne-t – felelte Mat. – És Egwene-t meg Nynaeve-ot is vele együtt. – Gill elbeszélésében semmi hasznosat nem tudott felfedezni. A Fény égessen meg, nem kell tudnom, miért akarja megölni őket! Egyszerűen csak meg kell akadályoznom! A két férfi értetlenül nézett rá. Mintha megőrült volna. Már megint.

– Csak nem kezdesz megint megbetegedni? – kérdezte Gill gyanakodva. – Emlékszem, annak idején néztél ilyen görbén mindenkire! Vagy pedig ugratni akarsz bennünket. Olyan tréfacsinálónak látszol! Ha erről van szó, hát elég rossz tréfa!

Mat elfintorodott.

– Ez nem egy átkozott tréfa! Véletlenül meghallottam, amint egy Comar nevű embernek azt mondta, hogy vágja le Elayne fejét. És Egwene-ét meg Nynaeve-ét is egyben. Egy termetes férfi volt, fehér csíkkal a szakállában.

– Az tényleg Comar úrnak tűnik – tűnődött Gill. – Jó katona volt régebben, de azt mesélik, otthagyta a gárdát valami ólmozott kockaügy miatt. Nem mintha bárki is a képébe merné mondani; Comar a Gárda egyik legjobb vívója volt. Te komolyan beszélsz, igaz?

– Azt hiszem, komolyan beszél, Basel – vélekedett Thom. – Nagyon úgy tűnik.

– A Fény ragyogjon ránk! Mit szólt Morgase? Mert elmondtad neki, nem? A Fény égessen meg, ugye jelentetted neki?

– Hát persze, hogy jelentettem – felelte Mat keserűen. – Miközben Gaebril ott állt az oldalán, ő pedig úgy nézett rá, mint egy hűséges kutya! Én meg azt mondtam: „Egyszerű parasztfiúnak látszom ugyan, aki csupán fél órája mászott át a palotakert falán, mégis, valahogy meghallottam, hogy ez a maga bizalmas tanácsadója, az, akibe szemmel láthatóan fülig belebolondult, meg akarja gyilkolni a lányát.” A Fényre, ember! Helyben leüttette volna a fejemet!

– Lehet, hogy valóban így tett volna – Thom pipafejének finom faragásait tanulmányozta, és megrántotta egyik bajszát. – Mindig is hirtelen vérmérsékletű volt, gyors, mint a villám, és kétszer olyan veszélyes.

– Nos, te mindannyiunknál jobban ismered, Thom – jegyezte meg Gill oda sem figyelve. Két kezével őszülő hajába túrt, és közben a semmibe bámult. – Valamit tennem kell. Az Aiel háború óta nem volt kard a kezemben, de... Nos, annak semmi értelme nem lenne. Csak megöletném magam, és nem nyernék vele semmit. Viszont valamit akkor is tennem kell!

– A szóbeszéd – Thom orrának tövét dörzsölte; olyan volt, mintha a kőtáblát tanulmányozná, és közben magában beszélne. – Azt senki sem akadályozhatja meg, hogy a szóbeszéd Morgase fülébe jusson, és ha elég sokat hallja, talán elkezd rajta gondolkozni. A szóbeszéd a nép hangja, a nép hangja pedig gyakran beszél igazat. Ezt Morgase is tudja. Nincsen ember, akit vele szemben támogatnék a Játékban. Szereti vagy nem, ha Morgase egyszer közelebbről megnézi Gaebrilt, az nem tudja elrejteni előle múltjának gyenge pontjait. És ha megtudja, hogy a férfi Elayne-t akarja bántani – egy követ helyezett a táblára; első pillantásra rossz tétnek látszott, ám Mat ekkor meglátta a következő három lépést, és tudta, hogy a harmadikkal le fogja söpörni Gill bábuit –, akkor Gaebril nagyúr megtervezheti saját dísztemetését.

– Te és a Házak Játéka! – morogta Gill. – De ettől még működhet a dolog – hirtelen mosoly terült szét arcán. – Már tudom is, hogyan kezdjük! Csupán meg kell említenem, Gildának, hogy erről álmodtam, és három nap múlva az Újvárosban minden második szolgálólány tudni fog róla! Ő a legnagyobb pletykafészek, akit a Teremtő megalkotott!

– Csak arra vigyázz, nehogy visszaüssön rád, Basel!

– Ettől ne félj, Thom! Egy héttel ezelőtt valaki a saját rémálmomat mesélte el nekem úgy, mintha másvalakitől hallotta volna! Bizonyára Gilda hallgatózott, amikor elmeséltem Coline-nak. Amikor aztán egészen alaposan kikérdeztem a fickót, egy seregnyi nevet fel tudott nekem sorolni. Néhányan közülük Caemlyn túlsó végében élnek, ott aztán eltűnt a nyom. Bizonyosságra törekedtem, ezért megkerestem a felsoroltak közül a legutolsót. Tudni akartam, hányan adták már tovább a történetet, ám a férfi azt állította, hogy ezt bizony ő álmodta. Úgyhogy ne félj, Thom!

Matet nem igazán érdekelte, mit akarnak elérni a rémhíreikkel. A szóbeszéd nem fog segíteni Egwene-en és a többieken. Egy dolog azonban meglehetősen idegesítette.

– Thom, ügy tűnik, hogy nem igazán izgat ez az egész dolog! Azt hittem, Morgase volt életed nagy szerelme.

A mutatványos ismét a pipáját bámulta.

– Mat, egy nagyon bölcs asszony egyszer azt mondta nekem, az idő begyógyítja a sebeket, és elsimítja a gyűrődéseket. Nem hittem neki, pedig igaza volt.

– Akkor hát többé nem szereted Morgase-t!

– Fiú, én már tizenöt esztendeje elhagytam Caemlynt úgy, hogy nyakamon éreztem a hóhér bárdját. A halálos ítéletemen még nedves volt Morgase aláírásának tintája. Ha csak itt ülök, és azt hallgatom, ahogy Basel arról fecseg – Gill tiltakozott, mire Thom még hangosabban folytatta –, mert ezt én bizony fecsegésnek tartom, hogy Morgase hozzámegy Gaebrilhez, akkor nem kétséges, hogy ez az érzelem már hosszú ideje kihalt belőlem. Igen, azt hiszem, még mindig kedvelem őt, sőt, talán egy kicsit még mindig övé a szívem, de az a bizonyos nagy érzelem már nincs többé.

– Én pedig csak itt ücsörgök, és azt képzelem, hogy felugrasz, és a palotába rohansz, hogy figyelmeztesd – Mat elnevette magát, és meglepődve tapasztalta, hogy Thom is vele nevetett.

– Azért ennyire bolond nem vagyok, fiú! Azt mindenki tudja, hogy a férfiak és nők néha egészen különböző módon gondolkodnak. A legnagyobb különbség közöttük mégis az, hogy a férfiak felejtenek, de megbocsátani nem tudnak, a nők viszont megbocsátanak, de képtelenek a felejtésre. Morgase lehet, hogy talán csókot nyomna az arcomra, megkínálna egy kupa borral, és arról beszélne, hogy mennyire hiányoztam. Másrészt könnyen megtörténhet, hogy hívatná az őrséget, és a hóhér kezére adna. Nem. Morgase talán a legtehetségesebb asszony, akivel valaha is találkoztam, és ez azért jelent valamit. Szinte fáj a szívem Gaebrilért, ha a királynő egyszer rájön, mire is készül a fickó. Azt mondod, hogy Tear? Nem tudnál reggelig várni az indulással? Rám férne egy kis alvás!

– Napnyugtáig már egy jókora utat meg akarok tenni Tearig – Mat pislogott. – Hé, azt akarod mondani, hogy velem jössz? Azt hittem, maradni akarsz.

– Nem hallottad? Éppen most döntöttem el, hogy szeretném megtartani a fejemet! Számomra Tear biztosabb hely, mint Caemlyn, és ez így nem is hangzik olyan rosszul. Ezenkívül kedvelem azokat a lányokat – a kezében hirtelen felvillant egy kés, ami ugyanolyan hamar el is tűnt, mint ahogy felbukkant. – Nem akarom, hogy valami bajuk essen. Ha viszont gyorsan akarsz eljutni Tearbe, akkor vissza kell mennünk Aringillbe. Egy gyors hajóval napokat nyerhetünk ahhoz képest, mintha lovagolnánk, még akkor is, ha halálra hajszolnánk az állatokat. És ezt nem azért mondom neked, mert az ülepem lassacskán kezdi felvenni a nyereg alakját.

– Akkor hát Aringillba. Amilyen gyorsan csak lehet!

– Hát akkor – szólt közbe Gill –, bizonyára nem tévedek, hogy azonnal indulni akartok? Te legény, jobb, ha elkészíttetem neked azt az ételt! – felállt a székéről, és elindult az ajtó felé.

– Őrizze ezt meg a számomra, Gill mester! – mondta Mat, és odadobta neki a bőr pénzeszacskót.

– Ez meg mi, fiú? Pénz?

– Tét. Gaebril nem tudja, de fogadtam vele.

A macska leugrott, amikor Mat felvette a fából faragott kockavető poharat, és az asztalra öntötte a kockákat. Öt hatos.

– És én mindig nyerek.

Negyvennyolcadik fejezet

A szél nyomában

Amikor a Pelikán az Erinin hullámain a nyugati part felé fordult, hogy horgonyt vessen Tear rakpartja előtt, Egwene egyáltalán nem nézte a közeledő várost. Fejét lehajtva támaszkodott a korlátnak, és a hajó kövér törzse mellett hátramaradó folyóvizet bámulta. Az ezen az oldalon vízbe merülő első evező beúszott elé, aztán ismét eltűnt. A lapát fehér nyomot hagyott maga után a zavaros vízben. Egwene már ettől is rosszul lett, de tudta, a tengeri betegség még jobban rá fog törni, ha felemeli a fejét. Ha pedig a partot nézné, a Pelikán lassú, dugóhúzószerű mozgása még inkább rátelepedne megkínzott elméjére.

Jurene elhagyása óta a hajó csak lassan, komótosan haladt. Egwene-t nem érdekelte, milyen sebesen jöhetett addig, de magában azt kívánta, bárcsak elnyelte volna a folyó a Pelikánt, mielőtt befutott volna Jurene-ba. Az is jó lett volna, ha rá tudták volna venni a kapitányt arra, vessen horgonyt Aringillban, mert akkor ott átszállhattak volna egy másik hajó fedélzetére. Kívánságai között szerepelt az is, hogy bárcsak sosem szállt volna hajóra. Nagyon sok minden átfutott a fején, sok mindent kívánt, főleg azért, hogy elterelje figyelmét a hullámokról.

A hajó ingása most, hogy az evezők is dolgoztak, már nem volt olyan szörnyű, mint korábban, amikor még a vitorlákkal utaztak, de az olyan sok napon át tartott, hogy már alig érzékelte a különbséget. Úgy érezte, gyomra valósággal ide-oda lötyög belsejében, akárcsak a tej a kőfazékban. Hányinger tört rá, és komoly erőfeszítésébe került, hogy gyorsan elfeledkezzen erről az elképzeléséről.

Ő, Elayne és Nynaeve nem sok mindent tudott eltervezni a Pelikán fedélzetén. Nynaeve ritkán bírta ki tíz percnél tovább hányás nélkül, és ha Egwene tanúja volt ennek, akkor gyakran maga is újra szembesülni volt kénytelen azzal a néhány falattal, amit előzőleg sikerült magába erőltetnie. Dél felé haladva a növekvő meleg sem segített éppenséggel. Nynaeve most éppen lent volt a kabinjukban, és Elayne valószínűleg éppen egy lavórt tartott az arca elé.

Ó, a Fényre, ne! Nem szabad erre gondolnom! Zöld mezők! Legelők! A Fényre! A legelők nem hullámoznak. Kolibrik. Nem, felejtsd el a kolibriket! Pacsirták. Éneklő pacsirták.

– Joslyn úrnő! Joslyn úrnő!

Beletelt néhány pillanatba, míg felismerte Canin kapitány hangját meg a nevet, amelyen bemutatkozott a kapitánynak. Nehézkesen felemelte a fejét, és pillantását megpróbálta a hajós hosszúkás képére összpontosítani.

– Kikötünk, Joslyn úrnő. Egész úton azt hajtogatta, mennyire boldog lesz, ha újra pártra szállhat. Na, most már megjöttünk – hangján világosan érződött, maga is ugyanolyan boldog, hogy megszabadulhat három utasától, akik közül kettő az egész utat hányással töltötte, s mást sem tettek, csak egész éjjel nyöszörögtek.

Mezítlábas, mezítelen felsőtestű hajósok tartóköteleket dobtak oda a folyóba nyúló rakpart tetején álló rakodóknak. A kikötői munkások ing helyett hosszú bőrmellényt viseltek. Az evezőket behúzták, kivéve azt a kettőt, amely megakadályozta, hogy a hajó keményen nekicsapódjon a rakpart falának. A rakpart kockakövei nedvesen csillogtak. A levegőben eső illata érződött, ami megnyugtatta Egwene-t. Most már azt is észrevette, hogy kis idővel ezelőtt véget ért az örökös hintázás. Gyomra azonban még jól emlékezett a hánykolódásra. Nyugaton már lebukni készült a nap. Egwene megpróbált nem gondolni a vacsorára.

– Remek, Canin kapitány – felelte olyan méltóságteljesen, ahogy csak tudta. Nem beszélne így velem, ha rajtam lenne a gyűrű! Még akkor sem, ha a segítségére szorulnék. Megborzongott ettől a gondolattól.

Nagy Kígyós gyűrűjét a ter'angreal kőgyűrűjével együtt egy bőrszíjon viselte a nyakában. Jól érezte a kőgyűrű hűvösségét a bőrén. Ez elég hideg volt ahhoz, hogy szinte feledtetni tudja a meleg levegő páratartalmát. Ettől eltekintve azonban pontosan tudta, hogy minél többet használja a ter'angrealt, annál jobban vágyik a gyűrű érintésére. Olyan volt, mint egy kábítószer, és már képtelen volt arra, hogy erszényében hordja a gyűrűt, inkább a bőrén viselte.

Tel'aran'rhiod még mindig csak kevés olyan dolgot mutatott neki, ami közvetlen hasznukra volt. Néha, egészen rövid időre megpillanthatta Randet, Matet vagy Perrint. Ők egyébként a ter'angreal nélküli álmaiban is elég sűrűn felbukkantak. Ezeknek a látomásoknak azonban semmi értelmük sem volt. A seanchanokat is látta, de erre egyszerűen nem volt hajlandó visszagondolni. Aztán ott volt még az a rémálom, amelyikben kénytelen volt végignézni, hogy a fehérköpenyek Luhhan mestert csaléteknek használják egy hatalmas, rettenetes fogazatú csapdában. És miért ült egy sólyom Perrin vállán, és mitől volt olyan rettentően fontos, hogy az övén függő fejszét vagy a pörölykalapácsot választja? Mi volt a jelentősége annak az álomnak, amelyikben Mat leült kockázni a Sötét Úrral, és állandóan azt kiabálta, hogy „Jövök már!”? Vajon miért gondolta ebben az álomban, hogy Mat rá gondol? Aztán pedig Rand. A fiú szuroksötétben osont oda Callandorhoz. Vele együtt azonban hat férfi és öt nő is érkezett. Néhányan rá vadásztak, mások nem törődtek vele, megint mások megpróbálták odavezetni a vakító kristálykardhoz, míg megint mások megkísérelték megakadályozni, hogy elérje azt. Mintha ezek az alakok egyáltalán nem látták volna a fiút, vagy csak egészen rövid időre. A férfiak egyikének tűzből volt a szeme, és olyan kétségbeesetten vágyott Rand halálára, hogy azt Egwene szinte ki tudta tapintani. Úgy vélte, ismeri ezt az alakot. Ba'alzamon. De kik voltak a többiek? Aztán megint Rand, egy száraz, poros kamrában, tele parányi lényekkel, akik belefúrták magukat a bőrébe. Rand, amint egy hordányi seanchan előtt áll. Rand, Egwene és egy másik nő előtt állva, akik közül az egyik seanchan volt. Az egész eléggé zavarba ejtőnek látszott. Nem gondolhatott Randre meg a többiekre, mert arra kellett összpontosítania, ami nemsokára rájuk várt. Mire készül a Fekete ajah? Róluk miért nem álmodom? A Fényre, miért nem tudom megtanulni, hogy álmaimat irányítva azt lássam, amit tudni akarok?

– Vitesse ki a lovainkat a partra, kapitány! – fordult Caninhoz. – Szólok Maryim úrnőnek és Caryla úrnőnek – természetesen Nynaeve-ra – Maryim – és Elayne-re – Caryla – gondolt.

– Már leküldtem az egyik emberemet, hogy szóljon nekik, Joslyn úrnő. Az állataikat kitesszük a partra, mihelyt sikerül az embereimnek felállítani egy darut.

A hajós szemmel láthatóan örült, hogy megszabadulhat tőlük. Egwene arra gondolt, hogy rászól, nem kell annyira sietni, de aztán elvetette a gondolatot. A Pelikán már nem imbolygott és háborgott, ám ennek ellenére a lehető leghamarabb szilárd talajt akart érezni a lába alatt. Most rögtön. Azért mégiscsak megállt egy pillanatra, és megsimogatta Ködöt, a lovát, majd hagyta, hogy a szürke kanca megszaglássza a tenyerét, hogy ezzel is bebizonyítsa Caninnak, ő aztán cseppet sem siet.

Nynaeve és Elayne bukkant fel a létrán a lenti kabinok felől, csomagjaikkal megrakottan. Elayne-nek még Nynaeve-ot is támogatnia kellett. Amikor Nynaeve meglátta, hogy Egwene őt nézi, ellökte magát a leányörököstől, és támogatás nélkül tette meg a fennmaradó utat a dokkhoz vezető, keskeny pallóig, amelyet a hajósok akkor fektettek le. Két férfi széles vászonszalagot húzott át a kanca hasa alatt. Egwene lesietett kabinjába, hogy felhozza holmiját. Mire visszaért a fedélzetre, hátasa már kint volt a parton, és éppen Elayne lova lebegett félúton a rakpart és a hajó között.

Az első pillanatban, amikor újra szilárd talajon állhatott, Egwene csupán megkönnyebbülést érzett. Ez itt a lába alatt nem ingott és nem hánykolódott. Aztán végre észrevette a várost is, melynek elérése olyan sok fáradsággal és fájdalommal járt. Közvetlenül a hosszú rakpart túlsó oldalán kőből épített raktárépületek sorakoztak, és a kikötőben vagy a folyóban lehorgonyozva számtalan kisebb és nagyobb hajó várakozott. Egwene gyorsan elfordult a hajóktól. Teart síkságra építették, és itt alig akadtak dombok. Amikor végigpillantott a sáros, kövezetlen utcákon, a raktárépületek között, akkor fából és kőből épült házakat, fogadókat és kocsmákat látott. Palával vagy cseréppel fedett tetejük furcsa alakban végződött, és némelyikük felül hegyes csúcsban futott össze. Valamivel arrébb észrevett egy sötétszürke kőből épült falat, ami mögött körbefutó galériájú tornyok csúcsa emelkedett a magasba. Közöttük paloták fehér kupolái látszottak. A kupolák nem voltak teljesen íveltek, hanem inkább szögletesek, és a tornyok tetői is hegyes végű süvegre emlékeztettek, akárcsak a falon kívül épült házak teteje. Mindent összevetve Tear legalább akkora volt, mint Caemlyn vagy Tar Valon, ha nem is olyan szép, mint azok. A világ egyik jelentős nagyvárosába érkeztek meg. Akadt itt azonban egy dolog, ami azonnal magára vonta a figyelmét: Tear Köve.

Sok mesét hallott erről az épületről, tudta, hogy most a világ legnagyobb és legősibb erődítménye előtt áll, amelyet közvetlenül a Világtörés után építettek, ám ennek ellenére zabolátlan erővel zúdult rá a látvány. Az első pillantás után azt hitte, egy hatalmas, szürke sziklatömböt vagy egy alacsony, csupasz, sok száz lépés széles oldalú hegyet lát. Az erőd nyugaton egészen az Erinin partjáig elért, míg a másik oldala mélyen belógott a városba. Hamarosan észrevette a legmagasabb pontra kitűzött, hatalmas zászlót – három, rézsútosan elhelyezett, fehér holdsarló, középen osztott, piros és arany mezőn –, melyet legalább háromszáz lépés magasban tűztek ki a folyó fölé, de akkora volt, hogy egész nagy távolságból ki lehetett venni az ábrákat rajta. Aztán megpillantotta a bástyákat és a tornyokat, és még akkor is nehezére esett, hogy elhiggye, Tear Kövét valamikor emberkéz emelte. Olyannak látszott, mintha óriások faragták volna ki a hegy húsából.

– Az Egyetlen Hatalom segítségével építették – morogta Elayne. Ő is a Követ bámulta. – A Föld áramlatait összefogták, hogy kiemeljék a követ a talajból. A Levegő szállította a világ minden részéből az anyagot, a Tüzet és a Földet elegyítve pedig egyetlen, hatalmas tömbbé olvasztották össze az egészet, rések és egy cseppnyi kötőanyag nélkül. Atuan sedai úgy vélte, hogy a Fehér Torony manapság nem lenne képes ilyesmire. Különös, ha meggondoljuk, hogy napjaink Nagyurai mennyire elutasítják az Egyetlen Hatalmat.

– Úgy vélem – jelentette ki Nynaeve, miközben a közelükben dolgozó rakodókat figyelte –, hogy bizonyos dolgokat éppen ezért nem kellene hangosan kimondanunk. – Elayne ingadozni látszott a felháborodás – hiszen nagyon halkan beszélt – és az egyetértés között. A leányörökös túl gyakran és túl könnyen adott igazat Nynaeve-nak, ami cseppet sem volt Egwene ínyére.

De csak akkor, ha Nynaeve-nak igaza volt, ismerte be aztán kelletlenül. Ebben a városban számtalan szem követné azt az asszonyt, aki a gyűrűt viseli, vagy akár csak valami halvány köze is van Tar Valonhoz. A mezítlábas, bőrmellényes rakodómunkások nem törődtek a három nővel, miközben munkájukat végezték: zsákokat vagy ládákat cipeltek a hátukon, és kocsikat raktak meg. A levegő halszagtól bűzlött. A legközelebbi három móló mellé tucatnyi kisebb halászbárkát kötöttek, pont olyanokat, mint amilyeneket az amyrlin dolgozószobájában lógó rajzon láttak. Meztelen felsőtestű férfiak és mezítlábas asszonyok hallal teli kosarakat raktak ki a bárkákból, ragyogó, ezüsttől a bronzon át a zöldig terjedő árnyalatú, és még számtalan, egyéb színben pompázó halmokat, amelyekről nem is sejtette, hogy milyen halak lehetnek – élénkpiros és sötétkék, világítóan sárga, és megdöbbenésére, jó néhány csíkos vagy fehér foltos, meg hasonló mintázatú vízi teremtményt is. Egwene halkan folytatta, hogy csak Elayne hallhassa meg:

– Igaza van, Caryla. Ne felejtsd el, miért vagy Caryla! – Nem akarta, hogy Nynaeve meghallja, mit mondott, de ha a suttogásból valami meg is ütötte az egykori javasasszony fülét, attól arckifejezése nem változott meg. Bár Egwene így is érezte, hogy Nynaeve-ból az elégedettség hulláma indul ki. Éppen harmadik társnőjük fekete csődörét engedték le a rakpartra. A hajósok közben felhozták a takarmányt, és egyszerűen a nedves kőre öntötték. Nynaeve a lovakra nézett, és már nyitotta a száját. Egwene biztos volt abban, Nynaeve parancsba akarja adni, hogy nyergeljék fel hátasaikat. Ehelyett azonban összeszorította a száját, de úgy, mintha ez komoly erőfeszítésébe került volna. Nagyot rántott hajfonatán. Mire kiszedték volna a széles vitorlavászon szalagot a ló hasa alól, már rá is dobta kék csíkos nyeregtakaróját a ló hátára. Ezután a magas nyerget is a helyére tette, miközben egy pillantást sem vetett a két másik nőre.

Egwene ebben a pillanatban cseppet sem lelkesedett azért, hogy lovagoljon. A ló mozgása minden bizonnyal a hajó ingására emlékeztetné gyomrát. Elég volt azonban egyetlen pillantást vetnie a dagonyás utcákra, hogy lemondjon a sétáról. Zárt cipőt viselt ugyan, de még abban sem süllyedt volna szívesen bokáig a mocsokba, és egy cseppnyi kedvet sem érzett ahhoz, hogy magasba emelt szoknyával próbáljon meg járni a sárban. Így aztán gyorsan felnyergelte Ködöt, felült rá, és elsimította szoknyáját. Össze kellett szednie magát, nehogy eszébe jusson, azok az utcák talán mégsem annyira sárosak. Útközben a Pelikán fedélzetén Elayne varrogatott egy kicsit. A leányörökös rendkívül ügyes varrónőnek bizonyult. Átszabta szoknyáikat, és szoknyanadrágot csinált belőlük, hogy rendesen ülhessenek a nyeregben.

Nynaeve elsápadt, amikor a nyeregbe lendült, és a csődör kicsit oldalt táncolt. A beavatott erőt vett magán, azután száját összeszorítva határozottan megragadta a kantárt, és gyorsan úrrá lett lován. Amikor végül elügettek a raktárak mellett, már beszélni is tudott.

– Meg kell keresnünk Liandrint és a többieket. Közben nem tudhatják meg, hogy utánuk nyomozunk. Bizonyára tudják, hogy a nyomukban vagyunk, vagy legalábbis azt, hogy valaki a nyomukban jár. Amíg csak lehet, el akarom titkolni, hogy megérkeztünk – mély lélegzetet vett. – Elismerem, egyelőre még fogalmam sincs arról, hogyan is fogjunk hozzá. Egyelőre. Van valamilyen javaslatotok?

– Egy szaglász – vágta rá Elayne habozás nélkül.

Nynaeve a homlokát ráncolta.

– Olyan valaki, mint Hurin? – kérdezte Egwene. – De hát Hurin a királya szolgálatában állt! Az itteni szaglászok is bizonyára a Nagyurak szolgálatában lesznek.

Elayne bólintott, és Egwene egy pillanatig irigykedve gondolt arra, milyen erős a leányörökös gyomra.

– Igen, bizonyára. De a szaglászok nem olyanok, mint a Királyi Gárda vagy Tearben a Kő Védelmezői. Az uralkodót szolgálják, de néha a meglopott, egyszerű emberek is fizetnek nekik egy keveset, hogy visszaszerezzék nekik az eltulajdonított holmikat. Néha azért is megfizetik őket, hogy megkeressenek bizonyos embereket. Legalábbis Caemlynben ez a helyzet. Nem hiszem, hogy Tearben másként lenne.

– Aztán kiveszünk egy szobát valamelyik fogadóban – mondta Egwene –, és megkérjük a gazdát, hogy kerítsen nekünk egy szaglászt.

– Nem megyünk fogadóba – válaszolta Nynaeve ugyanolyan határozottan, ahogy csődörét is vezette; úgy tűnt, hogy soha, egy pillanatra sem engedi a maga feje után menni a lovat. Egy kicsivel később azonban már valamivel barátságosabb hangon folytatta. – Liandrin személyesen ismer minket, de feltételeznünk kell, hogy a többiek is tudják, miként nézünk ki. Bizonyára megfigyeltetik a fogadókat, hogy lássák, ki harapott rá arra a csalétekre, amit hátrahagytak. Azt akarom, hogy bezáruljon a csapdájuk, de úgy, hogy nem vagyunk benne. Nem szállunk meg fogadóban!

Egwene inkább nem kérdezősködött tovább.

– De akkor hol? – Elayne homlokát ráncolva, lázasan gondolkodott. – Ha felfedném kilétemet – és ezt bárki el is hinné nekem ebben az öltözékben, illő kíséret nélkül –, akkor bármelyik nemesi házban, de magában a Kőben is szívesen látott vendégek lennénk. Caemlynnek és Tearnek nagyon jó a viszonya. Akkor viszont nem maradnánk titokban. Még aznap este az egész város erről beszélne. Egy fogadón kívül más nem jut az eszembe, Nynaeve. Kivéve, ha kivezetsz minket a falakon túlra, hogy egy földműves tanyáján szálljunk meg. Onnan viszont sosem bukkanunk a nyomukra.

Nynaeve Egwene-re nézett.

– Ha meglátom a lehetőséget, majd felismerem. Csak bízzátok rám!

Elayne elkomoruló arccal előbb Nynaeve-ra, majd Egwene-re nézett, azután ismét visszafordult az első felé.

– Azért, mert nem tetszik a fülbevaló, még nem kell levágni a füledet! – morogta.

Egwene a figyelmét határozottan arra az utcára összpontosította, amelyben éppen lovagoltak. A Fény égessen meg, ha beismerem, hogy sejtelmem sincs a továbbiakról!

Tar Valonnal összehasonlítva egyáltalán nem volt sok ember az utcákon. Lehet, hogy a mindent beborító, mély sár tartotta őket vissza a mászkálástól. Kézikocsik és szekerek döcögtek el mellettük. Ezek legtöbbjét jókora szarvú ökrök húzták. A hajtók az állatok mellett haladtak, és hosszú, valamilyen világos színű fából készült botokkal ösztökélték őket. Ezeken az utcákon nyilvánvalóan nem szoktak hintók vagy gyaloghintók közlekedni. Itt is erősen érződött a halszag, és a lovasok mellett elsiető férfiak közül nem kevesen hallal teli kosarakat cipeltek a hátukon. A boltok kínálata elég szegényesnek tűnt. Sehol sem tettek ki árut a kirakatba, és Egwene csak néhány vevőt látott bemenni. A bejáratok fölött táblák lógtak – tű és cérna egy szabónál, kés és olló a késesnél, szövőszék, meg hasonló dolgok –, legtöbbjük már igen viharvertnek látszott. Néhány fogadót is láttak, de ezek cégére sem különbözött sokban az előbbi tábláktól. Itt is csak kevés vendég mozgott. A fogadók és a boltok között szorongó, kisebb házak tetején sokszor hiányos volt a cserép vagy a pala. Tearnek ez a negyede elég szegénynek tűnt. Az emberek arcát figyelembe véve ez nem nagyon zavarta őket. Mozogtak ugyan, dolgoztak, de a legtöbbjük már feladta a reményt. Csupán néhányan méltatták pillantásra a három nőt, akik lóháton vonultak el mellettük, pedig az emberek itt a gyalogláshoz szoktak.

A férfiak buggyos nadrágot viseltek, melyet általában a bokájuknál zsinórral fogtak össze. Csupán néhányan hordtak zubbonyt. Ezeket a hosszú és sötét ruhadarabokat felül szűkre szabták, lefelé viszont kiszélesedtek. Néhány férfi félcipőt hordott, csizmát senki sem viselt, míg a legtöbben mezítláb tocsogtak a sárban. Sokan sem inget, sem zubbonyt nem viseltek. A nadrágot derekukon többnyire széles, élénk színű, ám gyakran mocskos kendő tartotta. Páran hegyes csúcsú szalmakalapot csaptak a fejükre, míg mások szemellenzős szövetsapkákat viseltek. A nők ruháját magas gallér díszítette, amelyik egészen az állukig felért, a szoknyájuk pedig a bokájukat is eltakarta. Számos asszony valamivel fakóbb árnyalatú kötényt kötött a szoknyára, néha kettőt vagy hármat is, melyek közül a felső mindig kisebb volt, mint az alatta levő. Ugyanolyan szalmakalapot viseltek, mint a férfiak, ám az övék színes volt, hogy összhangban legyen kötényük színével.

Az egyik nőt megfigyelve aztán rájöttek, hogyan birkóznak meg az itteni cipők a sárral. Az asszonyság parányi fapapucsokat csatolt cipője alá, így azok jóval a sár fölött tartották. Ily módon gyorsan és biztos léptekkel haladhatott. Ezt követően Egwene másokat is felfedezett, férfiakat és nőket egyaránt, akik ugyanilyen fapapucsokat viseltek. A nők között is akadtak olyanok, akik mezítláb jártak, de nem olyan sokan, mint a férfiak. Egwene arra gondolt, vajon melyik üzletben lehetne ilyen papucsokat vásárolni, ám ekkor Nynaeve hirtelen bekanyarodott fekete lován egy sikátorba, amelyik egy hosszú, alacsony, kétemeletes épület és egy falakkal körbevett fazekasműhely között tátongott. Egwene összenézett Elayne-nel. A leányörökös megvonta a vállát, így aztán Nynaeve nyomába eredtek. Egwene még csak nem is sejtette, hová indult el Nynaeve, vagy hogy mi okból. Előbb-utóbb kénytelen lesz egy komoly szót váltani társnőjükkel. Ugyanakkor persze nem akart lemaradni a többiek mögött.

A sikátor hirtelen egy parányi, hátsó udvarban ért véget, amelyiket szinte fojtogattak a körülötte álló épületek. Nynaeve közben leszállt a nyeregből, és a kantárt hozzákötötte egy fügefához úgy, hogy csődöre ne tudjon belekapni az udvar majdnem felét elfoglaló, parányi, elkerített zöldséges kertben termesztett növényekbe. A hátsó bejárathoz kikövezett út vezetett. Nynaeve az ajtóhoz lépett, és bekopogott.

– Mi történt? – kérdezte Egwene önkéntelenül. – Miért itt álltunk meg?

– Láttad a gyógynövényeket az ablakban? – Nynaeve még egyszer bekopogott.

– Gyógynövényeket? – csodálkozott Elayne.

– Egy javasasszony – felelte Egwene, miközben leszállt a nyeregből, és Ködöt Nynaeve fekete lova mellé kötötte. A Gaidin nem jó név egy ló számára. Azt hiszi, nem tudom, miért így nevezte el? – Nynaeve talált egy javasasszonyt vagy látót, akárhogy is hívják őket errefelé.

Egy gyanakvó tekintetű asszony nyitotta résnyire az ajtót. Egwene először azt hitte, az idegen sovány, de azután a nő szélesre tárta az ajtót. Kiderült, hogy volt rajta hús bőven, de mozgásán az is látszott, hogy bőre alatt vaskos izomkötegek rejtőznek. Ugyanolyan erősnek tűnt, mint Luhhan asszony, és Emondmezőn jó pár embernek az volt a véleménye, hogy Alsbet Luhhan ugyanolyan erős, mint férje, a kovács. Ezek ugyan tévedtek, de nem jártak messze a valóságtól.

– Miben segíthetek? – kérdezte az asszony. Kiejtése az amyrlinére emlékeztetett. Szürke haja vaskos csigákban majdnem a válláig ért. Három kötényt viselt, mindegyik zöld volt, és egy kicsivel sötétebb, mint az alatta lévő, de a legfelső is csak halványzöldnek látszott. – Melyikőjüknek van szüksége rám?

– Nekem – válaszolta Nynaeve. – Szükségem van valamire rosszullét ellen. És az egyik kísérőnőmnek szintén. Már ha egyáltalán jó helyen járunk.

– Maguk nem Tearbe valók – szólt az asszony. – Ezt már az öltözékükből is fel kellett volna ismernem, mielőtt hallhattam volna, hogyan beszélnek. Engem Guenna anyónak hívnak. Az emberek Bölcs Asszonynak is neveznek, de már elég öreg vagyok ahhoz, hogy fütyüljek az ilyen hízelkedésre! Jöjjenek be, és adok valamit a gyomrukra!

Egy tiszta, rendben tartott konyhába vezette őket. A helyiség nem volt túl nagy, a falakon rézfazekak, a mennyezetről pedig szárított gyógynövények és kolbászok lógtak. A világos fából készült, jókora szekrények ajtajait faragás díszítette, amely mintha valami magas fűfélét ábrázolt volna. Az asztal lapja szinte fehér volt a súrolástól. A székek háttámláját virágmintával díszítették. A tűzhelyen rotyogó fazékból halleves illata áradt. Mellette egy zárt kanna állt, amelyiknek tartalma éppen forrni kezdett. A téglából rakott kályhában nem égett tűz, aminek Egwene igencsak örült; már így is éppen elég meleg áradt a tűzhelyből. Úgy tűnt, Guenna anyó nem törődik a hőséggel. A kályha párkányán és a kétoldalt elhelyezett polcokon további edények álltak. A padló úgy nézett ki, mintha éppen most söpörték volna fel.

Guenna anyó bezárta az ajtót maga mögött. Miközben keresztülment a konyhán az egyik szekrényhez, Nynaeve szólalt meg:

– Milyen teát akar adni? Lánclevelet? Vagy kékfüvet?

– Adnék, ha lenne – Guenna anyó egy pillanatig az egyik szekrényben keresgélt, azután egy kőedényt hozott elő. – Mivel az utóbbi időben nem nagyon volt időm bármit is gyűjteni, ezért inkább mocsári pipitér oldatot adok.

– Erről még nem hallottam – felelte Nynaeve vontatottan.

– Ugyanúgy hat, mint a lánclevél, de az íze nem annyira maró, amit, ugye, sokan nem szeretnek – a termetes asszonyság szétmorzsolta a szárított és apró darabokra vágott leveleket, majd beleszórta őket egy kék teáskannába, amit odavitt a tűzhelyhez, hogy forró vizet öntsön a keverékre. – Maga is ért a növényekhez? Üljenek le! – azzal a kezével intett, amelyikben a két, kékesen csillogó teáscsészét tartotta, melyeket a kályha párkányáról vett le. – Üljenek le, és majd beszélgetünk! Melyikőjük van még rosszul?

– Én jól vagyok – felelte Egwene gyorsan, miközben odahúzott egy széket. – Te rosszul vagy, Caryla? – a leányörökös csak a fejét csóválta.

– Nem számít – az ősz hajú asszony töltött Egwene-nek egy csészényit a sötét folyadékból, s aztán leült vele szemben az asztalhoz. – Két ember számára is elegendő adagot csináltam, de a mocsári pipitérből készült tea tovább eltart, mint a sózott hal. A hatása is erősebb, ha már állt egy kicsikét, bár ettől kissé keserűbb lesz. A kérdés csupán, mennyire van szüksége, hogy megnyugtassa a gyomrát, és mit bír el a nyelve? Igyon, leányzó! – biztatta Egwene-t, s egy pillanattal később teletöltötte a másik csészét, és maga is beleivott. – Látja? Nem fog fájni.

Nynaeve magasba emelte a csészéjét, és az első korty után undorodva felnézett. Amikor végre letette a csészét, a kellemetlenségből semmi sem látszott rajta.

– Egy picit tényleg keserű. Mondja csak, Guenna anyó, még sokáig kell elviselnünk ezt az esőt meg a sarat?

Az idős asszony a homlokát ráncolta, és aztán cseppet sem boldog pillantást vetett a három nőre. Tekintete végül Nynaeve-on állapodott meg.

– Nem vagyok én a Tengeri Nép szélkeresője, leány! – felelte nyugodtan. – Ha képes lennék előre megjósolni az idő alakulását, akkor inkább élő csukát dugnék a blúzom alá, mint hogy ezt beismerjem. A Kő Védelmezői ugyanolyan rosszul tűrik az ilyesmit, mint azt, amit az aes sedai-ok tesznek. Szóval, ért a gyógynövényekhez vagy nem? Úgy tűnik, hosszú utat tettek már meg. Mi használ kimerültség ellen? – förmedt hirtelen Nynaeve-ra.

– Laposgyökér tea – felelte Nynaeve nyugodtan. – Vagy andilay gyökér. De ha már itt tartunk, mivel könnyítene meg egy szülést?

Guenna anyó felhorkant.

– Előmelegített törülközőket tennék rá, gyermek, és talán beadnék egy kevés fehérköményt, ha a szülés különösen nehéznek ígérkezik. Ennél többre nincs szüksége egyetlen nőnek sem a segítő kéztől eltekintve. Nem tud egy olyan kérdést kitalálni, amire bármelyik parasztasszony ne tudná megadni a választ? Mit használna szívfájdalmak ellen? Az igazi, halálos fájdalmak ellen?

– Őrölt gheandinvirágot a nyelvre – válaszolta Nynaeve. – Mit csinál akkor, ha egy nőnek szúrós gyomorfájdalmai vannak, és véres a nyála?

Még egy jó darabig így vizsgáztatták egymást. A kérdések egyre gyorsabban követték a válaszokat. A kérdés-felelet játék néha rövid időre abbamaradt, amikor valamelyikőjük olyan növényről beszélt, amelyet a másik eltérő néven ismert, de aztán ismét felgyorsultak, megvitatták annak előnyét, ha oldatok helyett párlatokat használnak, borogatás helyett pakolásokat, és hogy mikor érdemes az egyiket, és mikor a másikat alkalmazni. Egyre több olyan növényt és gyökeret hoztak szóba, melyet csak az egyikük ismert, míg a másik nem is hallott róla. Mindketten igen tanulékonynak bizonyultak. Egwene viszont egészen elzsibbadt a hallgatástól.

– Miután a csontot a helyére tettük – jelentette ki Guenna anyó –, nedves törülközőbe csomagoljuk a törött végtagot. A vízbe, amibe beáztatjuk a törülközőket, előzőleg kék kecskevirágot főztünk ki – de csakis kéket, ez fontos ám – Nynaeve türelmetlenül bólintott –, és a kötés legyen forró, annyira, hogy éppen csak el lehessen viselni! Egy rész kecskevirágot, tíz rész vizet. Ennél gyengébb nem lehet. Ha már a törülközők nem gőzölögnek, akkor ki kell őket cserélni, így az egész napon át. A csont így kétszeres sebességgel fog gyógyulni, és utána kétszer olyan erős lesz.

– Ezt megjegyzem magamnak – felelte Nynaeve. – Azt is említette, hogy szemfájás ellen birkanyelvgyökeret szokott beadni. Erről még sosem hallottam...

Egwene nem bírta tovább.

– Maryim – tört ki belőle. – Tényleg azt hiszed, hogy most rögtön kell megtanulnod ezt mindet? Többé már nem vagy javasasszony, vagy talán már elfelejtetted?

– Egyáltalán nem felejtettem el! – csattant fel Nynaeve. – És még jól emlékszem azokra az időkre, amikor te is mindent megtettél azért, hogy új dolgokat tanulhass, akárcsak én!

– Guenna anyó – kérdezte Elayne eltúlzott udvariassággal. – Mit adna két olyan nőnek, akik képtelenek abbahagyni a veszekedést?

Az ősz hajú nő csücsörített a szájával, és az asztal lapját bámulta.

– Normális körülmények között, akár férfiakról, akár nőkről van szó, azt tanácsolom, hogy kerüljék egymást. Ez a legjobb és legegyszerűbb megoldás.

– Normális körülmények között? – csodálkozott Elayne. – És ha okuk van arra, hogy ne szakadjanak el egymástól? Ha például nővérek?

– Ismerek egy jó módszert arra, hogy lecsendesítsem a kötekedő kedvű embereket – jelentette ki a nagydarab asszony megfontoltan. – Ez nem olyasmi, amit bárkinek is ajánlanék, de néhányan már ilyen panasszal fordultak hozzám – Egwene úgy vélte, hogy az anyó szája szögletében mintha mosoly bujkált volna. – A két asszonytól egy-egy ezüstmárkát kérek, a férfiaktól kettőt, mert a férfiak nagyobb felhajtást csinálnak. Ezenkívül bizonyos emberek mindent megvesznek, ha annak elég magas az ára.

– És milyen gyógyszert ad be nekik? – kérdezte Elayne.

– Azt mondom nekik, hogy hozzák magukkal az ellenlábasukat, ide, hozzám. Mindketten azt várják, hogy majd a másikat fogom kezelni – most már Egwene is odafigyelt. Észrevette, hogy Nynaeve is a fülét hegyezi. – Miután kifizették a járandóságomat – folytatta Guenna anyó, és kinyújtotta egyik erős kezét, majd megfeszítette karizmait –, kiviszem őket hátra, az udvarba, és mindaddig belenyomom a fejüket a ciszterna vizébe, míg bele nem egyeznek abba, hogy felhagynak a veszekedéssel.

Elayne harsányan felnevetett.

– Azt hiszem, ebben a helyzetben én is valami hasonlót tettem volna – szólalt meg Nynaeve túlságosan is vidám hangon. Egwene remélte, hogy arckifejezése nem hasonlít Nynaeve-éra.

– Ez cseppet sem lep meg – Guenna anyó most már leplezetlenül vigyorgott. – Aztán még elmondom nekik, hogy ha még egyszer meghallom, hogy veszekednek, akkor megismételjük a kúrát ingyen, viszont a folyóban. Figyelemre méltó, milyen hatékony ez az eljárás, különösen a férfiak estén. Valamilyen furcsa oknál fogva az így kezelt személyek közül senki sem meséli el másoknak a gyógyítás részleteit. Néhány hónap múlva aztán újabb ügyfél kezd érdeklődni. Ha valaki elég bolond volt ahhoz, hogy sártekerencset egyen, akkor utána nem rohangál körbe-körbe, hogy meséljen róla az embereknek. De ha nem tévedek, egyikőjük sem akar egy ezüstmárkát fizetni.

– Nem hinném – válaszolta Egwene, és komor pillantást vetett Elayne-re, aki már megint nevetésben tört ki.

– Jól van – mondta az ősz hajú asszony. – Azok, akiket leszoktattam a veszekedésről, utána kerülnek, mint potyka a hálót, kivéve, ha tényleg megbetegednek. Örülök, hogy maguk benéztek hozzám! Mostanában a legtöbben azért jönnek ide, hogy elkergessem a rémálmaikat, és igencsak dühbe gurulnak, amikor megtudják, hogy azok ellen nem tehetek semmit – egy pillanatig a homlokát ráncolta, és megdörzsölte a halántékát. – Jól esik három olyan arcot látni, akikről nem az sugárzik, hogy mindenről lekéstek, és hogy nincs más választásuk, mint a folyónak menni. Ha hosszabb ideig Tearben maradnak, feltétlenül látogassanak meg később is! Maryimnak nevezte a leányzó? Engem Ailhuinnak hívnak. Legközelebb majd igazi teát iszunk a Tengeri Nép szigeteiről, miközben beszélgetünk, és nem olyan löttyöt, amitől ökölbe szorul a torkunk. A fenébe, de utálom a mocsári pipitér ízét! Ennél még a sártekerencs is jobban ízlik! Ha pedig még van egy kis idejük arra, hogy maradjanak, főzök egy tremalkingi feketét. Vacsoráig sem kell már sokat várnunk. A leves mellé csak kenyerem van meg sajtom, de azt egészséggel fogyaszthatják!

– Ez nagyon jó lenne, Ailhuin – válaszolta Nynaeve. – Az a helyzet, Ailhuin, ha lenne egy üres szobája, akkor azt én szívesen kibérelném hármunk számára.

A termetes asszonyság csendben végignézett rajtuk. Aztán felállt, a mocsári pipitérrel teli kannát visszarakta a gyógynövényes szekrénybe, és egy másikból piros teáskannát és egy zacskót vett elő. Csak miután főzött nekik egy kannányi tremalkingi feketeteát, és négy tiszta csészét meg egy tányérnyi mézes süteményt, valamint kiskanalakat tett az asztalra, és maga is helyet foglalt, szólalt meg újra:

– Van fent három üresen álló hálószoba, mivel a lányaim már mind férjhez mentek. A férjem, a Fény legyen hozzá kegyes, egy viharban húsz évvel ezelőtt eltűnt, lent, a Sárkány ujjainál. Pénzről azonban nem akarok hallani, ha odaadom nektek a szobákat. Ha odaadom őket, Maryim – mézet csöppentett teájába, és ismét őket vizsgálta.

– Mivel tudnánk megkönnyíteni a döntését? – tudakolta Nynaeve halkan.

Ailhuin tovább keverte teáját, mintha esze ágában sem lett volna inni belőle.

– Három fiatal nő, pompás lovakkal. Nem értek túlságosan a lovakhoz, de ezek itt véleményem szerint pont olyanok, mint az előkelő urak és hölgyek hátasai. Maga, Maryim, éppen eleget ért ahhoz, amihez én, hogy már régen kiakaszthatta volna a gyógynövényeket az ablakba, de legalábbis komolyan gondolkozhatna azon, hogy gyógyító asszonyként boltocskát nyit. Még sosem hallottam arról, hogy valaki szülőföldjétől távol gyógyítja a betegeket, de a kiejtésüket figyelembe véve maguk igencsak messziről jöttek – most Elayne-re nézett. – Errefelé nem igazán jellemző az ilyen színű haj. A beszédjük alapján Andorra tippelnék. A bolond férfiak mindig arról fecsegnek, hogy sárga hajú andori lány kell nekik. Tudni szeretném, hogy miért vannak itt. Megszöktek valaki elől? Vagy éppen üldöznek valakit? Hát, nem úgy néznek ki, mintha tolvajok lennének, és arról sem hallottam még, hogy három asszony kergetné ugyanazt a férfit. Mondják el az okaikat, és ha megfelelnek nekem, akkor megkaphatják a szobákat! Ha valamit fizetni akarnak, hát akkor felőlem vegyenek időnként egy-egy darab húst! A hús drága, amióta megszűnt a cairhieni kereskedelem. Ám először választ kérek a miértre, Maryim.

– Üldözünk valamit, Ailhuin – felelte Nynaeve. – Vagyis inkább néhány embert követünk. – Egwene nyugalmat erőltetett magára, és remélte, hogy ugyanolyan ügyesen álcázza érzelmeit, mint Elayne, aki olyan nyugodtan szürcsölte teáját, mintha csak ruhákról beszélgettek volna. Egwene nem gondolta, hogy Ailhuin Guenna sötét szemét bármely dolog elkerülte volna. – Sok dolgot elloptak, Ailhuin – folytatta Nynaeve. – Az anyánktól. És embereket is öltek. Azért vagyunk itt, hogy igazságot szolgáltassunk.

– A Fény égesse meg a lelkem – felelte a termetes asszony. – Hát nincsenek férfiak a családban? A férfiak ugyan többnyire másra sem alkalmasak, mint hogy nehéz dolgokat cipeljenek meg hogy útban legyenek, meg persze, hogy csókoljanak meg ilyesmi, de ha csatába kell menni vagy egy tolvajt megfogni, akkor ezt rájuk bíznám. Andor ugyanolyan civilizált hely, mint Tear. Maguk nem aielek.

– Csak mi hárman vagyunk, akik bármit is tehetnek – válaszolta Nynaeve. – Meggyilkolták azokat, akik helyettünk jöhettek volna.

Megöltek három aes sedai-t, gondolta Egwene. Azok biztosan nem voltak Fekete ajahbeliek. De ha nem ölték volna meg őket, az amyrlin sohasem bízhatott volna meg bennünk. Nynaeve megpróbál ragaszkodni a Három Eskühöz, de ez átkozottul nehéz.

– Rettentő! – szörnyülködött Ailhuin. – Megölték a férfiakat? Fivéreket, férjeket vagy apákat? – Nynaeve-nak vörös rózsák jelentek meg az arcán, de az idősebb asszony félreértette a pirulását. – Nem! Ne mondj semmit, leányzó! Nem akarok én a régi sebekben vájkálni. Ha nem piszkáljuk, gyorsabban begyógyul. Csak nyugalom! Nyugodjon meg! – Egwene-nek erőfeszítésébe került, hogy undorodva ne hördüljön fel.

– El kell azonban mondanom valamit – folytatta Nynaeve mereven. Arca még mindig piros volt. – Ezek a tolvajok, ezek a gyilkosok árnybarátok. Olyan asszonyok, akik legalább annyira veszélyesek, mint a legjobb kardforgatók, Ailhuin. Ha azon töprengett, miért nem akarunk fogadóban megszállni, akkor most már tudja a választ. A gyilkosok valószínűleg tudják, hogy üldözzük őket, ezért keresik a nyomainkat.

Ailhuin megvetően intett, és csak szipákolt egyet.

– A négy legveszélyesebb ember közül, akiket ismerek, kettő nő, akik még zsebkést sem hordanak, és a férfiak közül is csak az egyik harcol karddal. Ami pedig az árnybarátokat illeti... Maryim, ha egyszer olyan idős lesz, mint én, akkor tudni fogja: a hamis Sárkányok veszélyesek, az oroszlánhalak veszélyesek, a cápák veszélyesek, akárcsak a hirtelen felbukkanó déli viharok; ám az árnybarátok csupán bolondok. Mocskos bolondok, de akkor is csak azok. A Sötét Urat bezárták oda, ahová a Teremtő kívánta őt, és egyetlen Lappangó vagy Rémagyar, akikkel a gyerekeket szokták ijesztgetni, sem tudná kihozni onnan. A bolondoktól nem félek, kivéve, ha ők kormányozzák a hajót, amiben ülök. Úgy vélem, nincsen olyan bizonyítékuk, amivel a Kő Védelmezői elé járulhatnának. Akkor csak a maguk szava állna a gyilkosok szava ellen.

Mi az a lappangó? – kérdezte magában Egwene. És mi az a Rémagyar, ha már itt tartunk?

– Meglesznek a bizonyítékok, ha megtaláltuk őket – mondta Nynaeve. – Náluk vannak a lopott holmik, és mi pontos leírást tudunk adni. Csupa régi és nem túl értékes dolog, ám mégis fontosak nekünk és a barátainknak.

– Meglepődnének, ha tudnák, hogy a régi dolgok milyen értékesek! – felelte Ailhuin szárazon. – A vén Leuese Mulan tavaly a Sárkány ujjainál három szívkő tálat és egy kupát fogott ki a hálójával. Most már nemcsak egy halászbárka tulajdonosa, hanem egy igazi kereskedelmi hajóé is, amellyel árut szállít a folyón felfelé. A vén bolond még azt sem tudta, mi akadt a hálójába, míg el nem mondtam neki. Valószínűleg akad ott még több is ezekből, ahol jöttek, de Leuese még a pontos helyre sem tudott visszaemlékezni, ahol a felszínre emelte őket. Nem tudom, hogyan volt képes akár egyetlen halat is a hálójába fogni. A teari halászbárkáknak legalább a fele hónapokon keresztül kiment a deltába, hogy cuendillart keressen, ahelyett hogy morgóhalat meg lepényhalat fogtak volna. Némelyiküknek maguk a Nagyurak mondták meg, hogy hol vessék ki a hálójukat. Ilyen értékesek lehetnek a régi holmik, ha valóban eléggé ősiek. Hát, arra rájöttem, hogy szükségük van egy segítőre, és én éppenséggel ismerem a megfelelőt.

– Kicsodát? – kérdezte Nynaeve gyorsan. – Ha egy előkelőségre gondol, talán egy Nagyúrra, akkor ne feledkezzen meg arról, hogy nincsenek bizonyítékaink, míg meg nem találtuk a tetteseket!

Ailhuin úgy kacagott, hogy majdnem megpukkadt bele.

– Leányzó, a Maule negyedből senki sem ismeri személyesen a Nagyurakat, de még egy földbirtokost sem. A sártekerencsek nem úsznak egy rajban az aranyhalakkal. Be fogom mutatni maguknak az egyik veszélyes embert az ismeretségi körömből, mégpedig azt, aki nem használ kardot, és a két férfi közül ő a veszélyesebb. Juilin Sandar, fürkész. A legjobb fürkészünk. Nem tudom, hogy van Andorban, de egy fürkész mifelénk ugyanúgy dolgozik nekem, mint ahogy egy nemesnek vagy egy kereskedőnek, csak kevesebbet kér a munkájáért. Hacsak nem nyelte el őket a föld, akkor Juilin meg fogja találni ezeket az asszonyokat, és visszahozza az ellopott holmikat anélkül, hogy maguknak az árnybarátok közelébe kellene menni.

Nynaeve kissé bizonytalanul beleegyezett a dologba, mire Ailhuin felkötötte fapapucsait a cipője alá – klognak nevezte őket –, és elsietett.

Egwene a konyha ablakán keresztül pillantott utána, amint ellépdelt a lovak mellett, és aztán a sarkon befordult egy sikátorba.

– Lassacskán megtanulod, hogy úgy viselkedj, mint egy aes sedai, Maryim! – szólalt meg, amikor ismét a többiek felé fordult. – Már ugyanolyan jól manipulálod az embereket, mint Moiraine!

Nynaeve holtsápadttá vált.

Elayne remegő térddel odalépett Egwene-hez, és lekevert neki egy jókora pofont. Egwene úgy meglepődött, hogy csak döbbenten tátogott.

– Túl messzire mentél! – mondta az aranyhajú nő. – Túl messzire. El kell viselnünk egymást, különben együtt fogunk elpusztulni. Te talán az igazi nevedet mondtad meg Ailhuinnak? Nynaeve mindent elmondott neki, amit tudnia kellett, azt is, hogy árnybarátokat keresünk, és ez már magában is veszélyes dolog, hiszen így összefüggésbe hozhatnak minket a Sötét Úr szolgáival. Nynaeve azt is mondta, hogy az üldözöttek veszélyes gyilkosok. Azt akarod, hogy elmondjuk, hogy a Fekete ajah tagjai? Tearben? Mindent kockára akarsz tenni? Mi van, ha Ailhuin mégsem tudja tartani a száját?

Egwene óvatosan megdörzsölte lángoló arcát. Elayne-nek erős keze volt.

– Attól még nem kell, hogy tetsszen nekem!

– Tudom – sóhajtotta Elayne. – Nekem sem tetszik. De hát így kell tennünk!

Egwene elfordult tőle, és az ablakon keresztül a lovakat bámulta. Hiszen én is tudom! De attól még nem kell, hogy tetsszen is nekem!

Negyvenkilencedik fejezet

Vihar Tearben

Egwene végül visszaült az asztalhoz, és kortyolni kezdte a teáját. Úgy gondolta, Elayne-nek talán igaza van, tényleg túl messzire ment, mégsem tudta rávenni magát, hogy bocsánatot kérjen, így hát csendben ültek. Amikor Ailhuin hazajött, egy férfit hozott magával. Az ösztövér ember középkorú lehetett, és úgy nézett ki, mintha valami öreg fából faragták volna. Juilin Sandar az ajtónál levette klogjait, és a fogasra akasztotta széles, kúp alakú szalmakalapját. Barna köpenyén viselt övéről egy Hurinéhoz hasonló kardtörő függött, azzal a különbséggel, hogy a hosszú rések mellett mindkét oldalán rövidek is voltak. Egy bot volt nála, majdnem olyan hosszú, mint ő maga, alig vastagabb, mint a hüvelykujja; a botot ugyanabból a világos színű, erősen tagolt fából metszették, amelyeket a fogatosok is használtak igásállataik ösztökélésére. Rövidre nyírt haja a fejére simult, sötét, ide-oda cikázó szemei pedig a szoba minden részletét felfedezték. És mindenkit, aki a helyiségben tartózkodott. Egwene lefogadta volna, hogy Nynaeve-ot kétszer is megnézte, és legalábbis figyelemre méltónak találta Nynaeve szenvtelen magatartását; ezt pedig a nő is tudta.

Ailhuin helyet mutatott a férfinak az asztalnál, ő pedig feltűrte kabátujját, mindannyiuk felé biccentett, majd vállára támasztva a botját, leült. Nem szólalt meg egészen addig, míg az őszülő hajú asszony készített egy új kanna teát, és mindenki bele nem szürcsölt a saját italába.

– Guenna anyó beszélt nekem a gondjaikról – jegyezte meg végül a férfi nyugodtan, és letette csészéjét. – Ha tudok, segítek, de lehetséges, hogy a Nagyurak is megbíznak valamivel hamarosan.

A termetes asszony felhorkant.

– Juilin, mióta halandzsázol te, mint egy kofa, aki megpróbálja selyemnek eladni a vásznat? Te csak ne állítsd, hogy a Nagyurak hívatni fognak, mielőtt tényleg megtették volna!

– Én nem állítottam – mosolyodott el Sandar –, csakhogy tudom, ha egyszer éjszaka embereket láttam a tetőkön. Mindössze a szemem sarkában villantak fel – ezek úgy el tudnak rejtőzni, mint csőhalak a nád között –, de azért láttam, ahogy surrantak. Eddig még senki sem jelentett lopást, de arra fogadnék egy vacsorában, hogy tolvajok vannak a falakon belül. Akar fogadni velem? Még egy hét, és a Kőbe hivatnak, hogy lefüleljek egy tolvajbandát, akik a kereskedők házait, vagy éppenséggel a földesurak birtokait fosztogatják. A védelmezők őrizhetik az utcákat, de ha tolvajokat kell elkapni, akkor a fürkészért küldenek, és mindenki előtt először értem. Nem az áramat akarom felsrófolni, csak annyit akarok mondani, hogy bármilyen munkát is adnak nekem ezek a csinos hölgyek, azt gyorsan kell elvégeznem.

– Elhiszem, hogy igazat mond – jegyezte meg Ailhuin vonakodva. – Lehazudná ugyan a holdat az égről, ha úgy gondolná, ezzel egy csókot nyerhet, más dolgokról viszont kevésbé hazudik, mint a legtöbb férfi. Talán ő a legbecsületesebb ember, aki Maule-ban született – Elayne szája elé kapta a kezét, és Egwene is megpróbált nem nevetni. Nynaeve mozdulatlanul és láthatóan türelmetlenül ült.

Sandar az ősz asszonyra fintorgott, majd úgy döntött, hogy nem vesz tudomást a szavairól. Ehelyett Nynaeve-ra mosolygott.

– Bevallom, felkeltették a kíváncsiságomat ezek a tolvajok. Ismertem én is női tolvajokat, és bandákat is ismertem, ám női tolvajbandákról még sosem hallottam. És hálával tartozom Guenna anyónak – tekintetével egyre csak Nynaeve-ot pásztázta.

– Mit kér érte? – kérdezte a javasasszony élesen.

– Ha lopott holmit kerítek elő – felelte a férfi gyorsan –, akkor a felfedett tárgy értékének egytizedét szoktam kérni. Ha embereket kell megtalálnom, személyenként egy ezüstmárkát számítok. Guenna anyó azt állítja, hogy a lopott holmi csupán a maguk számára jelent értéket, hölgyem, ezért azt javasolom, hogy az utóbbi változatot fogadja el – hófehér fogú mosolyát Nynaeve-ra villantotta. – Szívem szerint egyáltalán nem fogadnék el pénzt, de hát a testvériség neheztelne rám miatta, és a lehető legkevesebbet kérem. Egy-két rézgaras, nem több.

– Én ismerek egy szaglászt – mondta Elayne – Shienarból. Nagyon tisztelettudó férfi. Ő kardot is hord a kardtörője mellett. Maga miért nem?

Sandar egy pillanatig meglepettnek tűnt, majd attól döbbent meg, hogy meglepetésen érte magát. A nő megjegyzését nem értette meg, vagy pedig úgy döntött, hogy nem vesz róla tudomást.

– Maga nem teari. Hallottam már Shienarról, úrnőm, a trallokokról, és hogy ott minden férfi harcos – mosolya elárulta, hogy mindezt gyerekmesének tartja.

– A történetek igazak – világosította fel Egwene. – Legalábbis közel állnak az igazsághoz. Én már jártam Shienarban.

A fürkész a nőre pislogott, és folytatta:

– Én nem vagyok nemesúr, sem gazdag kereskedő, de még katona sem. A védelmezők nem törődnek azzal, ha a külföldiek kardot viselnek – kivéve persze, ha hosszú ideig szándékoznak itt tartózkodni –, engem viszont azonnal bedugnának a Kő alá, egy cellába. Itt törvények uralkodnak, úrnőm – keze önkéntelenül végigfutott botján. – Kard nélkül is jól megvagyok – ismét Nynaeve-ra nevetett. – Most pedig, ha leírnák azokat az ellopott tárgyakat...

Elhallgatott, amikor a nő az asztal szélére tette pénzeszacskóját, és kiszámolt tizenhárom ezüstmárkát. Egwene úgy látta, társa a legvékonyabb ezüstöket választotta ki; legtöbbjük teari volt, és csak egy andori. Az amyrlin elég sok aranyat adott nekik, de hát az sem tart örökké.

Nynaeve elgondolkodva nézte erszényét, mielőtt behúzta rajta a zsinórt, és visszarakta övtáskájába.

– Tizenhárom nőt kell megtalálnia, Sandar mester, és még egyszer ennyit kap, ha sikerrel járt. Csak keresse meg őket, a lopott holmit meg majd magunk visszaszerezzük!

– Magam is megteszem, ennél jóval kevesebbért – tiltakozott a fürkész. – És semmi szükség külön jutalomra. Amennyit számítok, az elég. Ne féljen, engem nem lehet megvesztegetni.

– Senki sem gondol ilyesmire – biztosította Ailhuin. – Megmondtam, hogy ez a férfi becsületes. Csak akkor ne higgyen neki, ha azt mondja, hogy szereti! – Sandar dühösen nézett a Bölcs Asszonyra.

– Én fizetek, Sandar mester! – kötötte Nynaeve az ebet a karóhoz. – Így én mondom meg, mit akarok venni! Maga csak megkeresi ezeket az asszonyokat, semmi több! – A javasasszony várt, amíg a férfi vonakodva bólintott, majd folytatta: – Lehet, hogy együtt vannak, lehet, hogy nem. Az első egy taraboni. Kicsit magasabb nálam, sötét szeme és világos, mézszínű haja van, amelyet apró fonatokban visel, ahogy az Tarabonban szokás. A férfiak talán csinosnak mondanák, ő azonban ezt nem venné bóknak. Ellenszenves, duzzogó ajka van. A második egy kandori. Hosszú fekete haja van, fehér csíkkal a bal füle fölött, és...

Nynaeve nem mondott neveket, és Sandar sem kérdezte tőle. A neveket könnyen meg lehet változtatni. A férfi mosolya eltűnt, amint az üzlet részleteire terelődött a szó. Miközben a beavatott leírta neki a tizenhárom nőt, a fürkész feszülten figyelt, és Egwene biztos volt abban, hogy miután végeztek, a férfi szóról szóra vissza tudná mondani Nynaeve szavait.

– Guenna anyó talán már szólt róla – tette még hozzá Nynaeve –, de azért újból elmondom. Ezek az asszonyok veszedelmesebbek, mint hinné. Máris tucatnyi ember halt meg a kezük által, legalábbis ennyiről tudok, de nem lennék meglepve, ha ez csupán egy csepp lenne abból a vérből, ami a kezükhöz tapad – Sandar és Ailhuin is megrezzentek erre.

– Ha felfedezik, hogy kérdezősködik utánuk, rá fogják venni, hogy elmondja, hol vagyunk, és akkor valószínűleg Guenna anyó is velünk együtt hal meg – az ősz hajú asszony hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Higgyen nekem! – kiáltott fel Nynaeve, és pillantásából látszott, hogy komolyan gondolja. – Higgyen nekem, vagy visszaveszem az ezüstöt, és keresek mást, akinek több esze van!

– Fiatal koromban – kezdte Sandar komoly hangon – egy zsebmetszőnő kést nyomott a bordáim közé, csak mert azt hittem, egy csinos, fiatal lány nem lehet olyan hidegvérű gyilkos, mintegy férfi. Ezt a hibát többé nem követem el. Úgy fogok viselkedni, mintha ezek az asszonyok mind aes sedai-ok volnának, mégpedig a Fekete ajah tagjai! – Egwene majdnem felkiáltott, mire a férfi sajnálkozó pillantást vetett felé, miközben besöpörte az ezüstöket saját erszényébe, majd övéhez erősítette a zacskót. – Nem akartam megijeszteni, jó úrnőm. Hisz nincsenek is aes sedai-ok Tearben! Pár napba beletelhet, ha nincsenek együtt. Tizenhárom asszonyt együtt könnyű lesz megtalálni, külön-külön nehezebb. De mindenképpen megtalálom őket. És nem ijesztem el őket, mielőtt jelentettem volna maguknak.

Amikor a férfi magára öltötte szalmakalapját, klogjait, és kiment a hátsó ajtón, Elayne megszólalt:

– Remélem, nem elbizakodott, Ailhuin. Hallottam, mit mondott, de... nem fogta fel, milyen veszélyesek, ugye?

– Sosem volt ostoba, hacsak nem egy ragyogó szempárról vagy csinos bokáról volt szó – felelte az ősz asszony. – Ez pedig valamennyi férfi gyengéje, ő a legjobb fürkész Tearben. Ne aggódjon! Megtalálja a maguk árnybarátait!

– Esni fog, még az éjjel – jelentette ki Nynaeve borzongva, hiába volt meleg a szobában. – Érzem a vihar közeledtét – Ailhuin csak a fejét rázta, és kezdte tányérokba merni vacsorára a hallevest.

Miután ettek és elmosogattak, Nynaeve és Ailhuin leültek az asztalhoz, és gyógynövényekről meg a különböző gyógymódokról beszélgettek. Elayne egy kis hímzésen dolgozott, apró, kék és fehér virágokat varrt köpenye vállára, majd olvasni kezdte a Manechesi Willim esszéi egyik példányát, amelyet Ailhuin kis könyvespolcáról vett le. Egwene is megpróbált olvasni, de sem az esszék, sem a Kósza Jain utazásai, sem pedig a tréfás Aleria Elffin nem tudta lekötni figyelmét, ezért pár oldal után letette őket. Ruháján keresztül megérintette a ter'angreal kövét. Vajon hol lehetnek? Mit akarnak a Szívben? Senki, egyedül a Sárkány – egyedül Rand! – érintheti Callandort, akkor hát mit akarnak? Vajon mit?

Ahogy sötétedett, Ailhuin mindegyiküknek megmutatta a szobáját a fölső szinten, miután azonban az asszony elvonult saját hálóhelyére, a három nő Egwene-nél gyűlt össze, az egyetlen, lámpa által megvilágított helyiségben. Egwene már fehérneműre vetkőzött; a szíj a két gyűrűvel ott függött a nyakában. A rovátkolt követ jóval súlyosabbnak érezte, mint a másikat. Mióta elhagyták Tar Valont, minden éjjel ezt tették, kivéve akkor, amikor az aielekkel aludtak.

– Egy óra múlva ébresszetek fel! – kérte Egwene.

Elayne a homlokát ráncolta.

– Olyan rövid idő után?

– Kellemetlennek érzed? – aggódott Nynaeve. – Lehet, hogy túl gyakran használod.

– Ha nem tenném, még mindig Tar Valonban pucolnánk a fazekakat, és remélnénk, hogy találunk egy Fekete nővért, mielőtt egy Szürke Gyilkos talál meg minket! – jegyezte meg Egwene élesen. A Fényre! Elayne-nek igaza van! Úgy vagdalkozom, mint egy duzzogó kölyök! Mély lélegzetet vett. – Lehet, hogy tényleg kellemetlenül érzem magam. Talán azért van, mert most olyan közel vagyunk a Szív Kövéhez. Annyira közel Callandorhoz. Annyira közel a csapdához, bármi legyen is az!

– Légy óvatos! – kérte Elayne, Nynaeve pedig még halkabban hozzátette:

– Nagyon óvatos légy, Egwene! Kérlek! – mondta, s hajfonatát idegesen rángatta.

Amikor Egwene – mindkét oldalán egy-egy széken ülő társnőjével – lefeküdt az alacsony ágyra, mennydörgés rázta meg a környéket. Az álom lassan magához ölelte a lányt.

Most is a hullámzó dombok között találta magát, mint először mindig; lepkék és virágok tarkállottak a meleg, tavaszi napsütésben, madarak csicseregtek, lágy szellő fújt. Ezúttal a zöld selyemruhát viselte, a mellrészen hímzett aranymadarakkal, és zöld bársonycipellőt. A ter'angreal olyan könnyűnek tűnt, hogy úgy érezte, a szél bármikor előfújhatja ruhájának kivágásából, csupán a Nagy Kígyós gyűrű tartotta lent a szíjat.

Okulva addigi, egyszerű hibáiból és tévedéseiből, már valamit megtanult Tel'aran'rhiod szabályaiból – hiszen még az Álmok Világának, ennek a Sosem Látott Világnak is megvoltak a maga szabályai, még ha furcsának is tűntek – biztos volt azonban abban, hogy még tizedüket sem ismeri –, és ismert egy módszert arra is, hogy oda kívánja magát, ahol lenni akar. Behunyta a szemét, kiürítette elméjét, mintha a saidart akarná magához ölelni. Nem volt könnyű, hiszen a rózsabimbó már kezdett megformálódni, és Egwene érezte az Igazi Forrást, a késztetést, hogy megnyíljon előtte, most azonban az ürességet valami mással kellett megtöltenie. Maga elé idézte a Kő Szívét úgy, ahogy korábbi álmaiban látta, minden apró részletét elképzelte, tökéletesen. A hatalmas, vörösre polírozott oszlopokat. Az időette kőpadlót. A kupolát a feje felett. A kristály kardot, az érinthetetlent, ahogy markolatával lefelé, lassan forog a levegőben. Amikor már olyan valóságosnak tűnt minden, hogy csak ki kellett nyúlnia, hogy megérintse, kinyitotta a szemét, és ott állt, a Kő Szívében. Legalábbis abban a Kő Szívében, amely Tel'aran'rhiodban létezett.

Ott voltak az oszlopok, és ott volt Callandor. A ragyogó kard körül pedig, olyan anyagtalanul és homályosan, mintha csak árnyékok volnának, tizenhárom asszony ült a földre kuporodva, és a forgó kardot bámulta. A mézhajú Liandrin most megfordult, és egyenesen Egwene-re nézett azokkal a hatalmas, sötét szemeivel. Rózsaajka mosolyra húzódott.

Egwene levegő után kapva felült az ágyban, hogy majdnem kiesett belőle.

– Mi a baj? – kérdezte Elayne. – Mi történt? Olyan ijedtnek tűnsz!

– Épp hogy csak lehunytad a szemed! – mondta Nynaeve halkan. – Ez az első alkalom, hogy anélkül jössz vissza, hogy felébresztettünk volna! Történt valami, igaz? – erősen megrántotta hajfonatát. – Jól vagy?

Hogy jöttem vissza? – csodálkozott Egwene. A Fényre, azt sem tudom, hogy csináltam! Tudta, hogy ezzel csak halogatni akarja a beszámolót arról, amit úgyis el kell mondania. Megoldva a szíjat a nyakában, tenyerébe vette a Nagy Kígyós gyűrűt, és vele a nagyobb, csavart kőgyűrűt is.

– Ránk várnak – mondta végül. Nem kellett megneveznie, akikről beszélt. – És azt hiszem, tudják, hogy Tearben vagyunk.

Kint a vihar tépázni kezdte a várost.

Mat a közte és Thom között fekvő kőtáblára bámult, miközben az eső egyenletesen kopogott feje felett a fedélzeten, de nem igazán volt képes a játékra összpontosítani, még akkor sem, ha egy andori ezüstmárka volt a tét. Kint dörgött, és villám ragyogta be a kis hajóablakokat. A Fecske kapitányi kabinját mindössze négy lámpás világította meg. Lehet, hogy ez az átkozott hajó valóban olyan gyors, mint a fecske, ez az utazás mégis átkozottul hosszú! A hajó most nagyot zökkent, majd még egyet, azután úgy tűnt, megváltozott a mozgása. Remélem, nem rekedtünk valami francos homokzátonyon! Ha nem futja a legjobb időt, ami ki tud hozni ebből az átkozott teknőből, hát a torkán dugom le azt az aranyat! Mat ásított – nem volt képes jól aludni, mióta csak elhagyták Caemlynt – túlságosan sokat aggódott –, majd letett egy fehér követ két vonal kereszteződésére; még három lépés, és Thom feketéinek egyötödét kiüti.

– Te jó játékos lennél, fiú – mondta a mutatványos pipájával a szájában, miközben lerakta következő bábuját –, ha rászánnád magad – a pipadohány illata levél és mogyoró keverékére emlékeztetett.

Mat újabb követ vett ki a könyökénél lévő halomból, majd pislogott, és visszatette a helyére. Ugyanabban a három lépésben Thom kövei körülveszik az ő bábuinak egyharmadát. A fiú ezt nem látta előre, így nem tehetett ellene semmit.

– Vesztettél te már valaha? – kérdezte a mutatványost. Az letette pipáját, és a megrángatta a bajszát.

– Hosszú idő óta nem. Morgase a játékok felében megvert. Azt mondják, a jó hadvezérek és azok, akik ügyesen játsszák a Házak Játékát, azok a kő játékban is jók. Ő a játékban is részt vesz, de abban sem kételkedem, hogy csatában is megállná a helyét.

– Nem kockáznál inkább egy kicsit? A kő túl sokáig tart.

– Szeretem, ha tíz dobásból legalább egynél többször esélyem van a nyerésre – felelte az ősz hajú férfi szárazon.

Mat talpra ugrott, amikor az ajtó kivágódott, és Derne kapitány rontott be rajta. A szögletes arcú férfi lekanyarította válláról köpenyét, és lerázva róla az esőt, halkan káromkodott.

– A Fény fonnyassza el a csontjaimat, nem is tudom, miért mentem bele, hogy kibéreljék a Fecskét! Még a legsötétebb éjszakában és a leghevesebb eső közepette is egyre csak hajszolnak! Még nagyobb sebességet! Mindig az a francette rohanás! Mostanáig már százszor homokzátonyra futhattunk volna!

– Maga akarta az aranyat – felelte Mat hangosan. – Maga mondta, Derne, hogy ez a rakás ócskaság elég gyors! Mikor érünk már Tearbe?

A kapitány kurtán elmosolyodott:

– Nemsokára kikötünk. És átkozott paraszt legyek, ha még egyszer olyan rakományt viszek, amelyik kinyitja a száját! Nos, hol van a többi aranyam?

Mat az egyik hajóablakhoz sietett, és kikémlelt rajta. A vakító villámfényben meglátta a vizes dokkoló követ, ha mást nem is igen. Előhalászta a másik, arannyal töltött erszényét a zsebéből, és odalökte Dernének. Ki hallott már olyan hajósról, aki nem kockázik!

– Épp ideje! – mondta hangosan. Fény, add, hogy idejében érkezzem!

Tartalék ruháit és takaróit a bőrzsákba gyömöszölte, majd a zsákot az egyik oldalára vette, a petárdatekercset pedig a másikra. Köpenye mindkettőt elfedte, bár így kissé kinyílt elöl. De inkább ő ázzon át, mint a petárdák! Saját magát megszáríthatja, és olyan lesz, mint újkorában, a tűzijáték azonban tönkremegy, erről egy vödör víz segítségével könnyen meggyőződhetett előzetesen. Azt hiszem, Rand apjának igaza volt. Mat mindig azt hitte, esőben azért nem engedi a falutanács a tűzijátékot, mert a tiszta éjjelen jobban mutat.

– Még nem akarod eladni azokat? – kérdezte Thom, miközben vállára vette mutatványosköpenyét. A köpeny elfedte bőrtokban nyugvó hárfáját és furulyáját, ruhás- és takarószsákját azonban a köpönyegén kívülre vetette a hátára.

– Addig nem, míg rá nem jövök, hogyan működnek, Thom. Mellesleg, gondold el, micsoda mulatság lesz, ha mindet felrobbantom!

A mutatványos összerázkódott.

– Csak ha nem egyszerre csinálod, fiú. Meg ha nem hajítod a tűzhelybe vacsora közben. Ez sem állna távol tőled, azok alapján, amiket eddig műveltél azzal a holmival. Szerencséd, hogy két nappal ezelőtt a kapitány nem hajított le mindkettőnket a hajóról!

– Nem tette volna – nevetett Mat. – Amíg nálam volt az az erszény. Igaz, Derne?

Derne feldobta tenyerében a pénzeszacskót.

– Eddig nem kérdeztem, de most már odaadtad az aranyat, és visszavenni nem fogod. Miért ez az egész? Ez a nagy rohanás?

– Fogadás, Derne – Mat ásítva megragadta vívóbotját, és készen állt az indulásra. – Csak egy fogadás.

– Fogadás! – pillantott Derne a súlyos erszényre. A másik már pénzesszekrényébe volt zárva. – Biztosan egy egész, francos királyság a tét!

– Még annál is több – biztosította Mat.

Az eső úgy ömlött a fedélzetre, hogy Mat még a pallót sem látta, kivéve ha egy újabb villám villant fel a város felett. A felhőszakadás dübörgése és susogása valósággal kiürítette a fejét. Másrészt legalább az ablakok fényeit látta valamivel lejjebb, az utcában. Ott biztosan lesznek fogadók is. A kapitány nem jött fel velük a fedélzetre, hogy elbúcsúzzanak, és a legénység egyetlen tagja sem maradt kint az esőben. Mat és Thom egyedül ment ki a rakpartra.

Mat káromkodott, amikor csizmája beleragadt az utca sarába, de ez semmit sem segített. Így aztán tovább caplatott, amilyen gyorsan csak tudott. Botjának vége minden lépésnél beleragadt a sárba. A levegő az eső ellenére is hal- és rohadásszagú volt.

– Keressünk magunknak egy fogadót! – mondta jó hangosan, hogy Thom is meghallja –, aztán elmegyek körülnézni.

– Ebben az ítéletidőben? – kiáltotta Thom vissza. Az esővíz végigfolyt az arcán, de a mutatványos fontosabbnak gondolta, hogy szárazon tartsa a hangszerek tokjait, mint hogy az arcát védje.

– Comar lehet, hogy jóval előttünk hagyta el Caemlynt. Ha jó hátason lovagolt, és nem olyan beteg öszvéreken, mint mi, akkor akár egy teljes nappal előttünk elérhetett Aringillba. Nem tudom, hogy az előnyéből mennyit sikerült ledolgoznunk a fajankó Derne segítségével.

– Gyorsan jöttünk – ismerte be Thom. – A Fecske pont olyan volt, mint a neve.

– Akárhogy is, Thom, esik vagy nem esik, meg kell őt találnom, mielőtt ő találná meg Egwene-t, Nynaeve-ot és Elayne-t.

– Egy pár óra ide, vagy oda, igazán nem számít! Egy ekkora városban, mint Tear, több száz fogadót találhatsz. A falakon kívül is akad még legalább száz, amelyek közül sokan egészen kicsik, s legfeljebb egy tucatnyi szobát adnak ki. Elég kicsik ahhoz, hogy elmenjünk mellettük, és észre se vegyük, hogy ott vannak – a mutatványos egy kicsit előrébb húzta köpenye csuklyáját, és magában így morgott: – Hetekig is eltart, míg mindet átnézzük. Viszont Comarnak is ugyanígy hetekbe fog kerülni. Az éjszakát száraz helyen is tölthetjük. Az összes megmaradt pénzedbe lefogadhatod, hogy Comar nincs kint az utcán.

Mat a fejét csóválta. Parányi fogadó, alig egy tucat szobával. Mielőtt elhagyta volna Emondmezőt, az ottani fogadó volt a legnagyobb épület, amit valaha is látott. Erősen kételkedett abban, hogy Bran al'Vere-nek egy tucatnyinál több kiadó szobája lett volna. Egwene a szüleivel és nővéreivel a második emelet homlokzati szobáiban lakott. A Fény égessen meg, néha azt hiszem, egyikünknek sem lett volna szabad elhagynia Emondmezőt. Randnek azonban nem volt más választása, és lehet, hogy Egwene is meghalt volna, ha nem megy el Tar Valonba. És most talán azért hal meg, mert odament. Mat nem hitte, hogy képes lenne újra visszaszokni a parasztok életmódjához. A tehenek és a birkák biztosan nem tudnak kockázni. Perrinnek legalább maradt esélye, hogy hazamehessen. Menj haza, Perrin! – gondolta önkéntelenül. Menj haza, amíg lehet! Megrázkódott. Bolond! Miért menne? Egy ágy merült fel gondolataiban, de elhessegette a képet. Még nem.

Villámok cikáztak az égen, egyszerre három, szaggatott fénysugár, és éles fényük egy keskeny házra vetődött, amelyiknek ablakában gyógynövények csomói lógtak. Mellette egy bolt állt, természetesen bezárva, de bizonyára egy fazekas üzlete lehetett, a tálakat és tányérokat ábrázoló cégért figyelembe véve. Mat nagyot ásított, és az eső miatt még inkább behúzta a nyakát, miközben megpróbálta csizmáját valamivel gyorsabban kihúzni az utca sarából.

– Azt hiszem, ezt a városrészt nyugodtan elfelejthetjük, Thom! – kiáltotta. – Ezt a rengeteg sarat és a halak bűzét. El tudod képzelni, hogy Nynaeve és Egwene – vagy Elayne! – itt akarna lakni? A nők rendet akarnak és tisztaságot, Thom, és hogy minden jó illatú legyen.

– Talán, fiú – morogta Thom, aztán köhögött –, meglepődnél, ha tudnád, milyen kevéssel beérik a nők! De talán igazad van.

Mat köpenyét védelmezően a petárdástekercs fölé húzta, és még nagyobbakat lépett.

– Menjünk tovább, Thom! Ma este még meg akarom találni Comart vagy a lányokat – de egyikőjüket mindenképpen.

Thom a nyomában bicegett, és időnként felköhögött.

Keresztül haladtak a széles, és immár – az eső miatt – őrizetlen városkapun. Mat boldog volt, hogy ismét utcakövet érezhetett a talpa alatt. Alig ötven lépésnyire tőlük egy fogadó látszódott. Az ivó ablakából fény vetődött az utcára. Zeneszó hallatszott ki bentről. Az utolsó ötven lépést Thom az eső ellenére is igen fürgén tette meg, akár bicegett, akár nem.

A Fehér Félhold fogadósa abban különbözött az asztalok mellett alacsony széken ücsörgő férfiak legtöbbjétől, hogy az övvonal alatt ugyanolyan széles volt, mint afölött. Matnek az volt az érzése, hogy a fogadós buggyos nadrágjainak szárában, melyeket a bokájánál, félcipője felett kötött össze, minden különösebb nehézség nélkül elfért volna egy-egy normális felépítésű ember. A felszolgálók magas gallérú, sötét ruhát, és afölött rövid, fehér kötényt viseltek. A két, téglából épült kandalló között egy férfi ült, és cimbalmon játszott. Thom kritikus pillantást vetett a zenészre, majd a fejét csóválta.

A hatalmas termetű fogadós, Cavan Lopar örömmel fogadta őket. Az első pillanatban ugyan a homlokát ráncolta, amikor meglátta mocskos csizmáikat, de hamar jobb kedvre derült, amikor egy pillantást vetett a Mat pénzeszacskójából előkerülő ezüstre – egyre kevesebb arany maradt a zacskóban – és Thom tarka foltos köpenyére. Amikor Thom kijelentette, hogy csekély tiszteletdíjért cserében fellépne néhány este, Lopar tokája hullámzani kezdett az örömtől. Semmit sem hallott egy jól megtermett, szakállában fehér csíkot viselő férfiról, és a három nőről sem tudott, akikről Mat személyleírást adott neki. A fiú csupán a köpenyét és a vívóbotját nem hagyta a szobájában. Még az sem nagyon érdekelte, hogy kapott-e ágyat egyáltalán. Csábító gondolat volt, hogy aludjon, de nem volt hajlandó engedni a késztetésnek. Gyorsan befalt egy erősen fűszerezett halragut, s már sietett is ki az esőbe. Meglepődött, hogy Thom is vele jött.

– Azt hittem, hogy te szárazra vágyol, Thom!

A mutatványos megveregette furulyája tokját. A köpenye alá rejtett hangszerén kívül többi holmiját fent hagyta a szobájában.

– Az emberek szívesen beszélnek a mutatványosokkal, fiú. Én talán olyan dolgokat is megtudhatok, amelyeket te eleresztesz a füled mögött. Ugyanolyan kevéssé szeretném, mint te, hogy valami baj érje a lányokat.

Alig száz lépést kellett megtenniük a vízárban úszó utcában, hogy a túlsó oldalon újabb fogadót fedezzenek fel. Kétszáz lépés után jött a következő, aztán még több. Mat gyorsan végzett, egyikkel a másik után. Egyszerűen beállítottak, Thom meglengette a köpenyét, és elszavalt egy történetet, majd pedig hagyta, hogy valaki megvendégelje egy kupa borral, miközben Mat érdeklődött, nem láttak-e itt egy nagydarab, szakállas férfit, fehér csíkkal a szakállban, és három asszonyt. Kicsit kockázott, nyert pár érmét, de – Thomhoz hasonlóan – semmit sem tudott meg. A fiú örült, hogy a mutatványos a fogadókban éppen csak hogy belenyalt a borába. Útközben a hajón, Thom gyakorlatilag egy kortyot sem ivott, de Mat nem volt egészen biztos abban, hogy társán Tearben nem vesz-e megint erőt az alkohol. Amikor végül már kéttucatnyi ivón is túljutottak, Mat végtagjai mintha ólommá változtak volna. Az eső kicsit alábbhagyott, de még mindig jókora cseppek hullottak az égből, és az eső elcsendesedtével felélénkült a szél. Az égbolt sötétszürkévé változott, jelezvén a közeledő hajnalt.

– Fiú – mordult fel Thom –, ha nem megyünk most azonnal vissza a Fehér Félholdba, akkor itt, az esőben el fogok aludni! – hallgatott el köhögve. – Észrevetted, hogy három fogadó mellett is elkutyagoltál? A Fényre! Annyira fáradt vagyok, hogy már gondolkodni sem tudok! Van valamilyen rendszer abban, ahogy keresel? Egy elv, amiről semmit sem mondtál nekem?

Mat véreres szemekkel bámulta az utcát, egy magas férfit nézett, aki a sarkon fordult be éppen. A Fényre, de fáradt vagyok! Rand pedig jó ötszáz órányi utazásra van innen, és továbbra is azt játssza, hogy ő az átkozott Sárkány!

– Tessék? Három fogadó mellett? – hitetlenkedett a fiú, mikor majdnem pontosan egy negyedik fogadó bejárata előtt álltak. Az Arany Kupa felirat díszítette a szélben nyikorgó cégért. Egyáltalán nem hasonított egy kockavető kupára, a fiú mégis úgy határozott, hogy tesz egy kísérletet.

– Csak még ezt az egyet, Thom! Ha itt sem találjuk meg őket, visszamegyünk, és lefekszünk aludni – az alvás gondolata vonzóbbnak tűnt most, mint a kockázásé, még ha száz aranymárkáért megy is a dobás. Mat mégis kényszerítette magát, hogy bemenjen.

Mat két lépést tett az ivóban, amikor meglátta Comart. A hatalmas termetű férfi zöld kabátot viselt, buggyos ujjain kék csíkokkal, de ő volt az; rövidre vágott szakállában ott volt a fehér csík. A terem túlsó végében ült egy asztalnál, az egyik furcsán alacsony támlájú széken, kezében kockavető poharat rázott, és a szemben ülő férfira vigyorgott. Partnere hosszú kabátot viselt, buggyos nadrággal, és egyáltalán nem nevetett. Az asztalra tett pénzdarabokat bámulta, mintha azt kívánná, bárcsak visszatehetné őket az erszényébe. Comar könyökénél egy másik kockavető pohár volt.

Comar fejre állította a poharat, és még mielőtt megállapodtak volna a pörgő kockák, nevetni kezdett.

– Ki lesz a következő? – kérdezte hangosan, és maga elé söpörte nyereményét. Már jókora halom állt ott ezüstmárkákból. Visszadobta a kockákat a pohárba, és rázni kezdte. – Csak ki akarja még valaki próbálni a szerencséjét! – nézett körül kihívóan, de úgy tűnt, ilyen vállalkozó nincsen, de azért a nagydarab ember tovább rázta a kockákat.

Nem volt nehéz felismerni a fogadóst, bár úgy tűnt, Tearben nem viselnek kötényt a fogadósok. Zubbonya viszont ugyanolyan sötétkék árnyalatú volt, mint az összes többi fogadósé, akikkel Mat beszélt. Kövérkés férfi volt, bár még így is csak fele akkora, mint Lopar, és a tokája is jóval kisebb volt. A fogadós egyedül ült az egyik asztalnál, és dühödten suvickolt egy ónkancsót, közben pedig Comar felé vetett mérges pillantásokat, bár attól óvakodott, hogy akkor is odanézzen, amikor Comar figyeli.

Mat visszafogta első késztetését, hogy odarohanjon Comarhoz, fejbe vágja vívóbotjával, és kiverje belőle, hol van Egwene és a többiek. Valami nem stimmelt. Comar volt az első férfi, akinél kardot látott, csakhogy abban, ahogy a többi vendég ránézett, több félelem tükröződött, mint amikor egyszerűen csak egy kardot viselő férfitól tartanak. Még a felszolgálónő is, aki kivitt Comarnak egy újabb kupa bort – és cserébe jól megcsipkedték –, csak idegesen nevetett.

Nézd meg minden oldaláról, gondolta Mat fáradtan. A gondjaim fele eddig abból származott, hogy ezt elmulasztottam. Gondolkodnom kell. A fáradtság mintha gyapjúval töltötte volna meg a fejét. Intett Thomnak, majd a fogadós felé vették az irányt, aki gyanakodva pillantott rájuk, amikor leültek.

– Ki az az ember, csíkkal a szakállában? – kérdezte tőle Mat.

– Nem idevalósi. Hát maguk? – felelte a fogadós. – Ő is külföldi. Ezelőtt még sosem láttam, azt viszont mégis tudom, miféle. Valami idegen, aki idejött, hogy kereskedéssel csinálja meg a szerencséjét. Egy gazdag kereskedő, aki még a kardviselést is megengedheti magának. Ez viszont nem elég ahhoz, hogy így kezeljen bennünket!

– Ha egyszer most látja először – akadékoskodott Mat –, akkor honnan tudja, hogy kereskedő?

A fogadós úgy nézett rá, mint egy gyengeelméjűre.

– Csak nézze meg a kabátját meg a kardját! Nemesúr vagy katona nem lehet, ha külföldi, így hát csakis gazdag kereskedőnek tarthatom! – csóválta a férfi a fejét az idegenek értetlenségén. – Idejönnek, hogy fennhéjázhassanak a magunkfajták előtt, és hogy a szemünk előtt molesztálják a lányokat, pedig ehhez nincs is joguk. Ha Maule-ba megyek, én nem fogok szegény halászok garasaiért kockázni. A Tavarban sem játszom a parasztokkal, akik gabonát jöttek árulni – egyre buzgóbban pucolta a kancsót. – Átkozott a szerencséje! Biztosan így szerezte a vagyonát is!

– Mindig nyer, mi? – kérdezte Mat ásítva, és azon töprengett, vajon hogyan boldogulna egy másik szerencsés emberrel szemben.

– Néha veszít is – mormogta a fogadós. – Amikor a tét csupán pár ezüstgaras. Néha. Ha azonban ezüstmárkában játszanak... Nem kevesebb, mint tucatnyi alkalommal láttam már ma este, ahogy a koronajátékban három koronával és két rózsával nyert! A pontos játékban pedig féltucatnyiszor volt három hatosa és két ötöse. Hármasozáskor csupa hatost dobott, az iránytűzéskor pedig minden dobása hatosra és egy ötösre sikerült. Én azt mondanám, ha egyszer ekkora a szerencséje, hát legyen, a Fény ragyogjon rá, én nem sajnálom tőle, de játsszon kereskedőkkel, mint amilyen ő, ez így lenne helyénvaló. Hogy a Fénybe lehet egy embernek ekkora szerencséje?

– Ólmozott kockával – vetette közbe Thom, majd köhögött. – Ha biztos akar lenni a dobásában, akkor azokat a kockákat használja, amelyek mindig egyazon oldalukat mutatják. Ahhoz elég okos, hogy ne a legmagasabb pontszám legyen az, mert az emberek gyanút fognak, ha valaki állandóan királyt dob – a mutatványos tüntetően Matre nézett –, csak az egyik kockát állítja ilyenre, de így is lehetetlen megverni, ám azon nem tud változtatni, hogy a kocka mindig ugyanarra az oldalára essen.

– Hallottam már ilyesmiről – mondta a fogadós lassan. – Úgy tudom, az Illianiak használnak ilyen kockákat – a fejét csóválta. – De mindkét fél ugyanazzal a pohárral és kockákkal játszik. Ez így nem lehet.

– Hozzon nekem két kockavető poharat! – kérte Thom –, és két készlet kockát! Koronásat vagy pettyeset, mindegy, hogy melyik, csak ugyanolyan legyen!

A fogadós a homlokát ráncolta, de azért elment – közben büszkén vitte az ónkancsót –, majd két bőrkupával jött vissza. Az egyik tartalmát, öt darab csontkockát, Mat elé borította az asztalra. Eddig bármely fajta kocka, akár pettyek, akár ábrák voltak rajta, amit Mat látott életében, csontból vagy fából volt kifaragva. Ezek pettyesek voltak. A fiú felkapta őket, és Thomra pillantott.

– Látnom kellene valamit?

Thom a másik kupából is tenyerébe borította a kockákat, majd, olyan gyorsan, hogy lehetetlen volt követni, visszadobta őket a pohárba, amit azután leborított az asztalra, mielőtt még a kockák kieshettek volna. Kezét a pohár tetejére tette.

– Jelöld meg mindegyiket, fiú! Valami kis jelet tegyél rájuk, de olyat, hogy megismerd őket!

Mat töprengő pillantást váltott a fogadóssal. Majd mindketten a Thom keze alatt nyugvó, fejre állított kupára néztek. A fiú tudta, hogy Thom valami trükkre készül – a mutatványosok mindig lehetetlen dolgokat műveltek, mint például a tűzevés, vagy selyemkendő elővarázslása a semmiből –, most azonban fogalma sem volt róla, mit akar tenni barátja anélkül, hogy ilyen közelről észrevennék. Mat kivonta övéből a kését, és valamennyi kockára apró rovátkát, vésett, közvetlenül a hatos kör fölé.

– Jól van – mondta, és visszatette a kockákat az asztalra. – Most pedig mutasd a trükködet!

Thom kinyúlt, és felkapta a kockákat, majd visszatette őket, majdnem ugyanoda.

– Keresd meg a jeleidet, fiú!

Mat a homlokát ráncolta. Thom keze még mindig a lefordított bőrkupán nyugodott; a mutatványos meg sem mozdította, és Mat kockáit sem vitte a közelébe. A fiú felkapta a kockákat... és pislogni kezdett. A rovátka nem volt rajtuk. A fogadós levegő után kapott.

Thom megfordította szabad kezét, és ekkor öt kockát láttak meg benne.

– A jeleid ezeken vannak! Pontosan ezt teszi Comar. Gyerekes trükk, egyszerű, bár sosem gondoltam volna, hogy elég kézügyességgel rendelkezik hozzá!

– Azt hiszem, mégsem fogok kockázni veled – jelentette ki Mat lassan.

A fogadós csak bámulta a kockákat, de szemmel láthatóan nem értette a dolgot.

– Hívja az őröket, vagy azokat, akik itt a város őrei! – fordult felé Mat. – Le kell tartóztatni! – Egy börtöncellából senkit sem tud majd megölni. De mi van akkor, ha máris halottak? Megpróbálta ezt a gondolatot elhessegetni, ám nem ment. Akkor kinyírom őt is, meg Gaebrilt is, bármibe is kerül! De nem lehetnek halottak, a Fény égessen meg! Nem lehetnek! A fogadós a fejét rázta.

– Én? Épp én jelentsek fel egy kereskedőt a védelmezőknél? Meg sem néznék a kockáit. Csak egy szót szólna, és én máris a csatornaásók között találnám magam, láncra verve, a Sárkány ujjaiban. Itt helyben levághatna, ahol állok, a védelmezők csak azt mondanák, hogy megérdemeltem. Hátha egy idő után elmegy.

Mat keserűen elfintorodott.

– Az elég lenne, ha rábizonyítanám? Akkor idehívná az őrszemeket vagy védelmezőket, vagy hogy hívják őket?

– Nem érti a dolgot. Maguk külföldiek. Ugyan ő is az, de gazdag és befolyásos férfi.

– Várj itt – mondta Mat Thomnak. – Nem engedhetem, hogy utolérje Egwene-t és a többieket, akármivel jár is! – kiáltott ásítva, és felállt székéről.

– Várj, fiú! – szólt utána Thom halkan, de sürgetőn. A mutatványos kilökte maga alól a széket. – A Fény égessen meg, azt sem tudod, mibe ütöd az orrodat!

Mat intett neki, hogy maradjon a helyén, és odalépdelt Comarhoz. Senki sem állt ki azóta a szakállas férfi ellen, így az most érdeklődve nézett végig a fiún, amikor Mat az asztalnak támasztotta vívóbotját, és leült.

Comar Mat kabátjára pillantott, és gúnyosan elvigyorodott.

– Csak nem egy rézgarast akarsz feltenni, paraszt? Nem vesztegetem az időmet egy... – hirtelen elhallgatott, amikor Mat egy andori aranykoronát helyezett az asztalra, és ásított egyet, azzal sem törődve, hogy eltakarja a száját. – Hát, nem beszélsz sokat, paraszt, bár a viselkedéseden még javíthatnál, de hát az arany magáért beszél, és még illemre sincs szüksége – megrázta a bőrpoharakat, és kiöntötte a kockákat. Kuncogni kezdett, mielőtt még megállapodtak és felfedték volna a három koronát és két rózsát. – Ezt aztán nem tudod felülmúlni, paraszt! Van még aranyad a rongyaid között elrejtve, amit el akarsz veszíteni? Honnan szerezted? Kiraboltad a gazdád?

A kockák felé nyúlt, Mat azonban még előtte összegyűjtötte őket. Comar elvörösödött, de azért hagyta, hogy a fiú elvegye a kupát. Ha mindkét dobás ugyanolyan, akkor addig dobnak, míg egyikük nyer. Mat mosolyogva rázta meg a poharat. Nem állt szándékában esélyt adni Comarnak, hogy kicserélje a kockákat. Ha háromszor-négyszer ugyanazt dobják – minden alkalommal pontosan ugyanazt –, akkor még ezeknek a védelmezőknek is oda kell figyelniük. Az egész ivó látná az esetet; biztosan tanúsítanák.

Az asztalra borította a kockákat. Azok furcsán bucskázni kezdtek. Mat valami különöset érzett, mintha lebegne. Mintha a szerencséje megvadult volna. A terem hirtelen pörögni látszott körülötte, mintha szálakkal fonná körbe a kockákat. Valamiért az ajtóra akart nézni, tekintetét mégis a kockákon tartotta. Azok megálltak. Öt korona. Comar szeme majdnem kiugrott meglepetésében.

– Vesztettél – közölte Mat halkan. Ha a szerencséje ma ennyire megnőtt, akkor nem kellene annyiban hagyni. Agyának egyik végében egy hang azt mondta neki, hogy gondolkozzon, ám a fiú túlságosan fáradt volt, hogy figyeljen rá. – Azt hiszem, elpártolt tőled a szerencséd, Comar! Ha egy ujjal is hozzányúltál azokhoz a lányokhoz, akkor véged!

– Még nem is találtam meg... – kezdte Comar, és még mindig a kockákat bámulta, majd felkapta a fejét. Arca elsápadt. – Honnan tudod a nevemet?

Még nem találta meg őket. Szerencse, drága szerencse, csak most ne hagyj el!

– Menj vissza Caemlynbe, Comar! Mondd meg Gaebrilnek, hogy nem találtad meg őket! Mondd, hogy halottak! Bármit mondhatsz, de még ma éjjel tűnj el Tearből! Ha még egyszer meglátlak, megöllek!

– Ki vagy te? – kérdezte a hatalmas férfi bizonytalanul. – Ki... – a következő pillanatban már az asztaltól felpattanva, kezében tartotta a kardját.

Mat a férfi felé taszította az asztalt. A bútor felborult, de Mat ekkor már kezében tartotta vívóbotját. Elfeledkezett azonban arról, mennyire erős Comar. A szakállas egyszerűen visszataszította az asztalt. Mat székestül hátraesett, és éppen hogy csak meg tudta tartani botját. Comar félrelökte az asztalt az útból, és a fiú felé döfött. Mat páros lábbal belerúgott a férfi altestébe, hogy feltartsa annak támadását, és ügyetlenül meglendítette botját. A mozdulat éppen elég volt ahhoz, hogy elhárítsa a kardcsapást. Akkora ütés érte a botot, hogy kiperdült a fiú merev ujjai közül. Mat megragadta Comar csuklóját. A férfi pengéje alig egy tenyérnyire volt az arcától. Mat nagyot nyögött, mindkét lábát a férfi hasának feszítve hátralökte magát. Nagyot rúgott, Comar pedig megdöbbenésében tágra nyitotta a szemét, amikor átrepült Mat fölött, és arccal felfelé rázuhant egy asztal peremére. Mat gyorsan felkapta a botját, de amikor ismét felegyenesedett, Comar még mindig nem mozdult.

A hatalmas termetű férfi csípője és lábai az asztalon nyugodtak. Teste többi része ernyedten lógott lefelé, csupán a feje feküdt a padlón. Azok a vendégek, akik az előbb még ennél az asztalnál ültek, most kezüket tördelve, egymás felé ideges pillantásokat vetve, egy kicsit arrébb álltak. Halk, aggódó moraj töltötte meg az ivót, nem pedig az az üvöltözés, amire Mat számított.

Comar kardja a férfi közelében hevert. Ő azonban nem nyúlt utána. Akkor is Matet bámulta, amikor az arrébb rúgta a kardot, és letérdelt mellé. A Fényre! Azt hiszem, eltört a gerince!

– Mondtam neked, hogy tűnj el innen, Comar! A szerencse elpártolt tőled!

– Bolond! – suttogta a haldokló. – Azt hiszed, hogy egyedül én... üldözöm őket? Nem élnek... addig, amíg... – pillantása üvegessé vált, és elhallgatott. Soha többé nem fog már beszélni.

Mat úgy meredt a halott megüvegesedett szemébe, mintha további szavakat akart volna kicsikarni belőle. Még kicsoda, hogy a Fény égessen meg? Kicsoda? Hol vannak? Jó szerencse! A Fény égessen meg! Mi van a szerencsémmel? Ekkor arra eszmélt, hogy a fogadós kétségbeesetten rángatja a karját.

– El kell tűnnie! El innen! Mielőtt megjönnek a Kő Védelmezői! Megmutatom nekik a kockákat. Elmondom nekik, hogy egy idegen a tettes, de egy nagydarab, vörös hajú, szürke szemű alak. Senkinek sem lesz bántódása! Egyetlen, igazi embernek sem. Csak egy idegen, mint amilyenről az elmúlt éjjel álmodtam. Nem igazi ember. Senki sem fog ellent mondani nekem. Ez a gazfickó mindenkit megkárosított a kockáival. De magának most el kell tűnnie. Gyorsan!

Az ivó vendégei feltűnő érdeklődéssel bámultak másfelé. Mat hagyta, hogy eltaszigálják a holttest mellől, és kilökdössék a fogadóból. Thom már kint várt rá az esőben. Megragadta a fiú karját, és maga mögött húzva, sántítva elindult lefelé az utcán. Mat csuklyája a hátán lógott. Az eső eláztatta haját, és végigömlött az arcán, befolyt a nyakánál, de ő észre sem vette. A mutatványos többször is körülnézett, nem követik-e őket.

– Alszol, fiú? Bent az ivóban nem úgy tűnt, mintha aludnál! Gyere már, fiú! A védelmezők kétutcányi körzetben minden idegent letartóztatnak, mindegy, hogy milyen leírást ad nekik a fogadós!

– A szerencse – suttogta Mat. – Rájöttem! A kockák! Akkor vagyok a legszerencsésebb, ha a dolgok... a véletlenen múlnak. Mint kockázásnál. A kártyában sokkal kevésbé. A kőnél egyáltalán nem működik. Túl sok az azonos minta. Biztos, hogy a véletlen. Már az is, hogy Comart megtaláltuk. Már nem mentem be minden fogadóba. Csak véletlenül néztem be ide. Thom, ha Egwene-t és a többieket még időben akarom megtalálni, nem szabad rendszer alapján keresnem őket!

– Tulajdonképpen miről beszélsz? Az üldözőjük halott. Ha már végzett velük... Na igen, akkor megbosszultad a lányokat. Ha nem, akkor megmentetted őket. Hajlandó vagy végre, a fenébe is, gyorsabban jönni? Mindjárt nyakunkon vannak a védelmezők, és ők nem olyan tapintatosak, mint a Királyi Gárda.

Mat kirántotta karját a szorításból, és bár kissé bizonytalanul, de egyedül ment tovább. A vívóbotot maga után húzta.

– Kibukott belőle, hogy még nem találta meg őket! Viszont azt is mondta, hogy nem ő az egyetlen. Thom, én hiszek neki! Láttam a szemén, hogy igazat mondott. Ennek ellenére, meg kell őket találnom, Thom! És most már nem tudom, hogy ki van a nyomukban! Meg kell találnom őket!

Thom kezével eltakart egy óriási ásítást, és Mat fejére húzta a csuklyáját, hogy megvédje az eső elől.

– De nem ma éjszaka, fiú! Alvásra van szükségem, és neked is.

Nedves. Csurom víz a hajam. Az arcom is. Mintha vízben lebegett volna a feje. Lassan kezdte megérteni, hogy ennek az alvás hiánya az oka. És azon, hogy ezen töprengenie kellett, felmérhette, hogy tényleg mennyire elfáradt.

– Rendben, Thom. De napkeltekor azonnal tovább folytatom a keresést – Thom bólintott és köhögött, majd az esőben visszamentek a Fehér Félholdba.

Nem sok idő volt hátra napkeltéig, de akkor aztán Mat kivánszorgott az ágyból, és Thommal együtt nekilátott, hogy Tear falain belül átkutassa az összes fogadót. Arrafelé ment, amerre éppen jónak látta, egyáltalán nem kereste a fogadókat, és egy pénzérme feldobásával döntötte el, hogy bemenjen-e egy fogadóba vagy inkább ne. Három napon és három éjszakán át bírta, és ez alatt az idő alatt megállás nélkül szakadt az eső. Időnként dörgött és villámlott is, de a zuhogás nem állt meg.

Thom köhögése erősebb lett, olyannyira, hogy abba kellett hagynia a furulyázást és a történetek mesélését is, hárfáját pedig nem akarta kivinni ilyen rossz időben; ennek ellenére ragaszkodott hozzá, hogy Mattel tartson, hiszen az emberek akkor is könnyebben szóba állnak egy mutatványossal. Mat szerencséje a kockában még jobb volt, mint amióta elkezdték ezt a spontán keresgélést, bár sosem maradt elég sokáig egy kocsmában vagy fogadóban ahhoz, hogy pár pénzérménél többet nyerjen. Egyikük sem tudott meg semmi hasznosat. Szóbeszéd az Illian elleni háborúról. Szóbeszéd arról, hogy lerohanják Mayene-t. Rémhírek arról, hogy andori támadás fenyeget, hogy a Tengeri Nép blokád alá helyezte a kikötőt, és hogy Sasszárny Artur serege visszatért a halottak birodalmából. Szóbeszéd a Sárkány közeli visszatéréséről. Azok az emberek, akikkel Mat játszott, az egyik híresztelésre ugyanolyan fásultan reagáltak, mint a másikra. Úgy tűnt, mintha csak a lehető legrosszabb szóbeszéddel érték volna be, ám ugyanakkor egyiknek sem hitték el még a felét sem. Erőfeszítései ellenére Mat nyomát sem találta Egwene-nek és a többieknek. Egyetlen fogadós sem találkozott olyan nőkkel, akikre illett volna ez a leírás.

Rémlátomások szivárogtak be a fiú álmai közé. Ennek oka kétségtelenül az lehetett, hogy annyira nyomasztotta a keresés. Egwene-t látta, meg Nynaeve-ot és Elayne-t, s mellettük egy rövidre vágott, ősz hajú férfit, aki ugyanolyan csíkos, buggyos ujjú zubbonyt viselt, mint Comar. Az ősz férfi nevetett, és hálót szőtt a lányok köré. Néha ugyanilyen hálót szőtt Moiraine köré, néha pedig a háló helyett egy kristálykardot tartott a kezében, egy kardot, amelyik úgy ragyogott, mint a nap, amikor hozzáért. Néha Rand volt az, aki ezt a fegyvert tartotta. Valami oknál fogva gyakran álmodott Randről.

Mat biztos volt abban, mindennek az az oka, hogy nem alszik eleget, és enni sem eszik; kivéve, ha véletlenül éppen eszébe jutott. Ennek ellenére, nem adta fel a kutatást. Túl nagy volt a tét, mondta magának, és elhatározta, hogy mindenáron nyerni fog, még ha ebbe bele is pusztul.

Ötvenedik fejezet

A kalapács

A délutáni napsugarak iszonyú erővel tűztek a teari kikötőben horgonyt vető kompra. A rakpart gőzölgő kockakövein tócsák csillogtak, és Perrin a levegőt ugyanolyan páradúsnak találta, mint Illianban. Mindent betöltött a kátrány a fa és a kender szaga – kissé délebbre, a folyó partján sólyákat fedezett fel, de érezte a fűszerek mellett a vas, a zab, a parfümök és a bőr szagát, meg vagy száz, különböző illatot, melyek eredetét nem tudta meghatározni. A legtöbb szag a kikötő mögött húzódó raktárak felől áradt. Amikor a szél egy pillanatra észak felé fordult, a fiú orra azonnal megérezte a halak bűzét, de ez a benyomás gyorsan tovatűnt, amint megfordult a szél. Semmi olyannak nem érezte a szagát, amire vadászni lehetett volna. Elméje a farkasokat kereste, mielőtt rájött volna, mit is tesz éppen, ekkor gyorsan elzárkózott ezelől. Túl gyakran tett így az elmúlt időkben. Természetesen nem voltak itt farkasok. Nincsen belőlük egy ekkora városban. Perrin azt kívánta, bárcsak ne érezné magát ennyire... magányosnak.

Mihelyt leengedték a komp végén a rámpát, Moiraine és Lan nyomában a rakpartra vezette Fürgét. Tear Kövének óriási alakja bal kéz felé, az árnyékban pihent. Az egész egy hatalmas hegynek tűnt, annak ellenére, hogy legmagasabb pontján zászló lobogott. Perrin nem akart a Kőre nézni, de lehetetlen volt úgy a városra pillantania, hogy ne sandított volna rá. Már ideért? A Fényre, lehet, hogy már megpróbált bejutni, és akkor az is elképzelhető, hogy már halott. Akkor minden teljesen felesleges.

– Tulajdonképpen mit keresünk itt? – kérdezte Zarine a háta mögött. A lány továbbra is megállás nélkül kérdezősködött. Igaz, már nem az őrzőt vagy az aes sedai-t faggatta. – Illianban Szürke Gyilkosokat láttunk, és a Rettenetes Öreget. Mi vár ránk Tearben, amiről valaki nem akarja, hogy megtaláljátok?

Perrin körülnézett. A közelben terheket cipelő rakodómunkások közül, úgy tűnt, egy sem hallotta a kérdéseket. Biztos volt abban, hogy megérezné félelmüket, ha hallgatóztak volna. Lenyelte a csípős megjegyzést, ami már ott volt a nyelve hegyén. Amúgy is a lánynak volt csípősebb és gyorsabb a nyelve.

– Azt kívánom, bárcsak ne lennél ilyen lelkes és derűlátó! – morogta Loial. – Biztos azt hiszed, hogy itt is olyan könnyű dolgunk lesz, mint Illianban, Faile.

– Könnyű? – hördült fel Zarine. – Könnyű! Loial, egyetlen éjszaka leforgása alatt majdnem kétszer is megöltek minket! Ami Illianban történt, az már-már elegendő ahhoz, hogy Kürtvadász énekekben örökítsék meg. Miért mondod, hogy ez könnyű volt?

Perrin elfintorodott. Jobban örült volna annak, ha Loial nem azon a néven szólítja a lányt, amit az kiválasztott magának; ez a név állandóan arra emlékeztette, hogy Moiraine szerint Zarine Min sólyma. Ez pedig nem segített választ találni arra a kérdésre, hogy Zarine-e az a szép asszony, akitől Min óva intette. Legalább még nem bukkantam rá a héjára! Vagy egy kardos tuatha'anra! Az bizony különös dolog lenne, gyapjúkereskedő legyek, ha nem!

– Hagyd abba a kérdezősködést, Zarine! – mondta, miközben felült Fürge határa. – Rá fogsz jönni, hogy miért vagyunk itt, ha Moiraine úgy dönt, hogy megmondja neked! – tette hozzá ügyelve arra, hogy ne nézzen a Kő felé.

A lány felé fordult, sötét, ferde metszésű szemének pillantásával.

– Azt hiszem, te magad sem tudod, hogy miért, kovács! Azt hiszem, azért nem mondasz nekem semmit, mert magad sem tudsz semmit! Ismerd csak el, parasztlegény!

Perrin felsóhajtott, majd Moiraine és Lan nyomába ügetett. Zarine Loialt nem faggatta, ha az ogier nem volt hajlandó válaszolni neki. A fiú úgy vélte, a lány csak azért akarja megpuhítani, hogy rávegye a neki tetsző név használatára. Ebből azonban nem eszik.

Moiraine olajosvászon köpenyét a nyerge mögé csatolta, rá a sárkányos zászlót rejtő, nem túl feltűnő csomagra, és a hőség ellenére felöltötte a kék, illiani vászonköpenyt. A széles, mély csuklya eltakarta az arcát. A Nagy Kígyót ábrázoló gyűrűje egy zsinóron lógott a nyakában. Azt mesélte, hogy Tearben nem üldözik ugyan az aes sedai-okat, de tilos nekik az Egyetlen Hatalmat használni. A Kő Védelmezői gondosan megfigyelés alatt tartják az összes nőt, akinél ilyen gyűrű van. Mostani teari útja során pedig nem akarta, hogy megfigyeljék.

Lan két nappal korábban elrakta nyeregtáskájába színjátszó köpenyét, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy bárki is küldte az árnykutyákat – Sammael, gondolta Perrin megborzongva, és megpróbálta elhessegetni ezt a nevet –, az más üldözőket nem indított a nyomukba. Az őrzőt szemmel láthatóan nem zavarta az illiani hőség, és Tear kevésbé forró időjárására sem reagált sehogyan sem. Szürkészöld köpenyét nyakig begombolva viselte.

Perrin félig kigombolta zubbonyát, és ingének nyakát is meglazította. Lehet, hogy Tear kicsivel kevésbé meleg, mint Illian, de még így is a Folyóköz legforróbb nyarára emlékeztette az idő, és az eső utáni nedvesség csak fokozta a hőség elviselhetetlenségét. A fiú fejszéjének szíját a nyeregkápa köré tekerte. Ott bármikor elérhette, ha szüksége volt rá, anélkül, hogy viselnie kellett volna ebben a szörnyű melegben.

Meglepődött, mennyire sárosak az utcák, amikor az elsőn végiglovagoltak. Eddig csupán falvakban vagy kisebb városokban látott földutakat, Tear pedig a legnagyobb városok közé tartozott. Úgy tűnt azonban, az ittenieket egyáltalán nem zavarja a sár, sokan mezítláb jártak. Egy ideig elbámészkodott az egyik asszonyon, aki fából készült talpacskákon járt, és Perrin azon gondolkozott, vajon miért nem viseli mindenki e lábbeliket. Úgy gondolta, talán azok a buggyos nadrágok, amelyekben a helybeli férfiak jártak, kevésbé melegítenek, mint saját, feszes nadrágja, viszont biztos volt benne, hogy úgy érezné magát benne, mint egy bohóc. Elképzelte magát egy ilyen bő nadrágban, kerek szalmakalappal a fején, és kuncogni kezdett.

– Mi olyan tréfás, Perrin? – kérdezte Loial. Az ogier füleit lecsapta, míg bojtjaikat teljesen elfedte a haja, és aggódóan nézett körül az utcán. – Ezek a népek olyan... legyőzöttnek néznek ki, Perrin. Nem így néztek ki, amikor utoljára itt jártam. Még azok, akik hagyják, hogy kivágják a ligeteiket, sem érdemlik meg, hogy így nézzenek ki.

Ahogy Perrin elkezdte az arcokat figyelni, ahelyett, hogy mindent egyszerre tanulmányozzon, azonnal meglátta, hogy Loialnak igaza van. Valami hiányzott a legtöbb arcról. Talán a remény. A kíváncsiság. A mellettük ellovagló társaságról sem igen vettek tudomást, kivéve, amikor félre kellett állniuk a lovak útjából. Felőlük a hatalmas lovon ülő ogier akár Lan vagy Perrin is lehetett volna.

Miután átmentek a magas, szürke városfal kapuján, az utcák megváltoztak. Itt már széles kövezettel burkolták őket. Útjuk szigorú, sötét pillantású katonák mellett vezetett el, akik buggyos ujjú és széles, fehér mandzsettában végződő, piros zubbonyuk felett mellvértet és kerek, karimás sisakot viseltek. Nadrágjuk, a többi férfi buggyos ruhadarabjától eltérően, testhezálló volt, amelynek szárait térdig érő csizmáikba tűrték. A katonák szemöldökráncolva nézték Lan kardját, és sajátjukhoz kaptak; szemmel láthatóan Perrin fejszéje és íja sem tetszett nekik, mégis, valahogy – komor és szigorú pillantásuk ellenére – valami megvert kifejezés is ült az arcukon, mintha már semmi nem érné meg igazán a fáradságot. A falakon belül magasabb és szélesebb épületek álltak, bár a többségüket ugyanolyanra építették, mint a kívül lévőket. A tetők kissé furcsának tűntek Perrin szemében, különösen a csúcsban végződőek, de hát mióta elhagyta otthonát, már annyi különböző háztetőt látott, hogy most csak azon töprengett, vajon itt milyen szögeket használhattak a cserepek felerősítéséhez. Bizonyos helyeken ugyanis a népek egyáltalán nem szegezték oda a cserepeket.

A kisebb és közönségesebb épületek között láthatóan véletlenszerű elhelyezéssel paloták és nagyobb házak álltak; tornyok és négyszögletes kupolák, amelyeket minden oldalról széles utcák vettek körbe. Talán üzletek vagy fogadók, esetleg házak lehettek azoknak az utcáknak a másik oldalán. Ott volt például egy hatalmas, négy lépés széles, négyszögletű márványoszlopokkal díszített csarnok. A látogatónak ötven lépcsőn kellett felmennie ahhoz, hogy eljusson az öthossznyi magasságú bronzkapuhoz. A csodálatos épület egyik oldalán egy pékséget, a másikon pedig egy szabóműhelyt láthattak.

Itt több férfi is olyan kabátot és nadrágot viselt, mint a katonák, bár élénkebb színekben és páncél nélkül, sőt, néhányuknál még kardot is lehetett látni. Senki sem járt mezítláb, még a buggyos nadrágosok sem. Az asszonyok ruhái gyakran hosszabbak voltak, ruhakivágásaik mélyebbek, felfedve vállukat, sőt, néha egész mély dekoltázsokat is lehetett látni, a ruhák anyaga pedig éppolyan gyakran volt selyem, mint gyapjú. Az ökrösszekerek és kézikocsik mellett ebben a városrészben sok gyaloghintó és lovak vontatta hintó is járt. Mégis, az arcok itt is ugyanazt az életérzést tükrözték, mint a szegényebb negyedben.

A Csillag elnevezésű fogadó, amelyet Lan kiválasztott, egy takács és egy kovácsműhely közé ékelődött be, köztük keskeny sikátorok húzódtak. A kovácsműhely vakolatlan, szürke kőből épült, a takács háza és a fogadó pedig fából, bár a Csillag négy emelet magasba nyújtózkodott, és még a tetőkön is voltak ablakai. A szövőszékek csattogásának zaja vetekedett a kovácsműhelyből kihangzó pörölycsapásokéval. Az istállófiúkra bízták lovaikat, ők pedig bementek a fogadóba. A konyhából hal, sülő kenyér és sült ürühús illata áradt. Az ivóban üldögélő férfiak mindannyian feszes kabátot és buggyos nadrágot viseltek; Perrin úgy gondolta, ezek nem tartoznak a gazdagabbak közé – valahogyan biztos volt benne, hogy a színes, buggyos ujjú kabátokat hordó férfiak meg a vállukat szabadon hagyó nők mind gazdag vagy nemes emberek – olyanok, akik nem jönnének ekkora zajba. Tán Lan éppen ezért választotta ezt a helyet.

– Hogyan fogunk aludni ekkora ricsajban? – mormogta Zarine.

– Nincsenek kérdések, nem? – felelte Perrin mosolyogva, és egy pillanatig úgy tűnt, a lány mindjárt nyelvet ölt rá.

A fogadós egy kerek arcú, kopaszodó, sötétkék kabátot és buggyos nadrágot viselő férfi volt, kezét kövér hasán fogta össze. Arcán ugyanaz a fáradt beletörődés ült, mint az utcán megfigyelt emberekén.

– A Fény ragyogja be, jó úrnőm, legyen üdvözölve! – sóhajtotta. – A Fény ragyogja be jó uraimat, és legyenek üdvözölve! – kissé elcsodálkozott Perrin sárga szeme láttán, majd letörten Loial felé fordult: – A Fény ragyogjon be, jó ogier barátom, és légy üdvözölve! Már egy éve is megvan, vagy még több, mióta ogierekkel találkozhattam Tearben. A Kőben volt valami dolguk. Ott is laktak, persze, de egyszer láttam őket az utcán – újabb sóhajtással fejezte be mondatát, és láthatóan arra már nem tellett kíváncsiságából, hogy azt is megkérdezze, mit keres Tearben egy másik ogier, vagy egyáltalán miért jött bármelyikük is ide.

A kopaszodó fogadós – a neve Jurah Haret volt – személyesen mutatta meg a szobáikat. Láthatóan Moiraine selyemruhája, meg ahogy elrejtette az arcát, na és Lan rezzenetlen arca és a kardja arra a következtetésre sarkallta, hogy egy nemeshölgy érkezett a fogadójába a testőrével, és mint ilyen, kiérdemelte személyes törődését. Perrint nyilvánvalóan valami szolgának nézte, Zarine mibenlétével kapcsolatban pedig teljesen bizonytalan volt – a lány legnagyobb bánatára –, Loial meg, nos, ő végül is ogier volt. A fogadós utasított néhány férfit, hogy toljanak össze a számára ágyakat, Moiraine-nek pedig felajánlott egy saját étkezőt, amelyet az aes sedai szívesen elfogadott.

Mindenhová együtt mentek, míg végül fent Haret meghajtva fejét, sóhajtva elbúcsúzott tőlük, és magukra hagyta őket ott, ahonnan indultak, Moiraine szobája előtt. A falakat fehérre vakolták, és Loial feje súrolta a mennyezetet.

– Fura egy fickó – mormogta Zarine, és két kezével dühödten söpörte le szűk szoknyájáról a port. – Szerintem azt hitte, hogy a szobalánya vagyok, aes sedai. Én viszont nem fogok úgy tenni!

– Vigyázz a szádra! – szólt rá Lan halkan. – Ha ezt a nevet használod, és valaki meghallja, megbánod, te lány! – Zarine úgy nézett rá, mint aki vitatkozni készül, de az őrző jéghideg tekintete ez egyszer lakatot tett a lány szájára, bár a dühét azért nem csillapította le.

Moiraine nem vett tudomást a vitájukról. Az aes sedai a semmibe bámult, és köpenyét dörzsölgette, mintha épp mosná a ruhát. Perrin úgy gondolta, a nő nincs tudatában annak, amit művel.

– Hogyan fogjuk megtalálni Randet? – kérdezte, Moiraine azonban, úgy tűnt, nem hallotta meg kérdését. – Moiraine?

– Maradjatok közel a fogadóhoz! – szólalt meg végül az aes sedai egy pillanat múlva. – Tear veszélyes város lehet egy olyan ember számára, aki nem ismeri a szokásait. Itt szétszakadhat a Minta – az utolsó mondatot halkan, szinte magában mondta. Majd hangosabban hozzáfűzte: – Lan, nézzük, mit tudunk kideríteni anélkül, hogy magunkra vonnánk a figyelmet! A többiek pedig maradjanak a fogadó közelében!

– „Maradjatok a fogadó közelében!” – utánozta Zarine, miután az aes sedai és az őrző eltűntek a lépcsőn. De azért elég halkan mondta ahhoz, hogy ne hallhassák meg. – Ez a Rand. Ő az, akit úgy neveztél, hogy... – ha a lány sólyom volt, hát, ebben a pillanatban elég nyugtalan sólyomnak látszott. – Mi pedig Tearben vagyunk, ahol a Kő Szívében ott van a... És a próféciák kimondják... A Fény égessen meg, ta'veren, biztos, hogy részese akarok lenni ennek a történetnek?

– Ez nem történet, Zarine – Perrin egy pillanatig majdnem olyan reménytelenséget érzett, mint amilyen a fogadós arcán tükröződött. – A Kerék belesző minket a Mintába. Te döntöttél úgy, hogy összekötöd a száladat a miénkkel, és most már túl késő ahhoz, hogy kibogozhasd!

– A Fényre! – mordult fel a lány. – Most te is úgy beszélsz, mint ő.

Perrin otthagyta a lányt Loiallal, és a szobájába ment, hogy lepakolja holmiját. Alacsony, kényelmes, de kicsi ágy állt benne – úgy tűnt, a városiak úgy gondolták, ez éppen megfelel egy szolgának –, továbbá egy mosdóállvány, egy támlátlan szék, meg néhány, a repedt falba vert fogas alkotta a berendezést. Mire a fiú előjött szobájából, a másik kettő már nem volt a folyosón. Az üllőhöz ütődő kalapács csengése szinte vonzotta Perrint.

Ebben a városban annyi furcsaságot látott már, hogy megkönnyebbülés volt bemenni a kovácsműhelybe. Az épület földszintjén egyetlen, jókora helyiséget alakítottak ki, melyet hátul két hosszú tolóajtó zárt le, ám ezek most nyitva álltak. Mögöttük volt az udvar, ahol a lovakat és az ökröket patkolták. Még az ökrök hámát tartó hurok sem hiányzott. A polcokon kalapácsok sorakoztak, a szabad helyeken pedig a legkülönbözőbb fajtájú és nagyságú fogók lógtak a falról. A patkolókovács szerszámai, a különféle csiszolók és kések gondosan rendben tartva hevertek a fából készült padokon: vésők, üllőszarvak, kivágó acélok és az egyéb holmik, melyekre egy kovácsnak csak szüksége lehet. Különböző átmérőjű vas- és acélrudak hevertek a tartókban. Öt, különböző felületű csiszolókorong állt a keményre taposott földpadlón, mellettük hat üllő és három, fallal körülvett tűzhely, a hozzájuk tartozó fujtatókkal. Csupán az egyikben izzott a szén. A hűtőedények közvetlenül emellett álltak.

A kovács éppen egy sárgán izzó vasdarabot formált kalapácsával, a fémet egy jókora fogóval tartotta. A fakókék szemű férfi buggyos nadrágot viselt, de a meztelen felsőtestén hordott bőrmellény és a kötény szinte semmiben sem különbözött attól, mint amilyent Perrin és Luhhan mester viselt odahaza Emondmezőn. Erős karja és válla arról árulkodott, hogy hosszú éveket töltött fémmegmunkálással. Sötét hajában Perrin majdnem pontosan ugyanannyi ősz hajszálat látott, mint amennyire Luhhan mester halántékán is emlékezett. A falon további mellények és kötények lógtak, mintha a férfinak lettek volna legényei is, akiket azonban most nem lehetett látni. A tűznek ugyanolyan illata volt, mint otthon. Az izzó vas szaga Emondmezőre emlékeztette a fiút.

A kovács megfordult, és a szén közé tette a darab vasat, amin éppen dolgozott. Perrin mellélépett, hogy a fújtatót kezelje. A férfi rápillantott, de nem szólt egy szót sem. Perrin lassú, nyugodt, egyenletes mozgással húzta fel és nyomta le a fújtató fogantyúit, hogy a szén egyenletesen adja a megfelelő hőmérsékletet. A kovács ismét munkába vette a vasat, ezúttal az üllő lekerekített szarván. Perrin úgy vélte, hogy éppen egy kaparóvas készül. Gyors, éles kalapácsütések csendültek fel.

A férfi megszólalt, anélkül, hogy felnézett volna munkájából:

– Kovácslegény? – dörmögte, de ez volt minden, amit mondott.

– Igen – felelte Perrin ugyanilyen szűkszavúan.

A kovács még egy darabig tovább dolgozott. Tényleg kaparóvasat készített, egy olyan eszközt, amivel ki lehetett kaparni és meg lehetett tisztítani a fából készült hordók belsejét. Időről időre töprengő pillantást vetett Perrinre. Egy pillanatra lerakta a kalapácsot, és az egyik tartóból egy rövid, vastag, szögletes fémdarabot vett elő, amit Perrin kezébe nyomott. Ezután visszatért a munkájához.

– Lássuk, mire mész vele? – mondta.

Anélkül, hogy gondolkodnia kellett volna, Perrin a kovácsműhely túlsó végébe sétált, az egyik üllőhöz, és rácsapott a fémdarabra. Tiszta hangú csendülés volt a válasz. Az acél nem volt olyan sokáig a tűzben, hogy túl sok szenet vegyen fel. Teljes hosszában ráfektette az izzó szénre, megkóstolta a két tartóedényben lévő vizet, hogy rájöjjön, melyik a sózott – egy harmadik edényben olívaolajat töltöttek –, levette a zubbonyát és az ingét, és kikeresett egy bőrmellényt, ami nagyjából illett rá. A teari legények többsége nem volt olyan nagy termetű, mint ő, de végül meglátott egy megfelelő mellényt. Kötényt találni jóval egyszerűbbnek bizonyult.

Amikor megfordult, látta, hogy a kovács, aki még mindig fejét lehajtva dolgozott, bólintott és elmosolyodott. Persze az, hogy kiismerte magát a kovácsműhelyben, még nem jelenti azt, hogy ért is a mesterséghez. Ezt még be kellett bizonyítania.

Amikor két kalapáccsal, egy hosszú nyelű laposfogóval és egy hidegvágóval visszatért az üllőhöz, az acéldarab már sötétvörösen izzott, kivéve azt a parányi részt, amelyik kilógott a szén közül. Perrin mozgatni kezdte a fújtatót, és megfigyelte, amint megváltozik a fém színe. Az acél fokozatosan kivilágosodott, míg végül már szinte fehéren izzó sárgává nem vált. Ekkor a fogóval kihúzta, az üllőre fektette, és megragadta a nehezebbik kalapácsot. Nagyjából tíz fontos lehet, vélekedett, és a nyele is hosszabb volt annál, mint amelyet a kovácsmesterséghez nem értő emberek szükségesnek tartanának. A nyél vége felé markolta meg. A forró fémből időnként szikrák pattannak ki, és Perrin még jól emlékezett az egyik kerekdombi kovács kezére. A karját borító forradások jól mutatták, hogy a fickó könnyelmű volt.

Nem akart semmi különösebben művészit vagy rafináltat csinálni. Úgy gondolta, most a legjobb, ha valami egyszerű dolgot készít. Nekilátott, hogy a vasdarab peremeit elegyengesse, lekerekítse, aztán középen egy széles pengét alakított ki, majdnem olyan vastagot, mint maga a fémdarab, de jó másfél tenyérnyi hosszút. Időről időre visszahelyezte a munkadarabot a tűzbe, hogy az sárgán izzó maradjon, és egy idő múlva a könnyebbik kalapácsot vette kézbe. Ez talán fele olyan súlyos lehetett, mint az első. A penge mögötti részt vékonyra kalapálta, aztán a penge mellett az üllő szarvára hajlította. Később majd ide lehet erősíteni a fanyelet. Ezután az éles hidegvágót belecsúsztatta az üllő vágórésébe, és ráhelyezte az izzó fémdarabot. Egyetlen, erős kalapácsütéssel leválasztotta a felesleget a kész munkáról. Már csak egy kevés dolog volt hátra. Egy dongázókést készített, amivel simára lehetett reszelni a hordók dongáit, amikor azokat összeillesztik. A szerszámot más munkák során is fel lehet használni, hogyha készen van. A kovács kaparóvasa adta az ötletet.

Mihelyt leválasztotta a feleslegről, az izzó szerszámot beledobta a sózott vízzel teli hordóba. A sótlan vizet a különösen kemény fém edzésére használták, míg az olaj rugalmassá tette az anyagot, amire a jó kések gyártása esetén volt szükség. És a kardok készítésekor, legalábbis így hallotta, mert ő maga sosem kovácsolt ilyesmit.

Amikor a fém kellőképpen lehűlt – színe tompaszürkévé vált –, kiszedte a vízből, és odavitte az egyik csiszolókoronghoz. Taposott néhányat a meghajtón, mire a fém csillogni kezdett. Óvatosan ismét felizzította a pengét. Ezúttal sötétebb színt akart kapni – először szalmasárgát, aztán olyat, mint a bronzé. Amikor a bronzszínű árnyalat hullám formájában terjedni kezdett a pengén, félrerakta, hogy lehűljön. Ezután már csak a végleges élet kell kialakítani. Ha még egyszer vízbe mártaná, akkor az tönkretenné az éppen elvégzett edzést.

– Nagyon tisztán dolgozol! – mondta a kovács. – Nem teszel felesleges mozdulatokat. Munkát keresel? A legényeim itt hagytak mind a hárman, ezek a hitvány bolondok, és lenne munkám a számodra.

Perrin a fejét csóválta.

– Nem tudom, mennyi ideig maradok Tearben. Szívesen dolgozgatnék még egy kicsit, ha ez nem zavarja. Hosszú ideje nem dolgoztam, és nagyon hiányzik ez a munka! Talán meg tudnék csinálni egy-két dolgot azok közül, amelyeket a legényeinek kellett volna elvégezniük.

A kovács hangosan felhorkant.

– Te jóval többet tudsz, mint azok az akasztófavirágok, akik csak a levegőt bámulva ácsorognak, és a rémálmaikról fecsegnek! Mintha időnként nem lennének mindenkinek rémálmai! Igen, dolgozhatsz itt, ameddig csak akarsz! A Fényre! Megrendeltek tőlem egy tucatnyi nyúzókést, három szekercét a bognárnak, és az ács, aki az utca végében lakik, egy fugázó kalapácsot szeretne, aztán... annyi a megrendelés, hogy fel sem tudom sorolni! Láss neki a nyúzókéseknek, aztán majd meglátjuk, mire jutunk estig!

Perrin elmerült a munkában. Egy darabig mindenről megfeledkezett, csak a fém forrósága számított, a kalapács csengése és a tűz illata, de azután eljött a pillanat, amikor felnézett, és azt látta, hogy a kovács, aki Dermid Ajala néven mutatkozott be, leveszi magáról a bőrmellényt. A patkolóudvarra már sötét borult. Bent csak a tűz és néhány lámpa világított. Az egyik hideg tűzhely mellett Zarine ült egy üllőn, és a fiút figyelte.

– Szóval tényleg kovács vagy, kovács – mondta a lány.

– Ő bizony az, jó asszony! – szólalt meg Ajala. – Azt állítja, hogy csak kovácslegény, de ami engem illet, az a munka, amit ma a szemem láttára csinált, elfogadható lenne mestervizsgának. Rendkívül finoman dolgozik a kalapáccsal, és a keze cseppet sem remeg – a dicséretet hallva, Perrin zavarba jött, a kovács pedig rávigyorgott. Zarine értetlenül nézett előbb az egyikre, azután a másikra.

Perrin hátrasétált a terem végébe, és visszaakasztotta a fogasra a mellényt és a kötényt. Mihelyt levetkőzött, hirtelen ráébredt, hogy Zarine őt nézi. Olyan volt, mint egy érintés. Egy pillanatra szinte letaglózta a lányból áradó növényillat. Gyorsan magára húzta az ingét, sietve belegyűrte a nadrágba, aztán pedig felvette zubbonyát is. Amikor megfordult, Zarine már megint azon a harcsa módon mosolygott, ami mindig is annyira idegesítette a fiút.

– Ez volt az, amit itt akartál csinálni? – kérdezte. – Azért jöttél végig a hosszú úton, hogy kovácsként dolgozhass?

Ajala, aki éppen a kaput zárta, megállt, és fülelni kezdett.

Perrin ismét kézbe vette a munka során használt, nehezebbik kalapácsot. Tízfontnyi vas, és a nyele olyan hosszú, mint az alkarja. Jó érzés volt megfogni. Remekül illett a kezébe. A kovács a nap folyamán csak egyszer pillantott a fiú sárga szemére, és még csak nem is pislogott. A műhelyben a munka a lényeg, hogy mennyire ügyesen tudja valaki a fémet megdolgozni, nem pedig az, hogy milyen színű a szeme.

– Nem – mondta szomorúan. – Egy napon talán, remélem. De még nem – a helyére akarta tenni a kalapácsot.

– Tartsd meg! – szólalt meg torkát köszörülve Ajala. – Neked adom. Általában nem szoktam elajándékozni a jó kalapácsokat, de... a munka, amit ma elvégeztél, jóval többet ér egy kalapácsnál, és ez a szerszám talán segíteni fog abban, hogy ha eljön az a bizonyos nap, akkor visszatérj a mesterségedhez. Barátom, ha valaha láttam olyan embert, aki kovácsnak született, akkor te vagy az! Vidd hát magaddal, és tartsd meg!

Perrin marka a kalapács nyelére kulcsolódott. Nagyon jó volt megfogni.

– Köszönöm – válaszolta. – Nem is tudom elmondani, milyen sokat jelent ez nekem.

– Csak ne felejtsd el azt a bizonyos napot, barátom! Mindig gondolj arra!

Amikor kijöttek, Zarine a fiúra pillantott, és megszólalt:

– Van valami halvány sejtésed arról, milyen furcsák a férfiak, kovács? Nem? Hát én sem sejtettem! – sietett előre a lány, és otthagyta, kezében a kalapáccsal. Perrin másik kezével a fejét vakargatta.

Az ivóban senki sem törődött vele, a kezében kovácskalapácsot tartó, aranyszemű férfival. Felsietett a szobájába, és arra gondolt, hogy most kivételesen meggyújt egy gyertyát. Tegeze és fejszéje az egyik fogason lógott. Egyik kezébe vette a fejszét, másikba a kalapácsot. Ha csak a fém tiszta súlyát nézte, a félholdforma pengéjű fejsze jó öt vagy hat fonttal könnyebb volt, mint a kalapács, és mégis, most tízszer olyan nehéznek tűnt. Visszadugta a fejszét az övhurokba, a kalapácsot pedig, nyelét a falnak támasztva, mellé állította a padlóra. A fejsze és a kalapács nyele szinte összeért. A két farúd nagyjából egyforma vastag volt. Két, szinte megegyező súlyú fémdarab. Perrin hosszú időn át csak ott ült, és a két szerszámot bámulta. Még akkor is ezzel volt elfoglalva, amikor Lan bedugta a fejét az ajtón.

– Gyere, kovács! Meg kell beszélnünk néhány dolgot!

– Valóban kovács vagyok! – jelentette ki Perrin kihívóan, mire az őrző csúnyán nézett rá.

– Ne járasd velem a bolondját most, kovács! Ha nem bírod tovább cipelni a terhedet, talán mindannyiunkat magaddal rántasz a hegy alá.

– Cipelem a terhemet – mordult fel Perrin. – Megteszem, amit kell. Mit akarsz?

– Te, kovács! Nem hallod? Gyerünk, parasztlegény!

A Zarine által oly sokszor használt név hallatára Perrin mérgesen felugrott, Lan azonban már elfordult. A fiú utána sietett a folyosóra, és követte a fogadó elé, hogy jól megmondja az őrzőnek, elege van ebből a „kovácsozásból” és „parasztlegényezésből”, a neve Perrin Aybara. Az őrző bement a fogadó egyetlen, utcára néző magánebédlőjébe.

Perrin utána ment.

– Na ide hallgass, őrző, én...

– Te hallgass ide, Perrin – mondta Moiraine. – Hallgass, és figyelj!

Az aes sedai arca nyugodt volt, szeme azonban éppolyan félelmetesen villogott, mint amilyen a hangja volt.

Perrin nem is vette észre, hogy rajta és a hideg kandalló párkányának támaszkodó őrzőn kívül más is van a szobában. Moiraine a szoba közepén álló, egyszerű, fekete tölgyasztalnál ült. A többi, magas, faragott támlájú szék üresen állt. Zarine Lannal szemben a szoba másik végében, szemöldökét ráncolva a falnak támaszkodott, Loial pedig inkább a földre ült, hiszen egyik szék sem illett igazán termetéhez.

– Örülök, hogy te is úgy döntöttél, csatlakozol hozzánk, parasztfiú! – jegyezte meg Zarine gúnyosan. – Moiraine addig nem volt hajlandó beszélni, míg te is meg nem érkeztél. Úgy néz ránk, mintha épp most határozná el, melyikünk maradjon életben. Én...

– Csendet! – szólt rá Moiraine élesen. – Az egyik Kitaszított Tearben van. Samon Nagyúr valójában Be'lal.

Perrin megborzongott. Loial lecsukta a szemét, és felmordult.

– Maradhattam volna a steddingben is! Biztosan nagyon boldogan élnék, már rég elvehettem volna azt, akit az anyám kiválasztott. Jó asszony az anyám, nem adott volna rossz feleséget! – rejtette füleit szinte teljesen bozontos üstöke alá.

– Visszamehetsz Shangtai steddingbe – mondta neki Moiraine. – Azonnal távozhatsz, ha úgy kívánod! Nem foglak visszatartani.

Loial kinyitotta egyik szemét.

– Elmehetek?

– Ha úgy kívánod – felelte a nő.

– Ó – az ogier a másik szemét is kinyitotta, és vaskos, kolbászszerű ujjaival megdörzsölte állát. – Azt hiszem... azt hiszem... ha választhatok... akkor magukkal maradok. Rengeteg jegyzetet készítettem, de még távolról sem eleget ahhoz, hogy befejezzem a könyvemet, és nem szeretném elhagyni Perrint és Randet.

Moiraine hűvös hangon félbeszakította.

– Jól van, Loial. Örülök, hogy velünk maradsz. És örömmel veszem hasznát a tudásodnak. De amíg ennek vége nem lesz, addig nem érek rá a panaszaidat hallgatni!

– Gondolom – szólalt meg Zarine bizonytalan hangon –, számomra nincsen lehetőség a távozásra? – Moiraine-re nézett, és összeborzongott. – Gondoltam, hogy nincs. Kovács, ha ezt túlélem, fizetni fogsz mindenért!

Perrin rábámult. Hogy én? Ez a bolond nőszemély úgy gondolja, hogy az én hibám? Hát én mondtam neki, hogy velünk jöjjön? A fiú kinyitotta a száját, de azután meglátta Moiraine arckifejezését, így hát inkább gyorsan be is csukta. Majd egy pillanat múlva így szólt:

– Randet üldözi? Hogy megállítsa, vagy megölje?

– Nem hiszem – felelte a nő halkan. Hangja olyan volt, mint a hideg acél. – Attól tartok, hagyni akarja, hogy Rand belépjen a Kő Szívébe, elvegye Callandort, és azután meg akarja szerezni tőle. Félek, épp azzal a fegyverrel akarja megölni az Újjászületett Sárkányt, amely egyébként beharangozná érkezését.

– Már megint elfutunk? – kérdezte Zarine. – Mint Illianban? Sosem gondoltam, hogy egyszer futni fogok, de persze azt sem, hogy Kitaszítottakat fogok találni, amikor letettem a vadászesküt!

– Ezúttal – mondta Moiraine – nem futunk el. Nem futhatunk el. A világ és az idő Rand vállán nyugszik, az Újjászületett Sárkányén. Ezúttal harcolni fogunk!

Perrin idegesen leült egy székre.

– Moiraine, azt akarja mondani, hogy egy csomó dologra azok közül, amiket korábban elmondott, még csak nem is szabad gondolnunk? Ugye levédte ezt a szobát hallgatózás ellen? – Amikor a nő a fejét rázta, a fiú megragadta az asztal lapját, olyan erősen, hogy a fekete tölgy csikorogni kezdett.

– Nem egy Myrddraalról beszélek, Perrin. Senki sem tudja, mekkora ereje van egy Kitaszítottnak, azon kívül, hogy Ishamael és Lanfear voltak a legerősebbek, csakhogy akár a leggyengébbik is megérezhet bármilyen védelmet, amit akár egy mérfölddel arrébb elhelyezek. És akkor egy pillanat alatt szálakra hasogat mindannyiunkat! És valószínűleg még csak el sem kell mozdulnia arról a helyről, ahol most van!

– Azt mondja, hogy magát is képes legyőzni? – mormogott Perrin. – A Fényre! Mit kellene akkor tennünk? Hogyan csinálhatnánk bármit is?

– Még a Kitaszítottak sem bírják ki az öröktüzet – mondta Moiraine. A fiú azon töprengett, vajon ezt használta-e az aes sedai, amikor az árnykutyákkal végzett, még mindig megborzongott, amikor eszébe jutott a látvány, és amit a nő akkor mondott.

– Tanultam néhány dolgot egy év alatt, Perrin. Most már... veszélyesebb vagyok, mint amikor Emondmezőn jártam. Ha elég közel kerülhetek Be'lalhoz, akkor elpusztíthatom. Ha azonban ő lát meg először, akkor lehet, hogy mindannyiunkat megöl, mielőtt még bármi esélyem lenne – az aes sedai Loialhoz fordult: – Mit tudsz mondani nekünk Be'lalról?

Perrin zavartan pislogott. Loial?

– Miért őt kérdezi? – fakadt ki Zarine mérgesen. – Először azt mondja a kovácsnak, hogy harcolnunk kell egy Kitaszított ellen, aki megölhet bennünket, mielőtt még egyet gondolnánk, most pedig Loialt faggatja felőle? – Loial közbe akart vágni, és a lányra szólt, azt a nevet használva, amit ő szeretett: – Faile! Faile! –, a lány azonban még csak nem is lassított a szóáradatán: – Azt hittem, az aes sedai-ok mindent tudnak! A Fényre! Én legalább elég okos vagyok hozzá, hogy ne mondjam, harcolni fogok valakivel, hacsak nem tudok róla minden lehetséges dolgot! Maga... – Zarine elkapta Moiraine pillantását, mire kiabálása mormogássá halkult.

– Az ogierek – mondta az aes sedai hűvösen – hosszabb emlékezettel rendelkeznek, leányom. A Világtörés óta az embereknek több mint száz generációja élt, az ogiereknek viszont kevesebb, mint harminc. Még mindig vannak dolgok, amiket megtanulhatunk az általunk ismeretlen történeteikből. Szóval, mondd csak, Loial. Mit tudsz Be'lalról? És most az egyszer röviden, ha lehet! Kell nekem a hosszú emlékezeted, de csak rövid mondatokban!

Loial megköszörülte a torkát, s ez a hang leginkább a lecsúszó fadarabokhoz hasonlított.

– Be'lal – az ogier fülei előbukkantak haja alól, mint a kolibri szárnyai, majd ismét lelapultak. – Nem tudom, mi lehet róla a történetekben, amit még nem tud. Nem sokszor említik, csak a Szolgálók Csarnokának lerombolásakor, mielőtt Rokonirtó Lews Therin és a Százak Társasága a Sötét Úrral együtt bezárta őt. Jalanda, Aried fia, Coiam fia írta róla, hogy Irigynek is hívták, és hogy azért tagadta meg a Fényt, mert megirigyelte Rokonirtó Lews Therint, ahogy Ishamaelre és Lanfearre is féltékeny volt. A Tanulmány az Árnyék háborújáról című művében Moilin, Hamada lánya, Juendan lánya Be'lalt Hálószövőnek nevezte, azt azonban nem tudom, miért. Megemlíti róla, hogy kő játékot játszott Lews Therinnel, és nyert is, amellyel állandóan kérkedett – az ogier Moiraine-re pillantott, és felmordult. – Megpróbálok rövid lenni. Semmi fontosat nem tudok róla. Számos szerző állítja, hogy Be'lal és Sammael mindketten vezetői voltak a Sötét Úr elleni háborúnak, még mielőtt megtagadták volna a Fényt, és hogy mindketten mesterien forgatták a kardot. Tényleg ez minden, amit tudok. Lehet, hogy más könyvekben és történetekben is megemlítik, ám én azokat nem olvastam. Be'lalról egyszerűen nem beszélnek túl gyakran. Sajnálom, hogy semmi hasznosat nem tudtam mondani!

– Lehet, hogy mondtál – tűnődött Moiraine. – Én eddig nem hallottam a Hálószövő nevet. Vagy hogy féltékeny volt a Sárkányra meg a társaságára az Árnyékban. Ez megerősíti azt a feltevésemet, hogy Callandort akarja megszerezni. Ezért intézte úgy, hogy Tear Nagyurává válasszák. És a Hálószövő – ez egy olyan ember neve, aki terveket készít, egy türelmes és ravasz játékosé. Ügyes voltál, Loial! – Az ogier széles szája egy pillanatra elégedett mosolyra húzódott, de azután ismét elkomolyodott.

– Sajnálom, de képtelen vagyok színlelni – mondta Zarine hirtelen. – Csak egy bolond nem félne egy Kitaszítottól. Én azonban megesküdtem, hogy közétek tartozom, úgyhogy így is lesz. Csak ennyit akartam mondani.

Perrin a fejét csóválta. Ez a nő tényleg őrült. Bárcsak én ne tartoznék ebbe a csapatba! Bárcsak újra otthon lennék, Luhhan mester műhelyében! Hangosan azonban ezt mondta:

– Ha bent van a Kőben, ha ott vár Randre, akkor nekünk is be kell mennünk, hogy a közelébe juthassunk! Hogyan csináljuk? Mindenki arról beszél, hogy a Nagyurak engedélye nélkül senki sem léphet be oda, és ha megnézem azt az erődöt, akkor valóban nem látok a kapukon kívül más bejutási lehetőséget!

– Neked nem kell bemenned – mondta Lan. – Csak Moiraine és én lépünk be oda. Minél többen mennénk, annál nehezebb lenne. Bármilyen lehetőséget is találok a bejutásra, nem hiszem, hogy akár csak két személynek is könnyű lesz!

– Gaidin – kezdte Moiraine határozott hangon, az őrző azonban ugyanolyan szigorúan félbeszakította:

– Együtt megyünk, Moiraine! Ezúttal nem állok félre!

A nő egy pillanattal később bólintott. Perrin úgy gondolta, Lan arckifejezése megkönnyebbülést tükröz.

– Ki kell mennem, hogy megnézzem a Követ – az őrző habozott. – A következtetéseid felvetettek bennem egy ötletet, Moiraine. Csupán egy apróság, és nem tudom, mit jelenthet. Aielek vannak Tearben.

– Aielek! – kiáltott fel Loial. – Ez lehetetlen! Az egész város rémülten szaladgálna már, ha akár egyetlen aiel is átjött volna a városkapun!

– Nem azt állítottam, hogy az utcákon sétálgatnak, ogier! A háztetők és a kémények a városban éppolyan jó búvóhelyet adnak, mint a puszta. Csupán hármat láttam közülük, és Tearben minden bizonnyal senki sem vette észre őket. Ha azonban hármat láttam, akkor biztosak lehetünk benne, hogy a legtöbbjüket észre sem vettem!

– Ez az én számomra semmit sem jelent – mondta Moiraine lassan. – Perrin, miért nézel olyan gondterhelten?

A fiú nem is volt tudatában, hogy gondterhelt az arckifejezése.

– Azon a Remenben fogva tartott aielen gondolkoztam. Azt mondta, amikor a Kő elesik, az aielek elhagyják a Háromszoros Földet. Az a puszta, nem? Azt mondta, ezt jövendölték a próféciák.

– Én a Sárkány Próféciáinak minden egyes sorát elolvastam – jegyezte meg Moiraine halkan – mégpedig valamennyi fordításban, de egyetlen szóval sem említi az aieleket. Csak a sötétben tapogatózunk, miközben Be'lal szövögeti a hálóját, a Kerék pedig körénk szövi a Mintát. De vajon az aielek kereke sző, vagy pedig Be'lalé? Lan, találnod kell nekem egy bejáratot a Kőbe, mégpedig sürgősen! Mármint nekünk. Keress nekünk gyorsan egy utat!

– Ahogy parancsolja, aes sedai – mondta az őrző, ám hangja inkább melegen csengett, mint szertartásosan. Lan ekkor eltűnt az ajtóban.

Moiraine az asztalt nézve szemöldökét ráncolta, szemét töprengés ködösítette el.

Zarine Perrin elé állt, és fejét félrehajtva ránézett.

– És te mit fogsz csinálni, kovács? Úgy tűnik, ők tényleg azt akarják, hogy csak üljünk itt, miközben ők a kalandokba vetik magukat. Nem mintha panaszkodnék emiatt.

A fiú ez utóbbiban kételkedett.

– Először is – mondta a lánynak –, eszem valamit. Azután egy kalapácson fogok töprengeni.

És még azon is, hogy mit érzek irántad. Sólyom.

Ötvenegyedik fejezet

Csalétek a hálóban

Szeme sarkából Nynaeve mintha egy vöröses hajú, magas alakot pillantott volna meg, örvénylő, barna köpenyben, valahol a napfényes utca másik végén, de amikor megfordult, hogy jobban megnézze az Ailhuin által adott, széles karimájú, kék kalap alól, egy ökrösszekér éppen közéjük hajtott. Mire a kocsi továbbdöcögött, a férfi eltűnt az utcáról. Nynaeve majdnem biztos volt abban is, hogy annak az embernek egy fafurulya tokja lógott a hátán, és hogy nem teari öltözéket viselt. Nem lehetett Rand. Csak azért, mert állandóan róla álmodom, az még nem jelenti azt, hogy eljön az Almoth-alföldről egészen idáig.

Az egyik arra siető, mezítlábas férfi, hátán kosárral, benne vagy egy tucat hallal, amelyeknek sarló alakú farka kikandikált a kosárból, hirtelen elesett, és miközben elbucskázott, feje felett ezüstös pikkelyű halak szóródtak ki a földre. A fickó négykézlábra esett a földre, és a kosarából kipotyogó halakat bámulta. A hosszú, vékony vízi állatok mindegyike fejével előre belefúródott a sárba, és szabályos kört formázva meredeztek ott. Még néhány járókelő is elcsodálkozott rajta. A férfi lassan felállt, szemmel láthatóan észre sem vette ruháján a sarat, letette kosarát, és fejét csóválva, magában mormogva, kezdte összegyűjteni a halait.

Nynaeve pislogott, most azonban azzal a baromarcú rablóval akadt éppen dolga, aki – üzletének ajtajában állva – éppen szembenézett vele. A boltban, az árus mögött, véres húsdarabok függtek a kampókról. A javasasszony nagyot rántott hajfonatán, majd farkasszemet nézett a férfival.

– Hát jó – mondta élesen. – Megveszem, de ha ennyit számít egy ilyen kis szeletért, akkor többször nem vásárolok itt!

A boltos nyugodtan megvonta a vállát, és elvette a pénzt, majd a zsíros ürühúst a rongyba csomagolta, amelyet Nynaeve a kosarából vett elő. A nő dühösen pillantott az eladóra, miközben kosarába rakta a becsomagolt húst, a férfit azonban ez szemmel láthatóan nem zavarta.

Megpördült, hogy elmenjen, és ekkor majdnem elesett. Még mindig nem tudott hozzászokni ehhez a kloghoz; állandóan beleragadt a sárba, Nynaeve pedig nem tudta megfigyelni, hogyan oldják ezt meg a helybeliek. Remélte, hogy ez a mostani napsütés hamarosan felszárítja a sarat, ugyanakkor volt egy olyan érzése, hogy ez többé-kevésbé állandó jelenség a Masule-ban.

Óvatosan lépkedve visszaindult Ailhuin háza felé, közben pedig magában morgott. Mindenért csillagászati árat kellett fizetni, az áruk minősége pedig silány volt, de mindezzel láthatóan senki sem törődött, sem a vásárlók, sem az eladók. Megnyugtató érzés töltötte el, amikor elhaladt egy boltossal hangosan vitatkozó asszony mellett, aki valami vöröses-sárgás, zúzódásokkal teli gyümölcsöt lóbált mindkét kezében – Nynaeve nem ismerte ezt a gyümölcsöt; rengeteg zöldséget látott itt, amelyekről azelőtt még csak nem is hallott –, közben pedig megszólította a járókelőket, hogy nézzék meg, miféle selejtet árul a boltos. A férfi azonban csak fáradtan bámult vevőjére, még azzal sem fárasztotta magát, hogy vitatkozzon vele.

Nynaeve tudta, van valami mentség az árakra – Elayne elmagyarázott mindent a gabonáról, amelyet a gabonatárolókban az utolsó szemig felzabáltak a patkányok, mert Cairhienben senki sem tudott vásárolni. A leányörökös arról is beszélt, mekkorára nőtt a cairhieni gabonakereskedelem az Aiel háborúk óta –, arra azonban semmi nem adott felmentést, ahogy mindenki beletörődött a helyzetébe. A javasasszony látott már a Folyóközben is jégeső verte gabonát, vagy olyat, hogy sáskák ették meg, vagy ahogy a farkasok pusztítást rendeztek a birkák között, na meg ahogy a rozsdabetegség elpusztította a dohányt úgy, hogy semmi eladnivaló nem maradt, amikor a kereskedők Baerlonból megjelentek. Még emlékezett arra az időre, amikor két esztendeig egyfolytában nem volt mit enni fehérrépalevesen és régi árpán kívül, a vadászok pedig örülhettek, ha egy nyeszlett nyulat hazahozhattak, a folyóközi nép azonban mindig összeszedte magát, valahányszor a földhöz csapták, és újra munkához látott. Ezeknek az embereknek ez volt az első rossz évük, és a halászatot meg az egyéb cikkek kereskedelmét nem is érintette. Nynaeve nem tudta megérteni őket. Ezek a furcsa emberek furcsa életet is éltek, természetesnek vettek olyan dolgokat, amelyeket ő megalázkodásnak tartott. Még Ailhuin és Sandar is így gondolkodtak. Talán türelmesebbnek kellene lennie velük.

És ha velük igen, akkor Egwene-nel miért ne? Ezt a gondolatot félresöpörte. Az a gyerek borzalmasan viselkedett, mindenre felkapta a vizet, és a legérzékenyebb dolgokban állandóan ellenkezett. Még amikor teljesen nyilvánvaló volt a teendőjük, Egwene akkor is elvárta, hogy meggyőzzék. Nynaeve pedig nem volt hozzászokva ahhoz, hogy meggyőzze az embereket, különösen nem olyanokat, akiket gyerekkorukban ő pelenkázott. Még akkor sem, ha csupán hét esztendővel volt Egwene-nél idősebb.

Minden azok miatt a rossz álmok miatt van, gondolta. Nem értem, mit jelentenek, most pedig már mi is látjuk őket Elayne-nel, és erről sem tudom, hogy mit jelent, Sandar pedig nem mond semmit, csak annyit, hogy még mindig kutat, és annyira tehetetlen vagyok, hogy... ketté tudnék hasadni! Olyan erősen megrántotta hajfonatát, hogy már fájt. Legalább arról képes volt meggyőzni Egwene-t, hogy ne használja újból azt a ter'angrealt, és hogy tegye vissza övtáskájába, ahelyett hogy a nyakában viseli. Ha a fekete ajah Tel'aran'rhiodban van... Erre a lehetőségre gondolni sem akart. Meg fogjuk találni őket!

– Még megfizetnek ezért! – mormogta. – Megpróbáltak eladni, mint egy birkát! Vadásznak rám, mintegy állatra! Ezúttal azonban én vagyok a vadász, nem pedig a nyúl! És az a Moiraine! Ha nem jött volna Emondmezőre, alaposabban kitaníthattam volna Egwene-t. Randdel pedig... biztosan... tehettem volna érte valamit – az, hogy mindkét dologról tudta, nem igaz, nem sokat segített, inkább rontott a dolgon. Moiraine-t legalább annyira utálta, mint Liandrint és a Fekete ajahot, talán annyira, ahogy a seanchanokat gyűlölte.

Amikor bekanyarodott a sarkon, Juilin Sandarnak el kellett ugrania előle, nehogy legázolja. Majdnem elesett saját klogjaiban, csupán botja mentette meg attól, hogy arccal előre a sárba essen. Megtudta, hogy azt a sápadt, rovátkolt fát bambusznak hívják, és azt is, hogy jóval erősebb, mint amilyennek látszik.

– Asszonyom... öö... Maryim úrnő! – dadogta Sandar, miközben visszanyerte egyensúlyát. – Én éppen... magát kerestem – a férfi idegesen rámosolygott. – Mérges? Miért néz rám úgy?

Nynaeve kisimította homlokát.

– Nem magára vagyok mérges, Sandar mester! A hentes... nem számít. Miért keresett? – hirtelen elakadt a lélegzete. – Csak nem találta meg őket?

A férfi körülnézett, mintha attól tartana, hogy a járókelők hallgatózni próbálnak.

– De. De igen, és velem kell jönnie. Már várják. A többiek. És Guenna anyó.

– Miért olyan ideges? Csak nem hagyta, hogy észrevegyék, amint szaglászik utánuk? – kérdezte a nő élesen. – Mitől ijedt meg ennyire?

– Nem! Nem, úrnő. Én... én nem fedtem fel magam – szeme megint cikázni kezdett, majd közelebb lépett, és hangja sürgető suttogássá halkult. – Ezek az asszonyok, akiket keres, a Kőben vannak! A Nagyúr vendégei! Samon Nagyúréi! Akkor miért tartja őket tolvajnak? Samon Nagyúr! – vinnyogott a férfi. Arcán izzadság fénylett.

A Kőben! Egy Nagyúr társaságában! A Fényre, most aztán hogyan jutunk a közelükbe? Nagy erőfeszítéssel elnyomta türelmetlenségét.

– Nyugodjon meg! – mondta csillapítón a férfinak. – Nyugodjon meg, Sandar mester! Mindent megmagyarázunk, és akkor megérti! – Legalábbis remélem, hogy képesek leszünk rá. A Fényre, ha elrohan a Kőbe, és elmondja ennek a Nagyúrnak, hogy nyomozunk utánuk... – Jöjjön velem Guenna anyó házába! Joslyn, Caryla és én mindent megmagyarázunk, higgye el! Jöjjön!

A férfi kurtán, kelletlenül biccentett, és Nynaeve-val ment, lelassítva a nő klog okozta tipegéséhez. Pedig úgy látszott, szíve szerint rohant volna.

A Bölcs Asszony házánál Nynaeve hátrasietett. Az elülső ajtót senki sem használta, még maga Guenna anyó sem, legalábbis ő még nem látta. A lovak egy bambuszból készült kerítéshez voltak kikötve – jó messze Ailhuin új fügefáitól meg zöldségeitől –, a nyergeket és a kantárokat pedig bent tartották. Nynaeve most az egyszer nem állt meg, hogy megsimogassa Gaidin orrát, és elmondja neki, milyen jó fiú, sokkal érzékenyebb, mint névrokona. Sandar megállt, hogy botjával lekaparja a sarat klogjáról, a nő viszont egyenesen bement a házba.

Ailhuin Guenna az egyik magas támlás székében ült a szoba közepén, karját szorosan az oldalánál tartotta. Az ősz hajú asszony szeme a haragtól és a félelemtől elkerekedett, teste dühödten kapálózott volna, de izmai nem mozdultak. Nynaeve-nak nem kellett érzékelnie a Levegő finom szövetét ahhoz, hogy rájöjjön, mi történhetett. A Fényre! Ők találtak meg minket! A Fény égessen meg, Sandar!

Elöntötte a düh, és elmosta benne a falakat, amelyek általában elzárták az Egyetlen Hatalomtól. Ahogy a kosár leesett a kezéből, Nynaeve fehér virággá vált egy kökénybokron, és kezdett kinyílni, hogy magába fogadja a saidart, már nyílt, hogy... Hirtelen mintha egy másik falba ütközött volna, ez azonban üvegfal volt; érezte az Igazi Forrást, a fal azonban megakadályozott mindent, csak a vágyat érezte, hogy magába szívhassa az Egyetlen Hatalmat.

A kosár a földhöz csapódott, és miközben ott bukdácsolt, a nő mögött kinyílt az ajtó, és Liandrin lépett be, szorosan mögötte egy fekete hajú nővel, fehér csíkkal bal füle felett. A két nő hosszú, színes, vállukat szabadon hagyó selyemruhát viselt, és mindkettőjüket körülvette a saidar ragyogása.

Liandrin lesimította piros ruháját, és durcás rózsaajkával elmosolyodott. Babaarcán látszott, hogy jól mulat.

– Látod, Vad – kezdte. – Nincs is neked...

Nynaeve olyan erővel vágta szájon a nőt, ahogy csak tudta. Fény, el kell menekülnöm! Visszakézből pedig akkora pofont adott Riannának, hogy a fekete nő egy hördüléssel selyemmel fedett hátsó felére esett. Biztosan itt vannak a többiek is, de ha ki tudnék szökni az ajtón, ha elég messzire jutnék, hogy már ne blokkolhassanak, akkor talán tehetnék valamit. Erősen meglökte Liandrint, és az ajtó felé iramodott. Csak a blokkolástól menekülhessek el, és akkor...

Minden oldalról csapások zúdultak rá, mintha ököllel és botokkal ütnék. Sem Liandrin, akinek szájszögletéből vér szivárgott, sem a zilált hajú és ruhájú Rianna nem emelte fel a kezét. Nynaeve érezte, amint a Levegő szálai köré fonódnak, mint ahogy a belőlük keletkezett ütéseket is érezte. Még mindig az ajtó felé vonszolta magát, de azután rájött, hogy közben már térdre rogyott, a láthatatlan ütlegek pedig egy pillanatra sem szüneteltek, nem létező botok és öklök püfölték a hátát, a hasát, a fejét, a csípőjét, a vállát, a mellét, a lábát és megint a fejét. A javasasszony hörögve az oldalára esett, és karikába gömbölyödött, megpróbálva így védeni testét. Ó, a Fényre! Egwene! Elayne! Én megpróbáltam! Nem fogok sírni! A Fény égessen meg benneteket, halálra ütlegelhettek, akkor sem fogok kiáltani!

Az ütések most megszűntek, Nynaeve azonban nem bírta abbahagyni a remegést. Úgy érezte, tetőtől talpig tele van sebekkel és véraláfutásokkal.

Liandrin, karját a térde köré fonva, leguggolt mellé. Selyemruhája suhogott. A nő letörölte szájáról a vért. Fekete szeme gonoszan csillogott, és eltűnt arcáról a mókázó kifejezés.

– Tán még ahhoz is ostoba vagy, hogy felismerd, ha legyőztek, Vad! Majdnem olyan vadul küzdöttél, mit az a másik bolond nőszemély, az az Egwene! Szinte tombolt dühében! Meg kell tanulnotok megalázkodni. Meg fogjátok tanulni, hogy megalázkodjatok!

Nynaeve megborzongott, és ismét a saidar után nyúlt. Nem mintha élt volna benne bármilyen valódi remény, de valamit tennie kellett. Fájdalmát leküzdve érte nyúlt... és megint a láthatatlan falnak ütközött. Liandrin szemében most valóban mosoly csillant, olyasféle gonosz mosoly, amilyet a legyek szárnyát kitépkedő gyerekek arcán lehet megfigyelni.

– Semmi hasznát nem vesszük, ennek itt, legalábbis – jelentette ki Rianna, és Ailhuin mellé lépett. – Megállítom a szívét – Ailhuin szeme majd kiugrott.

– Nem! – tiltakozott Liandrin, és rövid, mézszínű hajfonatai a feje körül repkedtek, ahogy megrázta. – Mindig túlságosan gyorsan ölsz, a halottakból viszont csak a Sötét Nagyúr tud hasznot húzni! – A láthatatlan kötelékekkel székhez hurkolt asszonyra mosolyodott. – Láttad a katonákat, akik velünk jöttek, asszony! És azt is tudod, ki vár ránk a Kőben! Samon Nagyúr, és ő roppant elégedetlen lesz, ha bárki előtt is eljár a szád arról, ami ma a házadban történt. Ha tartod a szádat, életben maradsz, és talán egyszer ismét szolgálatot tehetsz neki. Ha viszont beszélsz, akkor csupán a Sötétség Nagyurát szolgálhatod, a sír mélyéből. Nos, melyik lehetőséget választod?

Ailhuin hirtelen képes volt megmozdítani a fejét. Megrázta szürke hajfürtjeit, és hang nélkül tátogott.

– Én... tartom a számat – mondta végül csüggedten, és szégyenkező pillantást vetett Nynaeve-ra. – Mit segíthet, ha elmondanám valakinek? Egy Nagyúr lecsapathatja a fejemet, mielőtt egyet pislognék. Mit segítene az magán, leány? Mit segítene?

– Semmi baj – mondta Nynaeve letörten. Kinek mondhatná el? Csak annyit érne el vele, hogy megöletné magát. – Tudom, hogy segítene, ha tudna.

Rianna hátravetett fejjel felkacagott. Ailhuin hirtelen megmozdult, immár teljesen feloldották kötelékeit, ő azonban továbbra is ott ült a széken, és ölébe ejtett kezét bámulta.

Liandrin és Rianna közre fogták és talpra rántották Nynaeve-ot, és az elülső bejárat felé kezdték taszigálni.

– Csak csinálj bármilyen galibát – szólt rá a fekete nő keményen –, és elevenen megnyúzlak!

Nynaeve majdnem felnevetett. Ugyan, miféle galibát tudnék okozni? Az Igazi Forrástól elzárták. Az ütések nyomai úgy fájtak, hogy alig állt a lábán. Bármit is tenne, úgy kezelnék, mint egy rosszalkodó gyereket. A sebeim azonban begyógyulnak, a Fény égessen meg mindannyiótokat, ti pedig követtek még el hibát! És amikor elkövetitek...

Mások is voltak a ház elülső szobájában. Két, karimás, kerek sisakot meg buggyos ujjú, piros zubbonyuk felett fényes mellvértet viselő, hatalmas termetű katona. A két férfi arcán izzadság csillogott, sötét szemüket pedig úgy meresztgették, mintha épp annyira félnének, mint a nő. Ott volt Amico Nagoyin, ez a karcsú, csinos, hosszú nyakú, sápadt arcú nő, ránézésre olyan ártatlan, mint egy virágot szedő gyermek. Joiya Byir a Hatalommal régóta bánó asszonyokra jellemző sima, nyugodt arcától függetlenül barátságosnak tűnt, mintha csak egy nagymama szíves megjelenése volna az övé, bár életkora nem fordította őszbe a haját, és arcán sem látszottak ráncok. Szürke szeme azonban inkább a mesék gonosz mostohájára emlékeztetett, aki legyilkolja férjének első feleségétől származó gyermekeit. Mindkét asszonyt körbevette a saidar ragyogása.

Elayne a két Fekete nővér között állt, szeme alatt véraláfutás húzódott, arca feldagadt, szája felrepedt, ruhájának egyik ujja félig leszakadt.

– Sajnálom, Nynaeve – mondta összeszorított szájjal, mintha a beszédtől fájna az állkapcsa. – Csak akkor láttuk meg őket, amikor már késő volt.

Amikor Nynaeve és kísérői beléptek a szobába, az egyik magas katona a vállára kapta Egwene-t. A lány ernyedten lógott, mint egy félig üres gabonazsák.

– Mit csináltatok vele? – csattant fel Nynaeve. – A Fény égessen meg benneteket, mit... – ekkor egy láthatatlan kéz vágta pofon, olyan erősen, hogy egy pillanatra elsötétült előtte a világ.

– Ejnye-bejnye! – mondta Joiya Byir mosolyogva, de a szeme mást mutatott. – Nem tűröm a feleselést, ahogy a káromkodást sem! – A nő beszédmodora is egy nagymamáéra emlékeztetett. – Csak akkor beszélhetsz, ha kérdeznek!

– Megmondtam már, hogy a lány nem akarta abbahagyni a harcot, nem? – mondta Liandrin. – Remélem, ez jó lecke a számodra is! Ha bármilyen gondot okozol, veled sem bánunk kesztyűs kézzel!

Nynaeve égett a vágytól, hogy segíthessen valamit Egwene-nek, mégis hagyta, hogy kitaszigálják az utcára. Kénytelenek voltak taszigálni, az, hogy nem működött együtt, csupán enyhe formája volt az ellenállásnak, abban a pillanatban azonban mást nem tehetett.

A sáros utcán alig járt valaki, mintha csak mindenki úgy döntött volna, hogy inkább másfelé veszi az útját, és az a pár ember is anélkül surrant el mellettük, hogy egy pillantást is vetett volna a ragyogó, feketére lakkozott hintóra, amelyet hat egyforma, magas és fehér sörényű, fehér szőrű ló vontatott. A bakon ülő kocsis a katonákéhoz hasonló öltözéket viselt, csak kard és páncél nélkül, egy másik férfi pedig kinyitotta a hintó ajtaját, amikor meglátta, hogy kilépnek az ajtón. Még mielőtt azonban megtette volna, Nynaeve meglátta az ajtóra festett címert. Egy ezüstkesztyűs kezet ábrázolt, amelyik cikázó villámokat tartott.

Feltételezte, hogy ez lehet Samon Nagyúr címere – aki egy árnybarát, az kell, hogy legyen, ha a Fekete ajahhal működik együtt! Hogy a Fény égesse meg! – Most azonban jobban érdekelte az a férfi, aki közeledtükre fél térdre ereszkedett a sárban.

– A Fény égesse meg, Sandar, miért...? – Nynaeve megugrott, amikor a vállán egy botütéshez hasonló csapást érzett.

Joiya Byir pajkosan elmosolyodott, és intően felemelte az ujját.

– Tisztelettudóan beszélj, gyermek! Vagy mondj le a nyelvedről!

Liandrin felnevetett. Kezével Sandar fekete hajába markolt, és hátrarántotta a fejét. A férfi egy hűséges kutya pillantásával nézett fel rá, de lehet, hogy csupán egy rúgástól rettegő korcs tekintete volt ez.

– Ne neheztelj túlságosan erre a férfira! – mondta a Fekete nővér, és szájából a „férfi” majdnem úgy hangzott, mintha „kutyát” mondana.

– Rá kellett... beszélnem... hogy szolgáljon. De én nagyon jól értek a rábeszéléshez, nem igaz? – A nő ismét felnevetett.

Sandar zavart pillantást vetett Nynaeve-ra.

– Meg kellett tennem, Maryim úrnő. Nekem... meg kellett tennem – Liandrin beletúrt a hajába, mire a férfi félénk kutyatekintete visszatért rá. Mit tettek ezek vele? És mit fognak tenni velünk?

Elayne-nel együtt durván belökték a hintóba, Egwene pedig kettőjük között ült élettelenül, előrehanyatló fejjel, Liandrin és Rianna pedig beszálltak, és az előre néző üléseket foglalták el. A saidar ragyogása most is körülvette őket. Hogy a többiek hová mentek, azzal Nynaeve ebben a pillanatban nem sokat törődött. Szerette volna elérni Egwene-t, megérinteni, hogy csillapítsa fájdalmát, de nyaka alatt egyáltalán nem volt képes mozgatni izmait, hiába küszködött. A Levegőből szőtt kötelékek fogva tartották mindhármukat, mintha csak szorosan összetekert pokrócok lennének. A hintó mozgásba lendült, és a rugók ellenére is keményen döcögött a sárban.

– Ha bántottátok... – A Fényre, hát persze, hogy bántották! Miért nem azt mondom, amire gondolok? Csakhogy e szavakat majdnem olyan nehezére esett kimondani, mint felemelnie a kezét e pillanatban. – Ha megöltétek, addig nem nyugszom, míg nem végeznek veletek, mint a veszett kutyákkal.

Rianna dühösen elvörösödött, Liandrin viszont csak hangosat szippantott.

– Ne légy teljesen ostoba, Vad! Élve kellesz. A döglött csalétek semmit sem ér.

Csalétek? Minek? Kinek?

– Te vagy ostoba, Liandrin! Azt hiszed, egyedül vagyunk itt? Csak mi hárman, akiket még ki sem képeztek aes sedai-nak? Csalétkek vagyunk, Liandrin. De te voltál az, aki besétált érte a csapdába, mint egy kövér fajdtyúk!

– Ne mondd el neki! – szólt rá élesen Elayne, és Nynaeve-nak pislognia kellett, mielőtt megértette, hogy a leányörökös azt a mesét igyekszik élethűbbé tenni, amelyet épp most talált ki. – Ha hagyod, hogy a dühöd legyőzzön, akkor azt is megtudják, amit nem kellene! Be kell vinniük minket a Kőbe, és akkor...

– Csend legyen! – kiáltott rá Nynaeve. – Épp te nem teszel lakatot a szádra!

Elayne megpróbált szégyenkező arckifejezést vágni zúzódásai mögött. Hadd rágódjanak rajta! – gondolta Nynaeve.

Liandrin azonban csak mosolygott.

– Ha majd mint csalétek, megtettétek a dolgotokat, mindent el fogtok mondani. Akarni fogjátok, hogy elmondhassátok. Azt mondják, ti nagyon erősek lesztek egy nap, arról azonban gondoskodni fogok, hogy nekem mindig engedelmeskedjetek, még mielőtt Be'lal Nagyúr kitalálja, mi legyen veletek. Már elküldött a Myrddraalokért. Tizenháromért – a rózsaajkak nevetve mondák ki az utolsó szót.

Nynaeve érezte, hogy gyomra megremeg. Az egyik Kitaszított! Agya megbénult a megdöbbenéstől. Mert bezáratott a Sötét Úr, s bezárattak a Kitaszítottak Shayol Ghul börtönébe, a Teremtő által, a teremtés pillanatában. A katekizmus azonban most nem segített, Nynaeve nagyon is tudta, mennyi igaz belőle. Ekkor a többi is eszébe jutott. Tizenhárom Myrddraal. És tizenhárom Fekete nővér. Még hallotta, amint Elayne felsikolt, mielőtt saját sikoltását meghallotta, és hiábavalóan vergődtek a Levegő kötelékeiben. Nem volt könnyű eldönteni, vajon saját kétségbeesett sikoltásuk, vagy Liandrin és Rianna kacagása volt-e a hangosabb.

Ötvenkettedik fejezet

A Kő tövében

Mat kimerülten kuporgott a mutatványos szobájában egy támlátlan széken, és elfintorodott, amikor Thom újra köhögni kezdett. Hogyan folytassuk a keresést, ha annyira beteg, hogy még járni sem tud? Elszégyellte magát emiatt a gondolat miatt. Thom ugyanolyan kitartóan kutatott, mint ő, arra kényszerítette magát, hogy éjjel-nappal folytassa a keresést, bár tisztában kellett lennie azzal, hogy ehhez túl beteg. Mát annyira elmerült a kutatásban, hogy nem is igazán figyelt Thom köhögésére. Aztán az időjárás-változás megtette a magáét. Elállt az eső, és beköszöntött a párás hőség.

– Gyere már, Thom – szólalt meg. – Lopar azt mondja, hogy nem messze innen lakik egy Bölcs Asszony. Errefelé így hívják a javasasszonyokat, Bölcs Asszonynak. Ez biztosan tetszene Nynaeve-nak!

– Nincs szükségem... semmilyen... epeízű löttyre... a torkomban, fiú! – Thom sikertelenül megpróbálta elnyomni hörgését. – Csak menj, és folytasd a kutatást! Csupán pár órát kell... pihennem... aztán újra veled tartok – összegörnyedt az újabb köhögési rohamtól, de annyira, hogy álla majdnem a térdéhez ért.

– Talán én végezzem el az egész munkát, mialatt te itt lustálkodsz? – kérdezte Mat megjátszott vidámsággal. – Hogyan tudnék nélküled bármit is megtalálni? A legtöbb dolgot, amit megtudtunk, te szedted ki az emberekből – ez így nem volt teljesen igaz; az emberek kockázás közben ugyanolyan szívesen fecsegtek, mint egy mutatványossal egy pohár bor mellett, sőt, sokkal jobbkedvűen, mintha egy olyan mutatványossal kellett beszélniük, akik olyan förtelmesen köhögött egész idő alatt, hogy a fertőzéstől kellett tartaniuk. Lassanként azért Mat is rájött, hogy Thom köhögése nem fog elmúlni magától. Ha a vén szamár meghal miattam, akkor kivel játszom követ? – kérdezte durván magától. – Ezenkívül az átkozott köhögésedtől nem tudok aludni.

Nem törődött az ősz hajú férfi tiltakozásával, és felsegítette Thomot. Megdöbbent attól, mennyire kell segítenie a mutatványosnak. A párás hőség ellenére, Thom ragaszkodott ahhoz, hogy magán tartsa tarka köpenyét. Mat teljesen kinyitotta zubbonyát, és ingén kioldotta mind a három zsinórt, de hagyta, hadd csináljon a vén szamár, amit akar. Az ivóban még csak fel sem néztek az emberek, amikor magával cipelte Thomot a párás délutánba.

A fogadós nem mondta, hogy hosszú út vár rájuk, de amikor elérték a kaput és megpillantották a Maule negyed sarát, Mat legszívesebben megfordult volna, hogy egy másik Bölcs Asszonyt keressen. Egy ilyen nagyságú városban bizonyára több is akad belőlük. Thom köhögése azonban eldöntötte a dolgot. Mat elfintorodva belegyalogolt a sárba, és szinte maga után húzta Thomot.

Az útleírás alapján eszébe jutott, hogy a városba érkezésükkor, az első éjszakán, a kikötőből befelé jövet, bizonyára eljöhettek a Bölcs Asszony háza mellett. Amikor megpillantotta a hosszú, keskeny házat a fazekasműhely mellett, és az ablakban himbálózó gyógynövényeket, felismerte a helyet. Lopar arról is beszélt, hogy a hátsó ajtón menjenek be, de mostanra már elege lett a sárból.

És a halak bűzéből, gondolta. Komor pillantást vetett a vállukon nehéz kosarakat cipelő, mezítlábas férfiakra. Az utcán lópatkók nyoma is látszott, de ezeket lassan elfedték a lábnyomok és az ökrösszekerek nyomai. Lovak, amelyek egy szekeret, vagy talán egy hintót húztak. Tearben eddig csak igába fogott ökröket látott. A nemesek és a kalmárok túl büszkék voltak nemes állataikra ahhoz, hogy munkára fogják őket. Másrészt egyetlen kocsit sem látott, amióta maguk mögött hagyták a város kapuját.

Elhessegette a lovak és a szekérnyomok gondolatát, és Thomot maga után húzva a bejárathoz lépett, majd bekopogott. Egy idő múlva ismét kopogott, azután még egyszer.

Már fel akarta adni, és visszatérni a Fehér Félholdba, bár Thom állandóan köhögött mellette, amikor a ház belsejéből vánszorgó léptek zaját hallotta.

Az ajtó csak résnyire nyílt, és egy jól megtermett, ősz hajú nő nézett ki rajta.

– Mit akarnak? – kérdezte fáradt hangon.

Mat legkedvesebb mosolyát varázsolta az arcára. A Fényre, belebetegszem abba, amilyen búbánatos képet vágnak itt az emberek! Mintha kihalt volna belőlük a remény!

– Guenna anyó? A nevem Mat Cauthon. Cavan Lopar mesélte, hogy ön valamit tudna csinálni a barátom köhögésével. Meg tudom fizetni.

Az asszony egy pillanatig töprengett, mintha csak Thom hörgését hallgatta volna, aztán felsóhajtott.

– Azt hiszem, ezt legalább még meg tudom tenni. Ezzel az erővel be is jöhetnek – kinyitotta az ajtót, és visszavánszorgott a helyiségbe, mielőtt Mat meg tudott volna mozdulni.

A nő kiejtése annyira hasonlított az amyrlinére, hogy a fiú önkéntelenül is megborzongott, de azért követte, és magával cipelte Thomot.

– Nincs... szükségem... ilyesmire! – hörögte a mutatványos. – A rohadt löttyök... olyan ízűek... mint a lóhúgy!

– Fogd be a szád, Thom!

Az izmos asszonyság bevezette őket a konyhába, kutatni kezdett a szekrényekben, majd kis kőfazekakat és gyógynövényeket szedett elő, miközben magában motyogott.

Mat az egyik magas támlájú székre ültette Thomot, és kinézett az ablakon. Kint, a hátsó udvarban három jó lovat kötöttek ki. Meglepte, hogy a Bölcs Asszonynak egynél több lova van, sőt, hogy egyáltalán van neki. Tearben a nemeseken és a gazdagokon kívül senkit sem látott lovagolni. Ezek az állatok nem úgy néztek ki, mintha csak néhány fillérbe kerültek volna. Már megint lovak! Mit érdekelnek az átkozott lovak?

Guenna anyó főzött valami erős teára hasonlító dolgot, és az ital bűze ellenére belekényszerítette Thomba. Befogta a mutatványos orrát, amikor az megpróbált panaszkodni. Mat kénytelen volt megállapítani, hogy az asszony nem is olyan kövér, mint ahogy azt gondolta, és az, ahogy könyökhajlatába szorította a mutatványos fejét, miközben a szájába töltötte a fekete folyadékot, bármilyen elszántan próbált meg Thom védekezni, nem csekély fizikai erőről tanúskodott.

Amikor elvette a csészét, Thom erősen köhögött, és vadul dörzsölte a száját.

– Aaaa! Asszonyság... nem tudom, hogy... a nyakamat akarta kitörni, vagy meg akart mérgezni... ezzel a szörnyűséggel! Miért nem ment... inkább... kovácsnak?

– Naponta két pohárral igyon ebből, míg el nem múlt a köhögés! – felelte a nő határozott hangon. – És van itt egy kenőcs, amellyel minden este bekenheti a mellét – hangjában valamivel kevesebb letörtség érződött, amikor széles csípőjére tett kézzel megállt a mutatványos előtt. – A kenőcs ugyanolyan büdös, mint amilyen ízű a tea, de alaposan kenje be magát vele – alaposan! –, különben maga után megyek, elkapom, mint egy vén harcsát, és a saját köpenyével kötözöm az ágyára! Még sosem kúráltam mutatványost, és nem fogom megengedni, hogy az első ilyen betegem belehaljon a köhögésbe!

Thom fortyogott a dühtől, és elfújta a szája elől bajsza végét. Úgy tűnt azonban, hogy komolyan veszi a fenyegetést. Legalábbis csendben maradt, bár úgy látszott, legszívesebben az asszony képébe vágná saját teáját és a krémet.

Minél többet beszélt Guenna anyó, hangja annál inkább az amyrlinéra hasonlított. Mivel Thom annyira savanyú képet vágott, és az asszony olyan határozottnak tűnt, Mat úgy döntött, hogy beavatkozik, mielőtt a mutatványos egyszerűen megtagadja, hogy bevegye a gyógyszert. A nő valószínűleg beletömné.

– Ismertem egy nőt, aki úgy beszélt, mint maga. Ő is mindig halakat meg hálókat emlegetett. A kiejtése is ilyen volt. Úgy értem, hogy ugyanilyen. Azt hiszem, Tearbe való lehetett.

– Talán – az ősz hajú asszony ismét fáradtnak tűnt, és a padlót nézte. – Ismertem néhány leányzót, akik viszont úgy beszéltek, mint te. Legalábbis kettőt – nagyot sóhajtott.

Mat érezte, ahogy koponyáján bizseregni kezd a bőr. Nem lehetek ennyire szerencsés! Még egy rézpénzbe sem mert volna fogadni, hogy mostanában járt másik két, folyóközi tájszólással beszélő nő Tearben.

– Három lányt? Fiatal nőket? Nem Egwene-nek, Nynaeve-nak és Elayne-nek hívták őket? Elayne-nek olyan a haja, mint a napsugár, és kék a szeme!

Az asszony a homlokát ráncolta.

– Nem ezeket a neveket mondták – válaszolta megfontoltan –, de már akkor sejtettem, hogy nem mondták meg nekem az igazi nevüket. Bizonyára megvolt rá a maguk oka. Egyikük egy ragyogóan kék szemű, vállig érő, vörös-arany hajú, csinos leányzó volt – a Bölcs Asszony leírta a csípőig érő hajfonatot viselő Nynaeve-ot és a nagy, sötét szemű, lefegyverzően mosolygó Egwene-t. Három csinos, de egymástól a lehető legnagyobb mértékben különböző nő. – Úgy látom, ezek ugyanazok, mint akiket keresel – fejezte be. – Nagyon sajnálom, fiú.

– Miért sajnálja? Napok óta kerestem őket, és most megtaláltam! – A Fényre! Az első éjszaka egyszerűen elsétáltam mellettük! Az orruk előtt. Azt akartam, hogy a véletlen vezessen keresés közben. Milyen véletlen lehet annál nagyobb, mint amikor egy hajóról a város felé tartva a szakadó esőben, egy villám fényében meglátom az ablakot? A Fény égessen meg! Hogy égetne meg! – Árulja el, hol vannak, Guenna anyó!

Az ősz hajú asszony letörten pillantott a tűzhely fölött gőzölgő vízforraló üstre. Szája megremegett, de nem mondott semmit.

– Hol vannak? – akarta Mat tudni. – Nagyon fontos! Veszélybe kerülhetnek, ha nem találom meg őket!

– Nem érthettek semmit – felelte a nő. – Idegenek vagytok. A Nagyurak...

– Nem érdekel, kicsoda... – Mat pislogott, és Thomra pillantott. A mutatványos mintha homlokát ráncolta volna, de olyan erősen köhögött, hogy Mat nem volt biztos a dologban. – Mi közük a Nagyuraknak a lányokhoz?

– Nem érthetitek...

– Ne akarja bemesélni nekem, hogy nem értek valamit! Megfizetem az értesüléseit!

Guenna anyó haragos pillantást vetett rá.

– Nem kell a pénzed! – vágott erőteljes grimaszt. – Azt követeled tőlem, hogy olyan dolgokat áruljak el neked, amelyekről tilos beszélnem. Tudjátok, mi történik velem, ha segítek nektek, és ti csak kiejtitek a nevemet? Első lépésként kivágják a nyelvemet. Aztán pedig megszabadítanak más testrészeimtől is, mielőtt a Nagyurak felakasztatják azt, ami megmaradt belőlem. Életem utolsó óráit üvöltve szenvedem át, hogy engedelmességre intsem a többieket. Ezeknek a fiatal nőknek pedig nem számít, hogy elárulom-e, amit tudok, vagy pedig meghalok.

– Ígérem, hogy nem mondom el senkinek a nevét! Esküszöm rá! – És ezt az esküt meg is tartom, vénasszony, ha elárulod, a fenébe is, hogy hol vannak! – Kérem! Veszélyben vannak!

A nő hosszan vizsgálta. Amikor befejezte, Matnek az volt az érzése, hogy az asszonyság a lelke velejéig keresztüllátott rajta.

– Mivel esküt tettél, ezért elárulom neked. Én... kedveltem őket. Már nem tehettek semmit. Túl későn jöttetek, Matrim Cauthon. Három órát késtetek. Felvitték őket a Kőbe. Samon Nagyúr parancsára – aggódva és bizonytalanul a fejét csóválta. – Asszonyokat küldött... akik az Egyetlen Hatalmat használták. Amúgy semmi kifogásom az aes sedai-ok ellen, de az ilyesmi itt törvénybe ütközik. Ezt a törvényt a Nagyurak hozták. Márpedig ők bármilyen más törvényt megszegnének, de ezt nem! Miért küld egy Nagyúr aes sedai-okat, hogy elvégezzenek a számára egy feladatot? Egyáltalán, mit akar ezektől a lányoktól?

Mat majdnem elnevette magát.

– Aes sedai-okat? Guenna anyó, majd a frászt hozta rám! Ha aes sedai-ok vitték el őket, akkor nincs miért aggódni. A három lány maga is aes sedai lesz. Nem mintha ennek örülnék, de hát ez a helyzet – a vigyor lehervadt az arcáról, amikor az asszony komoly képpel a fejét csóválta.

– Fiú, ezek a lányok úgy védekeztek, mint a hálóba került tűzhal! Akár aes sedai-ok lesznek, akár nem, azok, akik elvitték őket, úgy nekik mentek, mint cápák a prédának! A barátnők nem verik véresre egymást!

Mat érezte, ahogy kőmerevvé válik az arca. Aes sedai-ok bántották őket? Hogy a Fényre... Az átkozott Kő! Ehhez képest a caemlyni palota egy sima tyúkól volt. A Fény égessen meg! Ott álltam az esőben, és ezt a házat bámultam! A Fény perzseljen meg a vakságomért!

– Ha eltöröd a kezedet – folytatta Guenna anyó –, akkor sínbe teszem, és meggyógyítom, de ha megrongálod a falamat, akkor megnyúzlak, mint egy angolnát!

Mat pislogott, az öklére pillantott, és meglátta lehorzsolt bütykeit. Nem emlékezett arra, hogy a falat ütlegelte volna.

A nagydarab asszonyság kézbe vette Mat öklét. Tapogatózó ujjai meglehetősen puhák voltak.

– Semmi sem tört el – morogta egy idő után. Pillantása, amivel a fiú arcát vizsgálta, ugyanilyen lágy volt. – Úgy tűnik, fontosak a számodra. Legalábbis az egyikük, úgy vélem. Nagyon sajnálom, Mat Cauthon..

– Erre nincs szükség – válaszolta a fiú. – Most már legalább tudom, hol vannak. Ezután csupán ki kell hoznom őket onnan – zsebéből előhalászta az utolsó két andori aranykoronáját, és az asszony kezébe nyomta. – Thom gyógyszereiért, és azért, hogy elmondta ezt nekem a lányokról – hirtelen azon kapta magát, hogy előrehajol, és egy puszit nyom az asszony arcára. Vigyorogva így folytatta: – Ezt pedig értem kapja!

A Bölcs Asszony meglepődve érintette meg az arcát. Nem tudta eldönteni, hogy az érméket nézze-e, vagy a fiút.

– Kihozni őket, azt mondod? Egyszerűen csak így? A Kőből? – Egy ujjával keményen, mintha csak fából lenne, oldalba bökte a fiút. – A férjemre emlékeztetsz, Mat Cauthon. Makacs bolond volt, képes arra, hogy hahotázva belevitorlázzon a tomboló viharba. Még a végén azt is elhiszem, hogy sikerülhet a dolog – hirtelen felfedezte a fiú mocskos csizmáit, amit addig nem vett észre. – Hat hónapig tartott, amíg megtanítottam, hogy ne sarazza össze a padlót. Ha ki tudod szabadítani a lányokat, akkor az, akire szemet vetettél, igencsak törheti a fejét, hogy megregulázzon annyira, hogy egyáltalán be lehessen engedni téged egy tiszta házba!

– Maga az egyetlen asszony, aki erre képes lenne – felelte vigyorogva, és a nő haragos pillantását látva, a vigyor csak szélesedett. Ki kell hozni őket. Ez minden, amit tennem kell. Egyszerűen csak kihozni őket Tear átkozott Kövéből. Thom újra köhögött. Így nem fog bejutni a Kőbe. De hogy tarthatnám vissza? – Guenna anyó, itt hagyhatnám a barátomat? Azt hiszem, túl beteg ahhoz, hogy visszajöjjön a fogadóba.

– Micsoda? – hördült fel Thom felháborodva. Megpróbált felemelkedni a székről, de olyan heves köhögésben tört ki, hogy alig tudott beszélni. – Nem vagyok én... annyira... beteg, fiú! Azt hiszed, csak úgy... besétálhatsz a Kőbe... olyan könnyen, ahogy anyád kertjébe? Azt hiszed, nélkülem... akár csak a... kapuig is eljutnál? – markolta meg széke karfáját, de a köhögés és a hörgés miatt félig sem tudott felkelni.

Guenna anyó vállára tette az egyik kezét, és olyan gyengéden visszanyomta a székére, mint egy gyereket. A mutatványos meglepett pillantást vetett rá.

– Meg fogom gyógyítani őt, Mat Cauthon – mondta a nő.

– Nem! – kiáltotta Thom. – Nem, ezt nem teheted... velem! Nem hagyhatsz... ennél a vén... – ingott meg, s csak a vállán pihenő kéznek köszönhette, hogy nem zuhant előre.

Mat az ősz hajú férfira vigyorgott.

– Örültem, hogy megismerhettelek, Thom!

Miközben kisietett az utcára, azt kérdezte magától, hogy ezt most tulajdonképpen miért mondta. Csak nem fog, a rohadt életbe, meghalni? Ez a nő életben tartja, még ha a bajszánál fogva kell is kirángatni a sírból. Na igen, és ki tart engem életben?

Mat előtt Tear Köve magasodott a város fölé, legyőzhetetlenül, az erőd, melyet már száz sereg ostromolt, a Kő, amelyikbe már száz támadónak beletörött a bicskája. Neki valahogy mégis be kell jutnia. És ki kell hoznia a három nőt. Valahogyan.

Akkorát kacagott, hogy még a városrész magukba roskadt lakói is utána fordultak. Aztán visszasietett a Fehér Félholdba, anélkül hogy törődött volna a sárral és a nedves hőséggel. Érezte, hogy a fejében mozgolódni kezdenek a kockák.

Ötvenharmadik fejezet

A csapda bezárul

Perrin magára öltötte zubbonyát, miközben az esti homályban visszafelé sétált a Csillagba. Karjain és vállán jóleső fáradtság áradt szét. Néhány egyszerűbb feladat után Ajala mester egy díszes darabot is csináltatott vele, csupa finom indát és kacskaringót, amely valami vidéki nemes kapuját díszíti majd. Perrin élvezte, hogy ilyen szép tárgyat kovácsolhat.

– Azt hittem, kiugrik a szeme, amikor megmondtad, hogy nem csinálod meg azt a dolgot, ha egy Nagyúr számára lesz, kovács!

A fiú oldalt pillantott, a mellette lépkedő Zarine-ra, akinek arcát árnyék takarta. Még Perrin éles szemének is túl sötét volt, legfeljebb halványabbnak látta az árnyakat, mint más emberek. Az árnyékok kiemelték a lány kiugró pofacsontjait, és lágyították orrának erős görbületét. Perrin egyszerűen nem tudta eldönteni, hová tegye a lányt. Még ha Moiraine és Lan azt is mondták, hogy maradjanak közel a fogadóhoz, akkor is találhatott volna valami mást, mint hogy őt nézi munka közben, valami oknál fogva esetlennek érezte magát, ha magán érezte a lány ferdevágású szemének pillantását. Többször is melléütött kalapácsával, mire Ajala mester szemöldökét ráncolva, csodálkozva pillantott rá. A lányok mindig félszeggé tették, különösen, ha rámosolyogtak, Zarine-nak azonban még mosolyognia sem kellett. Elég volt, ha ránéz. Megint eltöprengett rajta, vajon ő-e az a gyönyörű nő, akitől Min óva intette. Jobb, mintha ő lenne a sólyom. Ez a gondolat annyira megdöbbentette, hogy megbotlott.

– Nem akartam, hogy bármi is, amit én készítettem, egy Kitaszított kezébe kerüljön – nézett aranyfényben csillogó szemmel a lányra. – Ha pedig egy Nagyúr számára készült volna, ki tudja, hová kerül? – remegett meg a lány. – Nem akartalak megrémíteni, Fai... Zarine.

A lány szélesen elmosolyodott, nyilván azt hitte, a fiú nem látja az arcát.

– Még elesel, parasztfiú! Gondoltál már arra, hogy szakállat növessz?

Az is elég, hogy állandóan ugrat, ráadásul, viszont a legtöbbször nem is értem, mit akar!

Amikor elérték a fogadó bejáratát, Moiraine-nel és Lannal találkoztak, akik kifelé jöttek. Moiraine azt a vászonköpenyt viselte, amelynek széles csuklyája elrejtette arcát. Az utcakövön a pocsolyákat sárgára világította az ivó ablakán kiszűrődő fény. Két-három szekér döcögött el mellettük, és körülbelül egy tucat ember lehetett az utcán, akik siettek haza vacsorázni, ám a városrész nagy részét a sötétség uralta. A takácsüzletet bezárták. Szinte fülsiketítő volt a csend.

– Rand Tearben van – jelentette be az aes sedai hűvös hangon, amely úgy hangzott a bő csuklya alól, mintha egy mély barlangból jött volna.

– Biztos benne? – kérdezte Perrin. – Semmi szokatlan eseményről nem hallottam. Sem esküvőkről, sem kiszáradt kutakról – látta, amint Zarine zavartan összehúzza szemöldökét. Moiraine semmiről sem világosította fel a lányt, és Lan sem. Loial szájára már nehezebb volt lakatot tenni.

– Hát nem hallottad a szóbeszédet, kovács? Legalább annyi esküvő volt az elmúlt négy napban, mint korábban fél év alatt. És annyi gyilkosság, mint egy év alatt. Ma egy gyermek leesett az egyik torony erkélyéről. Százlépésnyit esett, és a kövezetre zuhant. Azután csak felállt, és egyetlen karcolás nélkül rohant az anyjához! Mayene úrnője, aki a Kő „vendégszeretetét” élvezi télkezdet óta, ma kijelentette, hogy aláveti magát a Nagyurak akaratának, pedig tegnap azt állította, hogy előbb lássa Mayene-t és az összes hajóját lángokban, mint hogy egy teari földesúr a városba tegye a lábát. Még nem is kezdték el kínozni, és annak a nőnek vasból van az akarata, úgyhogy te mondd meg, vajon Rand kezét látod-e a dologban. Tear tetőtől talpig úgy fortyog, mint egy katlan.

– Nekem nem is volt szükségem ezekre a hírekre – jelentette ki Moiraine. – Perrin, álmodtál múlt éjjel Randről?

– Igen – ismerte be a fiú. – A Kő Szívében láttam, amint azt a kardot fogja – érezte, ahogy mellette Zarine megremeg –, de mostanában annyit aggódom miatta, hogy nem csoda, ha róla álmodom.

– Egy magas férfi? – kérdezte Zarine. – Vöröses hajjal és szürke szemekkel? És tart valamit a kezében, ami úgy ragyog, hogy fáj ránézni? Egy csupa hatalmas, vörös oszlopokból álló csarnokban? Mondd, kovács, hogy nem erről álmodtál!

– Tudjátok – mondta Moiraine –, erről az álomról már százszor hallottam ma. Mind beszéltek rémálmokról – Be'lal nyilván nem törődik azzal, hogy elzárja az álmait mások elől –, de ez az álom mindenekfölött az első volt mindenkinél – az aes sedai hirtelen felnevetett, és ez úgy hangzott, mint valami mély, hűvös harangjáték. – A népek arról beszélnek, hogy ő az Újjászületett Sárkány. És hogy közeledik. Csak suttogva emlegetik az utcasarkokon, de attól még beszélnek róla.

– És mi a helyzet Be'lallal? – kérdezte Perrin.

Moiraine hangja vágott, mint a hideg acél.

– Vele ma este foglalkozom – hangjában egy csipetnyi félelem sem csengett.

– Úgy érted, foglalkozunk – javította ki Lan.

– Igen, gaidinom. Majd elbánunk vele.

– És mi mit csináljunk? Csak üljünk itt, és várakozzunk? Én már egy életre eleget vártam a hegyekben, Moiraine!

– Ti Loiallal – és Zarine-nal – Tar Valonba mentek – felelte a nő. – Míg nem végzünk itt. Az lesz a legbiztonságosabb hely a számotokra.

– Hol van az ogier? – kérdezte Lan. – Azt akarom, hogy mindhárman észak felé induljatok, amilyen hamar csak lehet.

– Biztosan fent van – felelte Perrin. – A szobájában, esetleg az ebédlőben. Világos az ablak odafönt. Mostanában mindig a jegyzetein dolgozik. Azt hiszem, sok mondanivalója lesz arról, hogyan futamodtunk meg – maga is meglepődött saját hangjának keserűségén. A Fényre, te ostoba, talán egy Kitaszítottal akarsz szembeszállni? Nem. Nem, de a menekülésbe is belefáradtam. Emlékszem, amikor egyszer nem futottam el. Emlékszem, hogy harcoltam, és az sokkal jobb volt. Még akkor is, ha azt hittem, meghalok, jobb volt.

– Majd én megkeresem – ajánlkozott Zarine. – Én nem félek beismerni, örülök, hogy elmenekülhetek a harc elől. A férfiak gyakran harcba szállnak, amikor inkább el kéne futniuk. Nekem azonban nem kell kétszer mondani – a többiek elé vágva belépett a fogadóba. Szűk nadrágszoknyája halk, surrogó hangot hallatott, ahogy ment.

Perrin körülnézett az ivóban, amikor a többiekkel együtt a lány után tartott a hátsó lépcsőn át. Kevesebb ember ült ott, mint amennyire számított. Néhányan egyedül ültek, és csak kábán meredtek maguk elé, ahol azonban ketten-hárman ittak együtt, ott rémült suttogással beszélgettek valamiről, olyan halkan, hogy Perrin füle sem nagyon tudott kivenni semmit. Azonban háromszor is hallotta, hogy azt mondják, „a Sárkány”.

Amikor felért a lépcső tetejére, valami furcsa hangot hallott, egy tompa puffanást a magánebédlőből, mintha valami elvágódott volna. Végignézett a folyosón a hang irányába.

– Zarine? – nem érkezett válasz. Érezte, ahogy feláll a szőr a hátán. A hang irányába kezdett rohanni. – Zarine? – belökte az ajtót. – Faile!

A lány az asztal mellett, a padlón feküdt. Perrin éppen hozzá akart futni, amikor Moiraine parancsoló hangját hallotta maga mögött.

– Állj meg, te ostoba! Állj, ha kedves az életed! – Az aes sedai lassan végigment a folyosón, közben úgy forgatta a fejét, mintha hallgatózna vagy keresne valamit. Lan kardjára tett kézzel követte – szemében azonban úgy tűnt, mintha máris tudná, a kard nem segít ebben az esetben. Moiraine az ajtó mellé lépett, és megállt. – Vissza, Perrin! Vissza!

A fiú fájdalmasan meredt Zarine-ra. Faile-ra. A lány úgy feküdt ott, mintha minden élet kiszállt volna belőle. Végül mégis kényszerítette magát, hogy – nyitva hagyva az ajtót – hátrébb lépjen, de csupán annyira, hogy szemmel tudja tartani a lányt. Faile halottnak látszott. A fiú nem látta, hogy emelkedne a mellkasa. Legszívesebben felvonított volna. Szemöldökét ráncolva ökölbe szorította, majd kinyitotta kezét, azt, amellyel az előbb az ajtót lökte be. Úgy zsibbadt, mintha beütötte volna a könyökét.

– Semmit sem akar tenni, Moiraine? Mert ha maga nem, hát majd én bemegyek hozzá.

– Maradj nyugton, vagy egyáltalán sehová sem fogsz menni! – szólt rá az aes sedai nyugodtan. – Mi az ott, a jobb keze mellett? Mintha elejtette volna, amikor elesett. Nem látom jól.

Perrin dühösen nézett a nőre, majd a szobába kémlelt.

– Egy sündisznó. Olyan, mint egy fából faragott sündisznó. Moiraine, mondja el, mi folyik itt! Mi történt? Mondja el!

– Egy sündisznó – mormogta az aes sedai. – Egy sündisznó. Maradj csendben, Perrin, gondolkoznom kell! Éreztem, ahogy kisült. Érzékelem a belé font áramlatok maradványát. Szellem. Tiszta Szellem, semmi más. A tiszta Szellem áramlatait pedig majdnem semmire nem lehet használni. Miért gondolok ettől a sündisznótól a Szellemre?

– Mit érzett kisülni, Moiraine? Mi volt felállítva? Egy csapda?

– Igen, egy csapda – mondta a nő, és nyugodt hangjába ezúttal ingerültség keveredett. – Egy csapda, amit nekem szántak. Én léptem volna be oda elsőként, ha Zarine nem rohan előre. Lan és én ma mindenképpen bementünk volna az ebédlőbe, hogy terveket készítsünk, és vacsorázzunk. Most viszont nem fogom megvárni azt a vacsorát. Maradjatok csendben, ha azt akarjátok, hogy segíthessek egyáltalán valamit a lányon! Lan! Hozd ide azt a fogadóst!

Az őrző leviharzott a lépcsőn.

Moiraine le-föl járkált a folyosón, néha megállt, hogy csuklyája mélyéből bekémleljen az ajtón. Perrin semmi jelét nem látta annak, hogy Zarine élne. Mellkasa nem emelkedett. Megpróbálta kivenni szívverését, ám ez még az ő füle számára is lehetetlen volt.

Amikor Lan visszatért, a rémült Jurah Haretet taszigálta maga előtt, a gallérjánál fogva. Az aes sedai a kopaszodó férfira rontott.

– Megígérte, hogy nekem tartja fenn ezt a termet, Haret mester! – hangja olyan keményen és élesen csengett, mint amilyen egy nyúzókés. – Hogy még egy szolgálólányt sem enged be takarítani, kivéve, ha én is jelen vagyok. Kit engedett be mégis, Haret mester? Mondja el!

Haret megremegett, mint egy tál kocsonya.

– Cs-cs-csak a k-két úrhölgyet, asszonyom! E–egy meglepetést akartak o-otthagyni önnek. Esküszöm, úrnőm! M–meg is mutatták. Egy kis s-sündisznó volt. A–azt mondták, meg fog lepődni tőle.

– Meg is lepődtem, fogadós – mondta a nő halkan. – Most menjen el! És ha ebből egy szót is visszahallok, akárcsak álmában is beszélni mer róla, akkor a földig rombolom ezt a fogadót, hogy csak egy lyuk marad a helyén a földben!

– I-igenis, úrnőm! – suttogta a férfi. – Esküszöm! Esküszöm én!

– Most menj!

A fogadós térdre esett siettében, hogy elérje a lépcsőt, majd lerohant, közben puffanásokat lehetett hallani, amelyek jelezték, hogy még többször is elesett, mire leért.

– Tudja, hogy itt vagyok – mondta Moiraine az őrzőnek –, és talált valakit a Fekete ajahból, aki felállította a csapdát, de lehet, hogy most azt hiszi, bele is estem. Csupán egy apró villanása volt a Hatalomnak, de lehet, hogy elég erős ahhoz, hogy megérezze.

– Akkor nem gyanítja majd, hogy megyünk – jegyezte meg Lan nyugodtan. Majdnem mosolygott.

Perrin csak bámult rájuk, és elvicsorodott.

– És vele mi lesz? – követelte. – Mi történt vele, Moiraine? Életben van? Nem látom, hogy lélegezne!

– Életben van – felelte Moiraine lassan. – Nem tudok, nem merek elég közel menni hozzá, hogy ezen felül bármit is mondhassak, de életben van. Most alszik, bizonyos értelemben. Ahogy egy medve téli álmot alszik. A szíve annyira lassan ver, hogy percek is eltelnek két dobbanás között. Légzése is hasonló. Alszik. – Perrin még a csuklya alól is érezte, amint a nő szeme rászegeződik. – Félek, hogy nincs itt, Perrin. Többé nincs a testében.

– Hogy érti, hogy nincs a testében? A Fényre! Csak nem azt akarja mondani, hogy... elvették a lelkét? Mint a Szürke Gyilkosnak? – Moiraine tagadólag rázta a fejét, mire a fiú megkönnyebbülten felsóhajtott. Mellkasa úgy hasogatott, mintha nem vett volna levegőt, mióta az aes sedai befejezte mondatát. – Akkor hol van, Moiraine?

– Nem tudom – felelte a nő. – Csak gyanítom, de tudni nem tudom.

– Egy gyanú vagy feltevés, akármi megteszi! A Fény égesse meg, hol lehet? – Lan megmozdult a durva hang hallatán, Perrin azonban tudta, hogy ha az őrző megpróbálná megállítani, ő kettéroppantaná, akár egy vascsövet az üllő szarván. – Hol?

– Nagyon kevesek tudok erről, Perrin – felelte Moiraine hideg, érzelemmentes hangon. – Emlékszem arra a kevésre, amely egy faragott sünhöz kapcsolódik, tele Szellemmel. A faragás egy ter'angreal, amelyet utoljára Corianin Nedeal, a Fehér Torony utolsó Álmodója tanulmányozott. Az álmodás elnevezésű képesség a Szellemmel függ össze, Perrin. Ez nem olyan dolog, amivel bármikor foglalkoztam volna, az én képességeim másban rejlenek. De azt hiszem, Zarine-t egy álom ejtette foglyul, talán éppen az Álmok Világába, Tel'aran'rhiodba került. Személyének lényege most abban az álomban lakozik. Az egész. Egy Álmodó csak lényének egy részét küldi oda. Ha Zarine nem tér vissza hamarosan, a teste meg fog halni. Talán ő maga az álomban tovább élhet. Nem tudom.

– Túl sok mindent nem tud – mormogta Perrin. Benézett a szobába, és sírni támadt kedve. Zarine annyira kicsinek látszott, ahogy ott feküdt, annyira szánni valónak tűnt. Faile. Esküszöm, csak Faile-nak foglak nevezni! – Miért nem tesz valamit?

– A csapda bezárult, Perrin, ám ez olyan csapda, amely bárki mást is elkap, aki belép abba a szobába. El sem érném a lányt, és engem is elkapna. Nekem pedig dolgom van ma este!

– A Fény égesse meg, aes sedai! A Fény égesse meg a dolgát! És ez az Álmok Világa? Olyan, mint a farkasálmok? Azt mondta, ezek az Álmodók néha farkasokat láttak.

– Elmondtam, amit tudok – felelte a nő élesen. – Most itt az idő, hogy felkerekedjetek. Lannak és nekem a Kőhöz kell indulnunk. Nem várhatunk tovább!

– Nem – felelte a fiú csendesen, amikor azonban Moiraine kinyitotta a száját, Perrin felemelte a hangját. – Nem! Nem hagyom itt!

Az aes sedai mély lélegzetet vett.

– Nos, jól van, Perrin – hangja jégként vágott, nyugodtan, halkan és hűvösen beszélt. – Maradj, ha akarsz! Talán túléled ezt az éjszakát. Lan!

Az őrzővel együtt végigsiettek a folyosón, a szobáik felé. Néhány pillanattal később ismét felbukkantak. Lan ekkor már színváltoztató köpenyét viselte, és lesietett a lépcsőn, egyetlen szó nélkül.

Perrin az ajtón keresztül Faile-t bámulta. Valamit tennem kell. Ha ez olyan, mint a farkasálom...

– Perrin – most Loial mély dörmögése hallatszott. – Mi történt Faile-lal? – Az ogier feltűrt ingujjal sietett végig a folyosón. Lúdtollat markoló ujjai tintásak voltak. – Lan azt mondta nekem, hogy mennem kell, aztán valamit Faile-ról is mondott, hogy a lány csapdába esett. Mire gondolt?

Perrin akadozva beszámolt neki arról, amit Moiraine mondott. Sikerülhetne, talán. Egyszerűen sikerülnie kell! Meglepődött, amikor Loial felhördült.

– Nem! Perrin, ez így egyszerűen nem igazságos! Faile annyira szabad volt! Egyszerűen igazságtalan csapdába zárni ezt a lányt!

Perrin Loial szemébe nézett, és hirtelen eszébe jutottak a régi történetek, amelyekben azt állították, hogy az ogierek könyörtelen ellenfelek. Loial füle a fejéhez simult, és arca kemény volt, mint egy üllő.

– Loial, megpróbálok segíteni Faile-nak. Míg ezt teszem, addig teljesen kiszolgáltatottá válok. Vigyázol rám ezalatt?

Loial felemelte hatalmas kezét, amivel olyan óvatosan tudta a könyveket tartani, és vastag ujjai begörbültek, mintha csak köveket akarna porrá zúzni.

– Senkit sem engedek hozzád, amíg csak életben vagyok, Perrin. Még egy Myrddraalt vagy magát a Sötét Urat sem – ezt úgy mondta, mint egy megmásíthatatlan tényt.

Perrin bólintott, és még egyszer az ajtóra nézett. Sikerülnie kell! Nem számít, hogy Min tőle óvott-e, vagy sem. Egy hördüléssel Faile felé vetette magát, és a lány irányába nyújtotta a kezét. Úgy gondolta, talán sikerült megérintenie a bokáját, amikor elveszítette az eszméletét.

Hogy az álom a csapdából elvezette-e Tel'aran'rhiodba, Perrin azt nem tudhatta, abban viszont nem kételkedett, hogy egy farkasálomban jár. Fűvel borított dombok vették körbe, melyen helyenként néhány bozótos látszott. Az egyik facsoport mellett szarvasokat vett észre, míg arrébb barna csíkos szarvasokra emlékeztető állatok csapata suhant át a füvön, melyeket csupán hosszú, egyenes szarvuk különböztetett meg az igazi szarvasoktól. Perrin a szag alapján, melyet a szél felé sodort, úgy gondolta, hogy valószínűleg ízletes táplálékul szolgálhatnak. Más illatok is arról tanúskodtak, hogy milyen bőségesek az itteni vadászmezők. Ez egy farkas álma volt.

Észrevette, hogy egy kovács hosszú bőrmellényét viseli. Karjai fedetlenek maradtak. Az oldalán valami nehéz lógott. Megérintette a fejszét tartó szíjat, de nem a fejsze lógott ott a gyűrűben. Ujjait végigcsúsztatta a kalapács sima fején. Kellemes érzés volt.

Ugró közvetlenül az orra előtt jelent meg.

Már megint úgy jöttél ide, mint egy bolond. Elméjében megjelent egy farkaskölyök képe, aki orrát beleerőltette egy üreges fa odvába, hogy belenyaljon a mézbe, bár a méhek össze-vissza szurkálták pofáját és a fejét. – A veszély nagyobb, mint valaha, Ifjú Bika! Gonosz dolgok népesítik be ezt az álmot. A fivérek és a nővérek kerülik a Kőhegyet, amit a kétlábúak emeltek. Szinte már attól is félnek, hogy álmot küldjenek egymásnak. El kell menned!

– Nem – felelte Perrin. – Faile valahol itt van, és csapdába került. Meg kell őt találnom, Ugró! Meg kell! – Ekkor érezte, hogy valamit megváltoztat, hogy maga is megváltozik. Lepillantott bozontos lábára és széles mancsaira. Perrin, a farkas jóval nagyobb volt Ugrónál.

Túlságosan is itt vagy! – a gondolat csak úgy sugárzott a félelemtől. – Meg fogsz halni, Ifjú Bika!

Ha nem szabadítom ki a sólymot, akkor nem számít, testvér!

Hát akkor kezdődjön a vadászat, testvér!

Orrát a szélbe tartva, a két farkas végigrohant a síkságon, hogy megkeresse a sólymot.

Ötvennegyedik fejezet

Bent, a Kőben

Mat tisztában volt azzal, hogy Tear háztetői éjszaka nem jelentenek éppenséggel kellemes és megfelelő tartózkodási helyet egy jóravaló ember számára. Azokat az árnyékokat figyelte, amelyeket a hold fénye vetett. Alig ötvenlépésnyi távolságra egy széles utca, vagy talán egy keskeny tér mellett a cserépborítású tető elérte a Kő lábát. Háromemeletnyi magasban állt az utca szintje fölött. Na de mióta vagyok én jóravaló ember? Az a néhány jóravaló alak, akivel megismerkedtem, annyira unalmas volt, hogy már attól elálmosodtam, ha csak rápillantottam! Mindegy, hogy utca vagy szűk tér, az éjszaka beállta óta lent szépen körbejárta a Követ. Csupán a folyóparton nem tudott végigmenni, ott, ahol az Erinin pontosan az erőd lábainál folyt. Egyébként, csupán egyetlen alkalommal állta útját a városfal. Ez a fal most csak két háztömbnyire feküdt a jobb oldalán. Kezdettől fogva a városfal teteje tűnt számára a legjobb útvonalnak be, a Kőbe, de még ez sem volt olyan utazás, amire különösebben vágyott volna.

Ismét kézbe vette vívóbotját, és megmarkolta a drótfogantyús fémdobozkát, aztán óvatosan leereszkedett az egyik téglakémény felé, amelyik a fal tetejének a közelében tört a magasba. A petárdákat tartalmazó tekercs, vagyis az, amiben nemrég még a petárdák feküdtek, mielőtt a szobájában kissé átalakította volna őket, a fiú hátán lógott. A tekercs most inkább egy batyura hasonlított, amelyben mindent annyira összepréselt, amennyire csak tudott. Ennek ellenére, nem volt kellemes érzés ezzel a hátán botorkálni a sötétben a háztetőkön. Nem is olyan sok idővel ezelőtt megcsúszott, és egy cserép hangosan csörögve átbillent az eresz fölött, és a mélységbe zuhant. A zaj felébresztette a lenti szobában alvó férfit, aki üvölteni kezdett, hogy „tolvaj!”, mire Mat elrohant onnan. Most különösebb figyelem nélkül megigazította a csomagot a kémény árnyékában. Egy pillanattal később letette a fémdobozkát is. A drótfogantyú kezdett kellemetlenül meleggé válni.

Most egy kicsivel nyugodtabbnak érezte magát, amiért az árnyékból bámulhatta a Követ, de az erőd továbbra sem tűnt túlzottan barátságosnak. A városfal távolról sem volt olyan vastag, mint amilyent más városokban látott, Caemlynben vagy Tar Valonban. Talán egy lépés széles lehetett, és vastag kőoszlopok támasztották, melyeket most eltakart a sötétség. Az egylépésnyi szélesség természetesen elég volt ahhoz, hogy végigsétáljon rajta, de mindkét oldalon tízhossznyi zuhanás várt rá. Esés a sötétben, aztán a kemény utcakő. Viszont ezek közül az átkozott házak közül néhányat a falra tapasztottak. Könnyedén feljutok a tetejére, és valóságos országúton mehetek az átkozott Kőig!

Bár ez igaz volt, mégsem nyugodott meg tőle különösebben. A Kő oldala meredek volt, mint a sziklafal. Még egyszer megpróbálta megbecsülni a magasságát, miközben azt mondogatta magában, hogy tulajdonképpen képes lesz felmászni rajta. Még szép, hogy fel tudok! Pont olyan, mint a Ködhegység sziklafalai! Több mint száz lépés, egyenesen felfelé, és aztán jön az erőd fala. Valamivel lejjebb kellett lennie néhány lőrésnek is, de ezeket nem látta meg a sötétben. Egyébként sem tudta volna átpréselni magát egy lőrésen. Száz átkozott lépésnyi szikla! Talán százhúsz. Még Rand sem próbálna meg ott felmászni. Mégis, ez volt az egyetlen út, amit talált. Ahány kaput csak látott, mindet bezárták, és egyébként is olyan erősnek tűntek, hogy még egy bivalycsordát is vissza tudtak volna tartani. És akkor még nem is gondolt a tucatnyi, vagy a még több katonára, akik szinte minden kapu előtt őrt álltak, s akiknek sisakja, mellvértje és kardja meglehetősen félelmetesnek látszott.

Hirtelen pislogott, és szemét összehúzva a Kő oldalát kezdte bámulni. Valamilyen bolond tényleg ott mászott! Csupán egy mozgó árnyék látszott a holdfényben, de már megtette a felfelé vezető útnak a felét. Legalább hetven lépés magasban járhatott. Hát nem bolond? Na igen, én is az vagyok, hiszen én is fel fogok mászni. A Fény égessen meg, lehet, hogy felveri a környéket, mire engem fognak elkapni! Nem tudta kivenni, hogy ki lehet a parányi alak. A Fény szerelmére, ki lehet az? Na de hát nem mindegy, hogy ki az? A Fény égessen meg, elég ostoba módját választottam, hogy megnyerjek egy fogadást! Jutalmul megcsókolom mindannyiukat, még Nynaeve-ot is!

Kicsit elfordult, hogy jobban megnézhesse a falat, és megpróbált egy olyan helyet keresni, ahonnan elindulhatna felfelé. Ekkor hirtelen acél érintését érezte a torkán. Vívóbotjával egy pillanatnyi gondolkodás nélkül félreütötte a pengét, és ledöntötte támadóját a lábáról. Valaki viszont az ő lábát rúgta ki, mire majdnem ráesett arra a férfira, kit az előbb leterített. Végiggurult a cserepeken, és elveszítette a petárdás csomagját. Ha leesik az utcára, kibelezem őket! Botja megpördült a levegőben. Érezte, hogy húst talált, és hallotta, hogy ketten is felnyögnek. Ugyanabban a pillanatban azonban két penge is a torkának szegeződött.

Kinyújtott karral megdermedt. A rövid lándzsák hegye – mely éppen a torkának nyomódott – olyan matt fényű volt, hogy a fakó holdfényben alig lehetett kivenni. Mozgása megállt anélkül, hogy egy csepp vérét is ontotta volna. Pillantása végigkúszott a fegyveren, míg el nem érte azoknak az arcát, akik a tetőhöz szegezték. Támadói fejét és arcát azonban fekete kendő takarta, csak a szemük látszott. A Fény égessen meg, hát nem igazi tolvajokba botlottam? Mi történt a szerencsémmel?

Szélesen elvigyorodott, és fogai szépen csillogtak a holdfényben.

– Eszem ágában sincs megzavarni titeket munka közben! Ha hagytok elmenni, én is nyugton maradok, és nem szólok egy szót sem! – A fedett arcúak nem mozdultak, de a lándzsáik sem. – Én sem akarok lármát csapni, ugyanúgy, ahogy ti! Nem árullak el benneteket! – Támadói úgy álltak ott, mint a szobrok, és csak nézték. A Fény égessen meg, nincs időm az ilyesmire! Itt az ideje, hogy elvessem a kockákat. Egy jeges pillanaton át furcsának tűntek az elméjében felbukkanó szavak. Erősebben megszorította a maga mellett fekvő vívóbotot, és majdnem hangosan felüvöltött, amikor valaki keményen a csuklójára lépett.

Megpróbált felfelé nézni, hogy lássa, ki volt ott. A Fény égessen meg, micsoda bolond vagyok! Elfelejtettem azt, akire ráestem! De aztán meglátott még egy árnyékot, amelyik a csuklóján álló álak mögött mozgott, ezért úgy gondolta, jobb lesz, ha nem próbál meg semmit a botjával.

Egy puha, fűzős, térdig érő csizma szorította le a karját. Emlékezetében valami mocorogni kezdett. Eszébe jutott a férfi, akivel a hegyekben találkoztak. Végigmérte a sötétbe burkolózó alakot, s megpróbált valamit kivenni öltözéke színéből és szabásából. A színek annyira egybeolvadtak a sötétséggel, hogy nem tudta kivenni őket. A fickó csípőjéről egy hosszú pengéjű kés lógott. Arcát egy sötét kendő takarta el. Sötét kendő az arc előtt. Sötét kendő.

Aielek! A Fény égessen meg! Mi a fenét keresnének az átkozott aielek itt?

Hirtelen görcsbe rándult a gyomra, mert eszébe jutott, hogy az aielek akkor kendőzik el az arcukat, ha gyilkolni készülnek.

– Igen – szólalt meg egy férfihang. – Aielek vagyunk. – Mat összerezzent. Nem is vette észre, hogy az előbb hangosan beszélt.

– Jól táncolsz ahhoz képest, hogy megleptünk – szólalt meg egy fiatal nő hangja. Mat úgy vélte, most az beszél, aki a csuklóján állt. – Egy napon talán lesz időm arra, hogy rendesen táncoljak veled.

A fiú elvigyorodott. Ha táncolni akar, akkor legalább nem akar megölni! Aztán a homlokát ráncolta. Halványan emlékezett valami olyasmire, hogy az aiel asszonyok táncolás alatt valami egészen másra gondolnak.

A lándzsákat hátrahúzták, és talpra segítették Matet. Lerázta magáról a kezeket, és elsimította a ruháját, mintha csak egy fogadóban állna, és nem négy aiellel, éjszaka egy háztetőn. Mindig kifizetődő, ha az ember megmutatja az ellenfeleinek, hogy jók az idegei. Az aielek a csípőikre szegezve a késen kívül tegezt és a hátukon – további rövid lándzsák mellett – tokba bújtatott íjat viseltek. A lándzsák hosszú hegye kikandikált a válluk fölött. Mat azon kapta magát, hogy halkan énekel:

– „Lent vagyok, a kút mélyében” – gyorsan abbahagyta az éneklést.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte a férfihang. Mat a kendők miatt nem lehetett egészen biztos abban, melyikük beszélt; ez a hang idősebbnek, öntudatosabbnak, parancsoláshoz szokottnak tűnt. Mat úgy gondolta, hogy legalább a nőt felismeri közülük. Egyedül ő volt kisebb nála, igaz, nem sokkal. A többiek kivétel nélkül legalább egy fejjel magasabbak voltak. Átkozott aielek, gondolta.

– Egy ideje megfigyeltünk – folytatta az idősebb férfi –, ahogy te a Követ fürkészted. Minden oldalról alaposan megvizsgáltad. Miért?

– Ugyanezt a kérdést én is feltehetném – szólalt meg egy újabb hang. Egyedül Mat rezzent össze, amikor egy buggyos nadrágot viselő férfi lépett elő az árnyékból. Úgy tűnt, a fickó mezítláb van, valószínűleg azért, hogy ne csússzon a háztetők cserepén. – Azt gondoltam, tolvajokat fogok találni, nem pedig aieleket – folytatta a férfi. – De ne gondoljátok, hogy megijedek tőletek, csak mert sokan vagytok – egy karcsú bot, nem hosszabb, mint maga a férfi, megpördült, és suhogva belehasított a levegőbe. – A nevem Juilin Sandar. Fürkész vagyok. Tudni akarom, mit csináltok a tetőn, és miért bámuljátok a Követ.

Mat a fejét csóválta. A fenébe is! Micsoda népgyűlés van ma éjszaka a tetőkön! Most már csak azt hiányzott, hogy Thom is előkerüljön a hárfájával, vagy valaki felbukkanjon, és érdeklődni kezdjen a legközelebbi fogadó iránt. Egy átkozott szaglász! Kíváncsi volt, az aielek miért csak ácsorognak.

– Ahhoz képest, hogy városlakó vagy, egészen jól tudsz lopakodni – szólalt meg újra az idősebb férfi hangja. – De miért követtél minket? Mi nem loptunk semmit! És miért bámultad ma éjszaka magad is olyan sokszor a Követ?

Még a holdfényben is jól látszott, hogy Sandar meglepődött. Összerezzent, majd szóra nyitotta a száját, de ismét becsukta, amikor négy, újabb aiel bontakozott ki a háta mögül a sötétségből. Felsóhajtott, és a vékony botjára támaszkodott.

– Úgy tűnik, saját magamat fogtam meg! – mordult fel. – Úgy tűnik, válaszolnom kell a kérdésetekre – a Kő felé pillantott, és megrázta a fejét. – Ma... olyan valamit tettem, ami miatt nyugtalan vagyok – ez úgy hangzott, mintha hangosan töprengene, hogy rájöjjön valamire. – Egyrészt úgy érzem, hogy helyes volt, amit tettem, és engedelmeskednem kellett. Biztos, hogy helyesnek éreztem, amikor megtettem. De egy halk hang az elmémben azt mondja, hogy elárultam valamit. Biztos vagyok benne, hogy ez a hang téved, és csak egészen halkan szól, de nem hajlandó abbahagyni! – Elhallgatott, és ismét megcsóválta a fejét.

Az egyik aiel bólintott, majd az idősebb férfi hangján szólalt meg:

– Rhuarc vagyok, a Taardad aielek Kilenc Völgy klánjából, s valamikor Aethan Dor voltam, a Vöröspajzsosok tagja. A Vöröspajzsosok néha olyan feladatot vállalnak magukra, mint a ti fürkészeitek meg szaglászaitok. Ezt csak azért magyarázom el, hogy lásd, értem, amit csinálsz, és tudom, milyen ember vagy. Nem akarlak bántani, Juilin Sandar a Fürkészek klánjából, és semmi rosszat nem akarok városod lakóinak, de nem engedhetem meg, hogy riadóztasd őket. Ha hallgatsz, tovább élsz, ha nem, akkor nem.

– Szóval akkor nincsenek ellenséges szándékaitok a várossal szemben – felelte Sandar megfontoltan. – Akkor miért vagytok itt?

– A Kő – Rhuarc hangjából világosan érződött, hogy ennél többet nem fog mondani.

Pillanatnyi gondolkodás után Sandar bólintott, és halkan felmordult:

– Szinte azt kívánom, bárcsak lenne annyi hatalmatok, hogy elfoglaljátok a Követ, Rhuarc. Befogom a számat.

Rhuarc most Mat felé fordította eltakart arcát.

– És te, névtelen ifjú? Elmondod végre nekem, miért figyelted meg ilyen pontosan a Követ?

– Csak sétálni akartam egyet a holdfényben – felelte Mat vidáman. Az ifjú nő azonnal a torkának szegezte a lándzsa hegyét. Mat összeszedte magát, hogy ne nyeljen egy nagyot. Na jó, lehet, hogy valamit csak elmondhatok nekik! Nem engedhette azonban meg, hogy rájöjjenek, mennyire fél. Ha az ellenfél tudja ezt, akkor az ember elveszíti minden kis előnyét is. Nagyon óvatosan, két ujjal eltolta a lándzsa hegyét a torkától. Úgy tűnt, mintha a lány halkan nevetett volna. – Néhány barátom bent van a Kőben – folytatta, és igyekezett úgy beszélni, mintha ez teljesen hétköznapi dolog lenne. – Foglyok. Azt tervezem, hogy kihozom őket.

– Egyedül, névtelen? – kérdezte Rhuarc.

– Hát igen, úgy tűnt, hogy mást nem nagyon érdekel a dolog – felelte Mat szárazon. – Esetleg akarnak nekem segíteni? Úgy tűnik, önöket is meglehetősen érdekli a Kő. Ha be akarnak menni, akkor egy darabig mehetnénk együtt. Ha úgy nézzük a dolgot, majd a kockák döntenek, és eddig még elég szerencsés voltam – eddig, legalábbis. Elkendőzött arcú aielekre bukkantam, és még nem vágták el a torkom. Ennél jobbra nem is számíthatok. A Fény égessen meg, nem is lenne baj, ha még bent kószálna néhány aiel. – Sokkal rosszabb is történhetne magukkal, mint hogy a szerencsémre kelljen fogadniuk.

– Mi nem a foglyok miatt jöttünk, szerencsejátékos! – felelte Rhuarc.

– Itt az idő, Rhuarc!

Mat nem tudta, melyik aiel szólalt meg, de Rhuarc bólintott.

– Igen, Gaul – az öreg először Matre, aztán Sandarra pillantott, aztán ismét Matre. – Ne kezdjetek el kiabálni! – Megfordult, és két lépés után elnyelte az éjszaka.

Mat összerezzent. A többi aiel is eltűnt, egyedül hagyták ezzel a szaglásszal. Vagy hátrahagytak valakit, aki megfigyel minket? A Fény égessen meg, hát honnan tudhatnám, ha ez a helyzet?

– Remélem, nem akar feltartani engem, ugye? – fordult Sandarhoz, amikor ismét a nyakába kanyarította a petárdákkal teli csomagot, és kezébe fogta vívóbotját. – Mindenképpen bemegyek. Vagy maga mellett, vagy magán keresztül. Így, vagy úgy – odalépett a kéményhez, és felemelte a fémdobozt. A drótfogantyú most már kellemetlenül forró volt.

– Ezek a maga barátai – szólalt meg Sandar. – Nem három nőről van szó?

Mat a férfi arcát fürkészte, és azt kívánta, bárcsak lenne elég fény ahhoz, hogy tisztán láthassa arckifejezését. A szaglász hangja furcsának tűnt.

– Mit tud róluk?

– Tudom, hogy bent vannak a Kőben. És ismerek egy kiskaput a folyó mellett, ahol a fürkészek járnak be az elfogott tolvajokkal, hogy a börtönbe kísérjék őket. Azokba a cellákba, ahol a három nőt is biztosan tartják. Ha megbízik bennem, szerencsejátékos, akkor egészen odáig elviszem. Hogy azután mi történik, az már szerencse dolga. Talán a szerencséje kihoz minket élve.

– Mindig is szerencsés voltam – mondta Mat lassan. Vajon ahhoz is elég szerencsésnek érzem magam, hogy megbízhassak benne? Nem tetszett neki az ötlet, hogy esetleg foglyot kell alakítania; a színlelésből túl könnyen lehetett akár valóság is. Ez azonban nem látszott veszélyesebbnek, mint felmászni a sötétben háromszáz lábnyi magasságba.

A városfal irányába pillantott, és megdermedt. Árnyékok mozogtak fel, a falon, és nehezen kivehető alakok másztak át a fal koronáján. Aielek, ebben biztos volt. Legalább százan voltak. Eltűntek, és most már csak az erőd alatti, meredek sziklafalon látott lassan felfelé mozgó árnyakat. Hát, annak az útnak akkor annyi. A magányos hegymászó talán még bejuthat úgy a Kőbe, hogy nem riadóztatja az őrséget, de száz vagy még annál is több aiel érkezése nem maradhat észrevétlen. Igaz, elterelő hadműveletnek ez is első osztályú lehet. Ha az aielek jókora kavarodást támasztanak a Kő belsejében, akkor a tömlöcök őrei nem fognak túlzottan sokat törődni az elfogott tolvajt magával cipelő szaglásszal.

Magam is hozzá tudnék járulni a kavarodáshoz. Elég sokat dolgoztam rajta.

– Jól van, szaglász. Csak nehogy meggondolja magát, és azt higgye az utolsó pillanatban, hogy tényleg a foglya vagyok! Sétáljunk be azon a kapun, mihelyt kicsikét felpiszkáltam itt a hangyabolyt! – Úgy gondolta, hogy Sandar a homlokát ráncolta, de nem akart elárulni többet annál, mint ami feltétlenül szükséges volt.

Sandar követte a háztetőkön át, és ugyanolyan könnyedén kapaszkodott fölfelé, mint ő. Az utolsó tető alig valamivel a városfal teteje alatt ért véget, és a falra támaszkodott. Mat könnyedén fel fogja tudni húzni magát, és még nem is kell hegymászósdit játszania.

– Mit csinál? – suttogta Sandar.

– Csak várjon meg itt!

Mat egyik kezében óvatosan fogta a dobozka drótfogantyúját, a másikban pedig vízszintesen tartotta maga előtt a vívóbotját.

Mélyet lélegzett, és elindult a Kő irányába. Megpróbált nem gondolni arra, mekkorát lehetne innen esni, egészen a kemény utcakőig. A Fényre, ez az átkozott fal három láb széles! Bekötött szemmel, álmomban is végig tudnék menni rajta! Három láb széles – a sötétben – és ötvenlábnyira az utca felett. Megpróbált arra sem gondolni, mi történik akkor, ha Sandar eltűnik, mire visszatér, vagy éppen ellenkezőleg, segítséget hív, hogy tényleg foglyul ejtsék. Ne gondolj erre! Tedd azt, amit most éppen tenned kell! Legalább most megtudom, hogy is néz ki valójában!

Ahogy azt sejtette, egy lőrés nyílt a Kő falában ott, ahol a város fala elérte az erődöt A sziklába vésett, mélyebb benyílóban egy hosszú, keskeny nyílás rejtőzött, amelyen keresztül egy íjász könnyedén kilőhette nyilait. Ha a Követ megtámadták, a benti katonáknak szükségük volt egy helyre, aminek a segítségével megvédhették a fal tetején húzódó ösvényt. A lőrés mögött most sötét volt. Úgy tűnt, senki sem őrködik ott. Eddig erre sem nagyon akarózott gondolnia.

Gyorsan letette a fémdobozt, vívóbotját a Kő falának támasztotta, és lekanyarította válláról a csomagot. Sietve belegyömöszölte a lőrésbe, amilyen mélyre csak tudta. Azt akarta, hogy a zaj, ha lehet, inkább befelé legyen hallható. Amikor félrehúzta a viaszosvászon egyik sarkát, jól láthatta az összecsomózott gyújtózsinórokat. A szobájában elgondolkozott a dologról, és végül egy keveset levágott a hosszabb zsinórok végéből, hogy pontosan ugyanolyan hosszúak legyenek, mint a rövidek. A levágott darabokat összekötötte. Ily módon tulajdonképpen minden petárdának egyszerre kellene eldurrannia, és az így várható durranást és villámlást mindenkinek hallania kell, hacsak nem süket az illető.

A fémdoboz teteje már olyan forró volt, hogy kétszer is meg kellett nyalnia az ujját, mire le tudta szedni. Azt kívánta, bárcsak ismerné Aludra titkát, amivel olyan gyorsan és könnyedén meg tudta gyújtani a lámpát. A dobozkában egy homokrétegen, izzó faszéndarabkák pihentek. A drótfogantyút könnyen le lehetett szedni, s ezzel máris volt egy piszkavasa, éppen csak rá kellett fújnia a faszénre, hogy az élénkpiros izzásba jöjjön. Az összehajtott drótból fogót formált, és az egyik széndarabot az összecsomózott gyújtózsinór végéhez nyomta. Amikor a zsinór sziszegve meggyulladt, a szenet meg a fogót is egyszerűen leejtette a falról. Ezután felkapta a vívóbotot, és rohanni kezdett visszafelé, a fal tetején.

Micsoda bolondság, gondolta futás közben. Hát nem mindegy, mekkorát fog durranni? Még az ostoba nyakamat is kitörhetem.

A mennydörgés a háta mögött hangosabb volt mindennél, amit eddigi élete során hallott. Egy óriási ökölcsapás zúdult a hátára, kiszorította a levegőt a tüdejéből, és a földre taszította. Hatalmasat esett a fal tetején. Vívóbotját éppen csak meg tudta markolni, különben az leesett volna. Egy pillanatig csak feküdt, és levegő után kapkodott. Megpróbált nem gondolni arra, mennyit használhatott fel szerencséjéből ahhoz, hogy ne zuhanjon le a fal mellett tátongó mélységbe. Füle úgy csengett, mintha egyszerre hallotta volna Tar Valon valamennyi harangját.

Óvatosan feltámaszkodott, és a Kő irányába pillantott. Füst borította a lőrést. A füstfüggöny mögött úgy tűnt, hogy maga a lőrés is megváltozott. Nagyobb lett. Nem értette, hogyan és miért, de jóval nagyobbnak tűnt.

Egy pillanatig töprengett. Ahonnan elindult, ott valószínűleg Sandar vár rá, hogy mint állítólagos foglyát, bevigye a Kőbe, de az is lehet, hogy máris katonák sietnek a nyomába. A füstölgő lőrés mögött viszont lehet, hogy egy olyan út nyílt meg befelé, amelyiken elindulva, Sandarnak egyszerűen lehetősége sem nyílik arra, hogy elárulja. Ezért azután elkezdett rohanni visszafelé, ahonnan éppen jött, miközben nem is gondolt a sötétségre, és arra, hogy lezuhanhat a mélységbe.

A lőrés tényleg nagyobb lett. Közepe, ahol a kő valamivel vékonyabb volt, javarészt eltűnt, mintha valaki órákon át verte volna egy pöröllyel. A nyílás most már elég nagy volt ahhoz, hogy egy férfi keresztülcsússzon rajta. Hogy a Fénybe történhetett ez? Nem vesztegetett több időt az ámuldozásra.

Keresztülpréselte magát a füstölgő nyíláson, köhögni kezdett a maró kavargás miatt, bent leugrott a padlóra, és már egy tucatnyi lépést is megtett, mire feltűntek a Kő Védelmezői. Legalább tízen jöttek, és zavartan kiabáltak egymásnak. Legtöbben csupán inget viseltek, és egyikük sem hordott sisakot vagy mellvértet. Néhányan lámpát tartottak a kezükben, mások viszont már kardot rántottak.

Bolond! – üvöltötte egy belső hang. Hiszen éppen ezért gyújtottad meg azt az átkozott dolgot! Fényverte bolondja!

Nem maradt ideje arra, hogy visszameneküljön a városfalra. Vívóbotját megpörgetve a katonákra vetette magát, mielőtt azok tisztába jöhettek volna azzal, mi is történt itt. A pillanat törtrésze alatt közéjük ért, botjával lecsapott a fejekre, kardokra, térdekre, bármire, ami elég közel volt, de ugyanakkor tudta, hogy túl sokan jönnek ellene. Azt is felismerte, hogy átkozott meggondolatlanságával megfosztotta Egwene-t és a többieket attól a kevés esélytől is, ami még maradt nekik.

Hirtelen Sandar állt mellette. A lámpások fényében, melyeket a katonák akkor ejtettek el, amikor kardot rántottak, Mat látta, hogy Sandar vékony botja még az ő vívóbotjánál is gyorsabban süvít. A katonák most már két vívóbotos harcossal voltak kénytelenek szembenézni. Sarokba szorítva hamarosan a földre zuhantak.

Sandar a földön fekvő emberekre pillantott, és megcsóválta a fejét.

– A Kő Védelmezői! Megtámadtam a Kő Védelmezőit! Ezért a fejemet veszik! Mit csinált itt, szerencsejátékos? Az a villám meg a mennydörgés! Azután darabokra tört a szikla. Csak nem egy villámot idézett ide? – hangja suttogássá halkult. – Csak nem olyan valakihez csatlakoztam, aki képes az Egyetlen Hatalmat használni?

– Petárdák – felelte Mat röviden. Bár még csengett a füle, de még hallotta a csizmába bújtatott lábak közeledő lépteit. – A cellákhoz, ember! Mutassa meg az utat, mielőtt még többen ideérnek!

Sandar megrázkódott.

– Errefelé! – végigsietett egy oldalfolyosón. Gyorsan távolodtak a közeledő lépések elől. – Sietnünk kell! Ha itt érnek minket, végeznek velünk! – Valahonnan fentről gongszó hallatszott. Visszhangok zengtek a folyosókon, amint egyre több gong adta tovább a riadót.

Jövök már! – gondolta Mat, miközben a fürkész nyomában sietett. Kihozlak benneteket, még ha belehalok is! Ezt ígérem!

A riasztó gong hangja végigvisszhangzott az egész Kövön, Rand azonban ennek sem tulajdonított nagyobb jelentőséget, mint a korábbi dübörgésnek, amely olyan volt, mintha valahonnan lentről, tompa mennydörgés szólna. Fájt az oldala; a régi seb égett, majdnem szétnyílt, miközben felmászott az erőd oldalán. Most azonban a fájdalomra sem figyelt. A fiú arcán ferde mosoly ült, várakozó és félelmetes, amelyet akkor sem tudott volna letörölni, ha akarta volna. Most már közel volt az, amiről álmodott. Callandor.

Végre bevégzem a dolgot! Így vagy úgy, de bevégzem. Vége az álmoknak. A csábításnak, a kísértésnek és az üldözésnek. Befejezem végleg!

Magában nevetve végigsietett Tear Kövének sötét folyosóin.

Egwene kezével megérintette az arcát, és a fájdalomtól elfintorodott. Szájában keserű ízt érzett, és szomjas volt. Rand? Micsoda? Miért álmodtam már megint Matről, közben pedig Randről? Kiabálta valaki, hogy jön? Micsoda?

Kinyitotta a szemét, és a szürke kőfalra bámult, a füstölgő fáklyára, amelyik ugráló árnyékokat vetett a falakra. Felsikoltott, amikor emlékei visszatértek.

– Nem! Nem engedem, hogy újra megláncoljanak! Nem tesznek nyakörvet rám! Nem!

A következő pillanatban már Nynaeve és Elayne is mellette térdelt. Bedagadt arcukon túl sok aggodalom és félelem látszott ahhoz, hogy hitelt adhasson nyugtató és vigasztaló szavaiknak. De már a puszta tény, hogy mellette vannak, elegendő volt ahhoz, hogy abbahagyja az üvöltést. Nem volt egyedül. Fogoly, de nincs egyedül. És nem visel nyakörvet.

Megpróbált felülni, a többiek pedig segítettek. Kellett is a segítség, mert testének minden porcikája sajgott. Jól emlékezett minden egyes láthatatlan ütésre, melyek majdnem az őrületbe kergették, amikor rájött. Nem fogok erre gondolni! Arra kell rájönnöm, miként tudunk kikerülni innen. Egy kicsit hátrébb csúszott, hogy a falnak tudjon támaszkodni. A fájdalom a kimerültséggel küzdött benne. A harc, amelyikben egy lépést sem akart hátrálni, felemésztette minden erejét, és a kék foltok meg a zúzódások még inkább legyengítették.

A cellában hármójukon és a fáklyán kívül semmi más nem volt. A csupasz és kemény padlóból áradt a hideg. A falakon egyetlen nyílás látszott, egy vastag, csiszolatlan deszkákból összerótt ajtó. A deszkáknak lekopott az élük, mintha számtalan ujj próbálta volna rángatni őket. A falak kövébe üzeneteket karcoltak, többségük bizonytalannak és elmosódottnak látszott. Egy helyen az állt, hogy „A Fény legyen kegyes hozzám, és engedjen meghalni!”. Ezt gyorsan kizárta az elméjéből.

– Még mindig el vagyunk zárva az Igazi Forrástól? – szakadt ki feldagadt ajkai közül. Még a beszéd is fájt. Abban a pillanatban, amikor Elayne bólintott, Egwene rájött, hogy tulajdonképpen nem is kellett volna megkérdeznie. Az aranyhajú nő megduzzadt arca, berepedt ajka és feldagadt szeme önmagáért beszélt. Saját kínjai is megadták a választ. Ha Nynaeve képes lett volna arra, hogy erőt merítsen az Igazi Forrásból, akkor természetesen azonnal meggyógyította volna őket.

– Megpróbáltam – szólalt meg Nynaeve letörten. – Újra és újra megpróbáltam. – Nagyot rántott hajfonatán, és a hangjában csengő, kilátástalan félelem ellenére is érződött, hogy dühös. – Egyikőjük kint ül. Amico, ez a holdvilágképű szajha, hacsak nem volt őrségváltás, amióta itt bent ülünk! Azt hiszem, egy személy is elegendő, hogy fenntartsa az elszigetelést, ha egyszer már megszőtték a hálót – keserűen felnevetett. – Annak ellenére, hogy mennyit fáradoztak a foglyul ejtésünkkel és hogy milyen kínokat okoztak nekünk, azt hihetné az ember, hogy nem is vagyunk fontosak. Órák teltek el azóta, hogy ránk zárták az ajtót, és azóta senki sem jött, hogy kikérdezzen minket, hogy ellenőrizzen, vagy hogy legalább egy csepp vizet hozzon. Lehet, hogy addig akarnak itt tartani minket, míg szomjan nem halunk.

– Csalétek – Elayne hangja megremegett, bár szemmel láthatóan azon fáradozott, hogy elnyomja félelmét, és azt, hogy milyen rosszul érzi magát. – Liandrin azt mondta, hogy mi leszünk a csalétek.

– Mihez leszünk csalétek? – kérdezte Nynaeve megborzongva. – Vagy kinek? Ha csalétek vagyok, hát akadjak meg a torkukon, hogy megfulladjanak!

– Rand! – Egwene-nek nyelnie kellett, egyetlen csepp víz is jólesett volna. – Randről álmodtam, és Callandorról. Azt hiszem, ide fog jönni. – De miért álmodtam Matről meg Perrinről? Csak egy farkast láttam ugyan, de biztos vagyok benne, hogy ő volt. – Ne féljetek! – mondta, és megpróbált bizakodónak hallatszani. – Valahogy csak kiszabadulunk! Ha a seanchanokkal elbírtunk, akkor Liandrint is legyőzzük!

Nynaeve és Elayne összenéztek a feje fölött. Aztán Nynaeve így szólt:

– Liandrin azt mondta, hogy tizenhárom Myrddraal közeledik, Egwene.

A lány azon kapta magát, hogy már megint a falra vésett feliratot bámulja. „A Fény legyen kegyes hozzám, és engedjen meghalni!” Ökölbe szorult a keze. Az állkapcsa megfájdult, olyan erősen szorította össze fogait, nehogy felüvöltsön. Inkább a halál! Inkább meghaljak, mint hogy átálljak az Árnyék oldalára, hogy a Sötét Urat szolgáljam!

Azon kapta magát, hogy egyik kezével megmarkolja az övtáskáját. Érezte benne a két gyűrűt, a kisebbiket a Nagy Kígyóval, és a nagyobbat, a kőgyűrűt.

– Nem vették el tőlem a ter'angrealt – mondta döbbenten. Kihúzta a gyűrűt az övtáskából. A színes csíkokkal borított, osztatlan felszínű gyűrű súlyosan feküdt tenyerén.

– Még csak annyira sem voltunk fontosak, hogy átkutassanak minket! – sóhajtott fel Elayne. – Egwene, biztos vagy abban, hogy Rand idejön? Sokkal szívesebben szabadítanám ki magunkat, mint hogy arra várjak, hogy ő ment meg minket. Viszont ha létezik valaki, aki képes lenne legyőzni Liandrint és a többieket, akkor az ő. Az Újjászületett Sárkány sorsa az, hogy kézbe vegye Callandort. Ekkor nem okozhat neki gondot, hogy leszámoljon velük.

– Nem lesz így, ha becsaljuk magunk után, a ketrecbe! – mormogta Nynaeve. – Ha olyan csapdát állítottak, amelyet nem vesz észre. Miért bámulod azt a gyűrűt, Egwene? Tel'aran'rhiod most nem segíthet rajtunk. Hacsak nem vagy képes kiálmodni minket innen!

– Talán képes vagyok rá – tűnődött Egwene. – Tel'aran'rhiodban tudtam fókuszálni. És ez a fal nem tud megakadályozni abban, hogy elérjem. Csak aludnom kell, fókuszálásra nincs szükségem. És most elég fáradt is vagyok ahhoz, hogy képes legyek elaludni!

Elayne homlokát ráncolva nézett rá, közben elfintorodott, mert fájtak a sebei.

– Szívesen megtennék mindent, de hogyan tudnád álmodban fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, ha közben elzártak az Igazi Forrástól? És ha sikerülne is, akkor az mit segít rajtunk?

– Nem tudom, Elayne. Viszont az, hogy itt elvágtak az Igazi Forrástól, még nem jelenti azt, hogy az Álmok Világában is elszigeteltek. Érdemes próbát tenni.

– Talán – felelte Nynaeve aggódva. – Én is mindent megtennék, de legutolsó alkalommal, amikor a gyűrűt használtad, belefutottál Liandrinba és a többiekbe. Azt mondtad, hogy észrevettek téged. Mi történik, ha megint ott vannak?

– Remélem, ott vannak – felelte Egwene komoran. – Remélem, ott lesznek.

Megmarkolta a ter'angrealt, azután lecsukta a szemét. Érezte, hogy Elayne a haját simogatja, és lágyan valamit a fülébe dúdol. Nynaeve halkan énekelni kezdte gyerekkorának altatódalát. Ezúttal ez egyáltalán nem mérgesítette Egwene-t. Hagyta, hogy úrrá legyen rajta a kimerültség, és átölelje az álom.

Ezúttal kék selymet viselt, de ennél többet nem vett észre. Lágy szellő simogatta arcát, melyen nem voltak sebhelyek, a szél megtáncoltatta a virágok felett lebegő pillangókat. Eltűnt a szomjúság és a fájdalom. Elméjével kinyúlt, hogy megkeresse a saidart, és azonnal eltöltötte az Egyetlen Hatalom. Még a diadal érzése is, hogy sikerült ezt végrehajtania, elmerült a mindent elöntő Hatalom mámorában.

Vonakodva arra kényszerítette magát, hogy elengedje a saidart. Becsukta a szemét, és az ürességet a Kő Szívéről készített, tökéletes képpel töltötte meg. A Kőben ez volt az egyetlen olyan helyiség, eltekintve persze börtöncellájától, amit eddig láthatott. Amikor kinyitotta a szemét, már ott is volt. De nem egyedül.

Joiya Byir alakja Callandor előtt állt. Annyira szellemszerű volt, hogy a kard sugárzó fénye egyszerűen keresztülvilágította a testét. A kristálykard nem csak a felszínéről visszaverődő fényben csillogott. Nem, úgy izzott és lüktetett, mintha belül is fény töltené meg, elfedve, aztán ismét szabadjára engedve. A Fekete nővér meglepődve összerezzent, és villámgyorsan Egwene felé fordult.

– Hogyan? Hiszen téged elszigeteltünk! Álmaid véget értek!

Mielőtt azonban az első szót is kimondhatta volna, Egwene már megragadta a saidart, a Szellemből megszőtte azt az összetett mintát, amilyet ellenük is alkalmaztak, és megakadályozta, hogy Joiya megérinthesse az Igazi Forrást. Az árnybarát szemei döbbenten kitágultak, ezek a rettenetes szemek, melyek oly kevéssé illettek ebbe a szép, barátságos arcba. Egwene közben már tiszta Levegőből szőtt mintát köré. A másik nő alakja ugyan átlátszó volt, mint a finom köd, de a kötelékek szilárdan tartották. Egwene-nek úgy tűnt, hogy szinte semmilyen erőfeszítésébe sem kerül fenntartani a két minta áramlatait, és ellenőriznie őket. Joiya Byir homlokán izzadságcseppek jelentek meg, amikor Egwene közelebb lépett.

– Egy ter'angreal van nálad! – A nő arcán jól látszott a félelem, bár megpróbált úgy tenni, mintha nem ijedt volna meg. – Csak az lehet! Nem vettük észre a ter'angrealt. Egy ilyennel nem kell használnod az Egyetlen Hatalmat. Azt hiszed, ez segíteni fog, leányzó? Bármit is teszel itt, annak semmi hatása nincsen a való világban történő eseményekre! Tel'aran'rhiod csupán egy álom! Ha felébredek, saját kezűleg veszem el tőled a ter'angrealt. Jól gondold meg, mit csinálsz, nehogy megharagítsál, mire bemegyek hozzád a celládba!

Egwene rámosolygott.

– Biztos vagy benne, hogy fel fogsz ébredni, Árnyék barátnője? Ha a ti ter'angrealotok az Egyetlen Hatalom segítségével működik, akkor miért nem ébredtél fel azonnal, amikor elszigeteltelek? – Ekkor mosolya szertefoszlott. Egyszerűen nem volt annyi ereje, hogy tovább mosolyogjon erre a nőszemélyre. – Egy asszony egyszer megmutatta nekem azt a sebet, amit Tel'aran'rhiodban szerzett, Árnybarát! Ami itt történik, az valósággá válik, mihelyt felébredsz.

Most már kövér izzadságcseppek csillogtak a Fekete nővér sima, kortalan arcán. Egwene kíváncsi volt, hogy ellenfele a haláltól fél-e. Szinte már azt kívánta, bárcsak lenne elég kegyetlenség benne, hogy végezzen az árnybaráttal. A foglyul ejtésükkor rázúduló, láthatatlan ütések nagy részét ez az asszony mérte rá. Öklök csaptak le rá, amikor megpróbált arrébb vergődni, csak azért, mert látták, hogy nem adta fel.

– Egy nő, aki ilyen alaposan meg tud verni egy másikat – jelentette ki –, bizonyára nem ellenzi, ha neki is kijut egy kis verés – gyorsan egy további mintát szőtt tiszta Levegőből. Joiya Byir szeme hitetlenkedve kiguvadt, amikor az első csapás eltalálta a csípőjét. Egwene most már azt is látta, hogyan tud olyan mintát szőni, amelynek fenntartására utána már nem kell tudatosan törekednie. – Ez jó kis tanulság lesz neked, és akkor is érezni fogod, amikor felébredsz. Ha megengedem neked, hogy felébredj. Emlékezzél erre! Ha valaha az életben még egyszer megpróbálsz megütni, visszaküldelek ide, és életed végéig itt szenvedhetsz! – A Fekete nővér gyűlölködő pillantást vetett rá, de szeme sarkában megjelent az első könnycsepp.

Egwene egy pillanatra elszégyellte magát. Persze nem azért, amit Joiyával művelt – ez a némber rászolgált minden egyes ütésre, és nem csak azért, mert őt magát megverte, hanem a Fehér Toronybeli gyilkosságok miatt –, nem, Egwene azért szégyenkezett, mert miközben ő személyes bosszúra pocsékolja az idejét, addig Nynaeve és Elayne továbbra is bent ül a cellában, és helyzetük kilátástalansága ellenére, őrzik a remény utolsó szikráját, hogy Egwene tud valamit tenni megmentésük érdekében.

A lány összekötötte a mintákat, mielőtt egyáltalán tisztában lehetett volna azzal, mit is tesz, aztán megtorpant, és vizsgálni kezdte tette következményeit. Három különálló mintával kezdte, és mégis, egy cseppnyi gondot sem okozott megszőni őket, ráadásul még az is sikerült neki, hogy a minták megtartsák magukat. Úgy vélte, később is képes lesz arra, hogy megismételje a műveletet. Ez egyszer még hasznára válhat.

Egy pillanattal később kibontotta az egyik szövetet, és a Fekete nővér felnyüszített, legalább annyira a megkönnyebbüléstől, mint a fájdalomtól.

– Én nem vagyok olyan, mint ti! – mondta Egwene. – Második alkalommal teszek ilyesmit, és cseppet sem tetszik nekem. Itt az ideje megtanulnom, hogy verés helyett torkokat vágjak el! – Arckifejezéséből ítélve, a Fekete nővér úgy gondolhatta, Egwene vele fogja kezdeni a gyilkolást.

Egwene undorodó hangot adott ki magából, és az Egyetlen Hatalomtól elvágott foglyát ott hagyta, ahol volt. Keresztülsietett a csillogó homokkő oszlopok erdején. Valahol csak van egy lejárat a börtöncellák irányába!

Csend lett a kőborítású folyosón, amikor az utolsó halálsikoly is elenyészett Ifjú Bika hatalmas állkapcsai között. A kétlábú torkából előtörő vér keserű ízt hagyott nyelvén.

Tudta, hogy Tear Kövében van, bár nem tudta volna megmondani, honnan származik ez az ismeret. A körülöttük heverő kétlábúak – az egyikük még egyszer összerándult, amikor Ugró fogai a torkába mélyedtek – harc közben bűzlöttek a félelemtől. És a zavarodottságtól. Úgy gondolta, az emberek még csak nem is tudták, hogy hol vannak. Semmi keresnivalójuk nem volt egy farkasálomban. Azért küldték ki őket, hogy távol tartsák őt a vasból kovácsolt lakattal lezárt, magas ajtótól, vagy legalábbis megvédjék azt. Úgy tűnt, meglepődtek attól, hogy ellenfeleik farkasok. Azt is gondolta, hogy az embereket már az is meglepte, ahogy idekerültek.

Letörölte a száját, és egy pillanatra értetlenül bámulta a kezét. Megint ember volt. Újra Perrin. Ismét saját testében, rajta a kovács bőrmellénye, és az oldaláról ott lógott a nehéz kalapács.

Sietnünk kell, Ifjú Bika! Valami gonosz közeledik!

Perrin előhúzta a kalapácsot az öv bújtatójából, miközben az ajtó felé lépdelt.

– Faile biztos itt van bent! – Egyetlen kemény csapással szétzúzta a lakatot. Berúgta az ajtót.

A terem üres volt, csupán középen állt egy hosszúkás kőtömb. Ezen feküdt Faile, mintha csak aludna. Fekete haja szétterült, és testét olyan sok lánc fedte, hogy Perrin csak egy pillanat múlva fedezte fel, hogy a lány meztelen. Minden egyes láncot a kőből kiálló, vastag kampókhoz erősítettek.

Szinte nem is volt magánál, amikor keresztül sietett a termen, míg keze meg nem érintette a lány arcát, és ujjai végig nem simították pofacsontjait.

A lány kinyitotta a szemét, és rámosolygott.

– Azt álmodtam, hogy jönni fogsz, kovács.

– Most rögtön kiszabadítalak, Faile – felemelte a kalapácsot, és összezúzta a kampót, mintha az csak fából lett volna.

– Ebben nem kételkedtem, Perrin.

Amikor kimondta a nevét, a lány is áttetszővé vált, és eltűnt. A láncok csörögve hullottak a kőre, oda, ahol az előbb még feküdt.

– Nem! – üvöltött Perrin. – Hiszen megtaláltam!

– Az álom nem olyan, mint a hús világa, Ifjú Bika. Itt számos, különböző módon végződhet ugyanaz a vadászat.

Nem kellett megfordulnia Ugró felé, hogy tudja, a farkas vicsorog. Magasba emelte a kalapácsot, és teljes erővel lecsapott a láncokra, amelyek az előbb Faile-t tartották fogva. A csapás alatt a kőtömb kettéhasadt. Maga a Kő pedig megcsendült, mint egy harang.

– Akkor tovább vadászom – mordult fel.

Kalapáccsal a kezében, Perrin kisietett a szobából. Ugró mellette futott. A Kő az emberek otthona volt. Az emberek, ezt tapasztalatból tudta, kegyetlenebb vadászok voltak annál, mint amilyenek a farkasok valaha is lehetnek.

Vibráló gongszó adta tovább a riadót, keresztül a folyosón, de a gong zengése nem tudta elnyomni a közelben harcoló férfiak üvöltését, és a fémre csapódó fém zengését. Mat úgy gondolta, hogy ott az aielek küzdenek a védelmezőkkel. A folyosót, ahol most állt, aranylámpások világították meg. Egy-egy magas, aranyozott tartóról mindig négy lámpás lógott. A falakat borító, tompán fénylő selyemképeken csatajeleneteket látott. A padlót is selyemszőnyegek borították – sötétpiros sötétkéken, teari stílusban szőve. Mat azonban nem ért rá arra, hogy felmérje a látvány anyagi értékét.

Jól vív ez az átkozott gazember! Ezt kénytelen volt elismerni, amikor éppen csak hogy hárítani tudott egy újabb kardcsapást. A bot másik felét már lendítette, hogy bezúzza a férfi fejét, de a mozdulatból villámgyors hárítás lett, hogy távol tartsa magától ellenfele fürge pengéjét. Csak nem az egyik átkozott Nagyúrba botlottam? Majdnem sikerült eltalálnia ellenfele térdét; de az a kellő pillanatban hátraugrott, s egyenes kardjával még egy tisztelgő mozdulatra is futotta az idejéből.

A kék szemű férfi valóban buggyos ujjú, aranyhímzéssel díszített zubbonyt viselt, ám begombolkozni már nem volt ideje, és az ingét is csak félig gyűrte a nadrágjába. Mezítláb állt, és rövidre vágott, sötét haja is olyan kócos volt, mint egy álmában meglepett emberé, de ahogy harcolt, abban nem érződött álmosság. Öt perccel ezelőtt pattant ki az egyik magas, faragásokkal díszített ajtó mögül. Sok ilyen ajtó nyílt erre a folyosóra. Mat hálás volt azért, hogy a kezében egy szál karddal felbukkanó alak előtte tűnt fel, és nem a háta mögött. Nem ő volt az első hiányos öltözékű harcos, akivel ma szembe találkozott, de mind közül ő volt a legjobb.

– Elfér mellettem, fürkész? – kiáltotta Mat, miközben gondosan ügyelt arra, hogy ne veszítse szem elől a rá várakozó férfi csillogó pengéjét. Sandar idegesítő módon ragaszkodott ahhoz, hogy ő fürkész és nem szaglász, bár Mat nem látott semmi különbséget.

– Nem tudok! – kiáltotta Sandar a háta mögül. – Ha félreáll, hogy engem áteresszen, akkor nem lesz elég ideje arra, hogy meglendítse azt az evezőt, amit vívóbotnak nevez! Akkor pedig felszabdalják, mint egy kolompót!

Mint egy mit?

– Akkor találjon ki már valamit! Ez a fickó kezd az idegeimre menni!

Az aranydíszes zubbonyt viselő férfi gúnyosan felnevetett.

– Érezd magad megtisztelve, paraszt, hogy Darlin Nagyúr pengéje oltja ki hitvány életedet, már ha leereszkedek idáig! – Ez volt az első alkalom, hogy kegyeskedett megszólalni. – De azt hiszem, inkább mindkettőtöket a sarkatoknál fogva felakasztatlak, és megnézem, amint elevenen lenyúzzák a bőrötöket...

– Nem hiszem, hogy az tetszene! – vágott a szavába Mat.

A Nagyúr arca elvörösödött ettől a modortalanságtól, de Mat nem hagyott neki időt arra, hogy dühösen válaszoljon. A vívóbot szűk, kettős ívben süvített a levegőbe, de olyan gyorsan, hogy végei elmosódni látszottak, majd a fiú előreugrott. Az erőfeszítéstől hörgő Darlin csupán erejét a végsőkig megfeszítve tudott védekezni. Legalábbis ebben a pillanatban. Mat tudta, hogy nem lesz képes sokáig ilyen gyorsan támadni. Ha azután még szerencséje van, akkor folytatódik az előbbi támadok-védekezek játék. Már ha szerencséje lesz. Azonban ez alkalommal nem állt szándékában csak a szerencséjére hagyatkozni. Mihelyt sikerült rákényszerítenie a Nagyurat arra, hogy védekezzen, Mat az örvénylő mozgás kellős közepén taktikát változtatott. A botnak az a vége, amiről Darlin arra számított, hogy a fejét fogja megcélozni, lefelé zúdult, és kiütötte alóla a lábát. A bot másik vége akkor csapott le a fejére, amikor már zuhant lefelé. A kemény csapástól kifordultak a szemei.

Az eszméletlen Nagyúr fölött állva, Mat hangosan lihegve támaszkodott botjára. A Fény égessen meg! A fenébe is, ha még szembekerülök eggyel vagy kettővel ebből a fajtából, hát össze fogok esni a kimerültségtől! A hősi énekekben egy szóval sem mondják, hogy ilyen fárasztó hősnek lenni! Nynaeve-nak is mindig ki kellett valamit találnia, ha azt akarta, hogy dolgozzam!

Sandar mellélépett, és homlokát ráncolva a földön fekvő nagyúrra pillantott.

– Ahogy itt hever, egyáltalán nem látszik hatalmasnak – állapította meg ámulva. – Nem látszik lenyűgözőbbnek nálam!

Mat összerezzent, és a folyosó vége felé pislogott, ahol éppen keresztülfutott valaki, és már el is tűnt. A Fény égessen meg, ha nem tudnám, hogy ütődötten hangzik, akkor megesküdnék, hogy Rand volt az!

– Sandar, keresse meg... – szólalt meg, és botját meglendítve a vállára akarta lökni. Szava azonban elakadt, amikor a botja rázúdult valamire.

Megpördülve egy újabb, félmeztelen Nagyúrral találta szemben magát. Ez azonban a padlóra ejtette kardját. Térde megroggyant, és mindkét kezével a fejéhez kapott, ahol a bot egy mély, zúzott sebet hagyott maga után. A fiú gyorsan gyomron szúrta a vívóbot másik felével, és még egyszer fejbe vágta, amitől a férfi a kardjára zuhant.

– A szerencse, Sandar – mormogta. – A szerencsét éppenséggel nem lehet pótolni. De most már keresse meg azt az átkozott titkos járatot, amit a Nagyurak szoktak használni, amikor a börtönbe járnak le! – Sandar azt állította, hogy igenis létezik egy ilyen lépcső, és ha ezt használják, akkor nem kell körbegyalogolniuk a Kő nagyobbik részét. Mat nem igazán találta rokonszenvesnek az olyan embereket, akiknek annyira fontos a foglyok kihallgatása, hogy ebből a célból közvetlen összeköttetést építenek hálószobájuk és a tömlöc közé.

– Inkább legyen boldog, hogy ilyen szerencsés! – felelte Sandar enyhe döbbenettel a hangjában. – Ez a fickó mindkettőnkkel végezhetett volna, mielőtt egyáltalán észrevesszük! Tudom, hogy ide nyílik az ajtó! Akkor jön, vagy nem? Meg akarja várni, hogy felbukkanjon a következő Nagyúr?

– Menjen csak előre! – Mat átlépett az eszméletlen Nagyúr fölött. – Nem szeretnék hősködni!

Futólépésben követte a fürkészt, aki gondosan megvizsgált valamennyi magas ajtót, amely mellett elmentek. Végig azt mormogta magában, hogy a folyosó egészen biztosan ide nyílik.

Ötvenötödik fejezet

Ahogy írva vagyon

Rand lassan haladt a hatalmas, tompán csillogó homokkő oszlopok között, melyekre jól emlékezett álmaiból – egyre beljebb, befelé a terembe. Csend töltötte meg az árnyékot, de valami mégis hívta a fiút. Ott csillogott valami előtte, mint egy jelzőtűz, valami, ami meghátrálásra kényszerítette az árnyakat. Egy hatalmas kupola alá ért, és megpillantotta, amit keresett. Callandor, markolatával lefelé ott lógott a levegőben, és a kézre várt. Az Újjászületett Sárkány kezének érintésére. Ahogy körben forgott, parányi fényrészecskékre törte a kevés, benti világosságot, és időről időre vakító fény villant fel belsejében. A kard hívta, csalogatta a fiút. Rá várt.

Már ha én vagyok az Újjászületett Sárkány. Ha nem csupán egy futóbolond vagyok, akit azzal vert meg a sors, hogy képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat – Moiraine és a Fehér Torony bábuja.

– Vedd el, Lews Therin! Vedd el, Rokonirtó!

Megpördült a hang irányába. Az oszlopok közötti árnyékból kilépő magas, rövidre nyírt, ősz hajú férfi ismerősnek tűnt. Rand nem sejtette, ki lehet az idegen, ez a fekete, bevágott csíkokkal díszített, buggyos vállrészben végződő, piros selyemkabátot és művészi ezüstberakásokkal ékesített csizmákba bújtatott végű nadrágot viselő férfi. Nem ismerte, de álmaiban már látta.

– Ketrecbe zártad őket! – szólalt meg Rand. – Egwene-t, Nynaeve-ot és Elayne-t! Az álmaimban. Ketrecbe zártad őket, és fájdalmat okoztál nekik.

A férfi legyintett.

– A semminél is kevesebbet jelentenek. Talán egy napon, ha befejeződik kiképzésük, de nem most. Elismerem, meglepődtem, hogy ők annyira fontosak voltak a számodra, hogy hasznosak lehettek nekem. De hát te mindig is bolond voltál, aki inkább a szívére hallgatott, mint a hatalom szavára! Túl korán érkeztél, Lews Therin. Most véghez kell vinned azt, amire még nem készültél fel, vagy pedig meg kell halnod. Meghalni, miközben tudod, hogy a karmaim közt hagytad ezt a három asszonyt, akik olyan sokat jelentenek neked! – Úgy tűnt, vár valamire. – Úgy gondolom, a továbbiakban is használni fogom őket, Rokonirtó. Szolgálni fognak engem és a hatalmamat. És ez sokkal jobban fájni fog nekik, mint mindaz, amit eddig elszenvedni kényszerültek.

Rand mögött megvillant Callandor, és fénye melegen lüktetett Rand hátán.

– Ki vagy te?

– Hát tényleg nem emlékszel rám? – Az ősz hajú férfi felnevetett. – Ha jobban belegondolok, én sem ismertelek fel. Egy parasztlegény, furulyatokkal a hátán. Ishamael az igazat mondta volna? Hiszen ő mindig hazudott, ha abból a legcsekélyebb haszna is származhatott. Hát semmire sem emlékszel, Lews Therin?

– A nevedet! – követelte Rand. – Mondd meg a nevedet!

– Hívjál Be'lalnak! – A Kitaszított ábrázata elkomorult, amikor Rand nem reagált a névre. – Vedd el! – hördült fel Be'lal, és keze Rand mögé, a kardra mutatott. – Valamikor vállvetve álltunk a harcban, és ezért adok neked még egy esélyt. Egy parányit, de ahhoz éppen elegendő, hogy megmenekülj, és megmenthesd azt a hármat, akik a játékszereim lesznek. Fogd a kardot, paraszt! Talán segíteni fog, hogy tovább élj, mint én.

Rand elnevette magát.

– Azt hiszed, ilyen könnyen rám ijeszthetsz, Kitaszított? Maga Ba'alzamon üldözött engem! Azt hiszed, megrettenek tőled, egy Kitaszítottól, ha már magával a Sötét Úrral is szembeszálltam?

– Tényleg ezt gondolod? – kérdezte Be'lal halkan. – Akkor valóban nem tudsz semmit – hirtelen egy kardot tartott a kezében, egy fegyvert, melynek pengéjét fekete tűzből formázták. – Vedd el! Vedd el Callandort! Háromezer éven át, míg én fogoly voltam, itt várt a kard. Csak rád! Az egyik leghatalmasabb sa'angreal, amit valaha is készítettünk. Vedd el, és védd magad, már ha képes vagy rá!

Rand felé indult, mintha csak Callandor irányába akarta volna űzni. Ám a fiú felemelte a kezét, és a saidin eltöltötte: az Egyetlen Hatalom édes áramlása, melyet keserűvé tett a romlottság undorító rosszindulata. Vörös tűzből kovácsolt kardot tartott a kezében, egy kardot, melynek lángoló pengéjét egy gém díszítette. Úgy mozgott, ahogy azt Lan megtanította, mintha csak táncolt volna egyik testtartásból a másikba.

„Selyemszaggatás”, „Hegyről lefolyó víz”, „Szél és eső”. A fekete tűzpenge lecsapott a piros lángkardra, szikrák záporoztak, s olyan zaj hallatszott, mintha csak fehéren izzó fém szakadt volna szilánkokra.

Rand gördülékeny mozgással ismét készenléti testtartást vett fel, és igyekezett nem kimutatni, hogy hirtelen elbizonytalanodott. A fekete pengén is egy gém látszott. A madár annyira sötét volt, hogy szinte nem is lehetett kivenni. Egyszer már szembe kellett néznie egy acélból kovácsolt, gémes fegyverrel harcoló férfivel, és majdnem ráfázott az összecsapásra. Tudta, tulajdonképpen nem lenne joga ahhoz, hogy a kardmesterek jelét viselje. Az első kardját az apjától kapta. Valahányszor, ha arra gondolt, hogy kard van a kezében, mindig ugyanaz a fegyver jelent meg. Egyszer, kevés híján, majdnem saját magával végzett, ahogy azt az őrzőtől tanulta, de tudta, hogy akkor az elmúlás az örökkévalóságig tartott volna. Be'lal jobban vívott nála. Erősebb volt és gyorsabb. A vívás művészetének igazi nagymestere.

A Kitaszított felnevetett, és kardját gyors mozgással lengette maga előtt. A fekete tűz fellobogott, mintha csak a penge megzabálta volna a levegőt, melyen keresztülsüvített.

– Egykor híres vívó voltál, Lews Therin – mondta gúnyosan. – Emlékszel még arra, milyen volt, amikor megtanultunk vívni, és megtanultunk ölni a karddal, úgy, ahogy az az ősi könyvekben állt? Emlékszel legalább egyre a kétségbeesett csatáink közül? Vagy legalább az egyik véres vereségünkre? Természetesen nem! Semmire sem emlékszel, igaz? Ezúttal nem tanultál eleget. Ezúttal, Lews Therin, meg foglak ölni! – Be'lal valósággal fröcsögött a gúnytól. – Talán egy picivel meghosszabbíthatod életedet, ha megfogod Callandort! Egy kicsivel.

Lassan közeledett, mintha csak időt akart volna hagyni Randnek arra, hogy megforduljon, Callandorhoz rohanjon, és megragadja a Kardot, Ami Érinthetetlen. A kétség azonban ott munkált Randben. Callandort csupán az Újjászületett Sárkány érinthette meg. Száz különböző ok miatt is megengedte az embereknek, hogy kikiáltsák Újjászületett Sárkánynak, mert amikor ez történt, akkor nem volt más választása. De tényleg ő lett volna az Újjászületett Sárkány? Ha most a valóságban – nem az álomban – odaszalad, hogy megérintse Callandort, akkor keze nem fog beleütközni egy láthatatlan falba, miközben Be'lal a hátába meríti pengéjét?

Azzal a karddal fordult szembe a Kitaszítottal, melyet jól ismert. A saidin erejével kovácsolt pengével. Harcolt, és hátrált. „A lehulló levélre” „A vizes selyem” volt a válasz, „A macska a falon táncolra” „A vaddisznó leront a hegyoldalon” adta a feleletet. „A folyó alámossa a partot” mozdulatsora majdnem a fejébe került, és cseppet sem elegánsan oldalra kellett vetnie magát, amikor a fekete lángok megégették a haját. Átgördült a vállán, talpra ugrott, s ki kellett védenie egy „Kőzuhatagot”. Be'lal jól megfontoltan és határozottan szűkülő körben Callandor felé terelte.

Az oszlopok között kiáltások visszhangzottak, acél csengett acélon, de Rand alig hallotta ezt a zajt. Már nem volt egyedül Be'lallal a Kő Szívében. Mellvértet és széles peremű sisakot viselő, kardot forgató férfiak harcoltak árnyszerű, eltakart arcú alakokkal, akik újra meg újra lecsapó, rövid lándzsákkal, az oszlopok között suhantak. Néhány katona alakzatba rendeződött. A félhomályból nyilak villantak elő, torkukba és arcukba fúródtak, és a katonák alakzatban haltak meg. Rand alig vett tudomást a küzdelemről – még akkor sem, amikor az emberek alig néhány lépésnyire tőle estek össze holtan. Túlságosan kétségbeejtő volt saját küzdelme, és minden figyelmére szüksége volt az életben maradáshoz. Nedves meleg folyt lefelé az oldalán. A régi seb ismét felszakadt.

Megbotlott, amikor nem vette észre a lába előtt heverő holttestet, és miközben a furulya tokja keményen a derekába vágódott, nagyot csattanva, háttal a kőpadlóra zuhant.

Be'lal felemelte fekete tűzből szőtt pengéjét, és rámordult:

– Vedd el! Vedd el Callandort, és védekezz vele! Vedd el, különben azonnal megöllek! Ha nem ragadod meg, máris halott vagy!

– Nem!

Még Be'lal is összerezzent a nő parancsoló hangjától. A Kitaszított távolabb lépett Randtől, és komor arccal Moiraine felé fordult, aki szemét mereven rászegezve úgy lépdelt keresztül a tomboló csatán, mintha észre sem vette volna a közvetlenül mellette feltörő halálsikolyokat.

– Azt hittem, hogy végleg megszabadultam tőled, asszony! Nem tesz semmit. Te csak egy bögöly vagy. Egy bolha. Egy tetű. Bezárlak a többiekhez, és megtanítalak, hogyan szolgáld nevetséges tudásoddal az Árnyékot! – kiáltotta megvetően nevetve, és felemelte üres kezét.

Moiraine nem állt meg, és nem is lassított, miközben a férfi beszélt. Nem járhatott már harminc lépésnél távolabb a Kitaszítottól, amikor az megmozdult, mire Moiraine mindkét kezét kinyújtotta.

Egy pillanatig meglepetés látszódott a Kitaszított arcán, akinek már csak annyira maradt ideje, hogy elüvöltse magát:

– Neeee!

Abban a pillanatban, napnál is forróbb tűzsugár tört ki az aes sedai kezei közül, egy izzó fénysáv, amely semmivé foszlatta az árnyékot.

A sugárnyaláb eltalálta Be'lalt. A férfiból nem maradt más, mint parányi, csillogó fénypontokból álló, áttetsző alak, de azok is csak egy szívdobbanásnyi ideig táncoltak a fényben, és elhalványultak, mielőtt a Kitaszított halálsikolya elhalt volna.

Amikor eltűnt a fénysugár, néma csend telepedett a teremre. Csend, melyet csak a sebesültek nyögése tört meg. Egy csapásra véget ért a harc. A vértesek és a kendőzött arcúak egyforma kábultsággal álltak ott.

– Egy dologban igaza volt – jelentette ki Moiraine méltóságteljesen és hűvösen, mintha csak egy mezőn állna. – Magadhoz kell venned Callandort! A Kitaszított azt tervezte, hogy utána megöl és elveszi tőled, ám a kard a tied, mert születésed jogosít fel rá. Sokkal jobb lett volna, ha többet tudtál volna tanulni és tapasztalni, mielőtt kezed a markolatára zárul, de hát most értél el ide, és nem maradt már időd többet tanulni. Vedd hát el, Rand!

Hirtelen villanó korbácsnyelvként fekete villámok csaptak le a nőre. Felsikoltott, amikor a villanások a magasba emelték, és oldalra hajították, mintha csak egy zsák búza lett volna. Nekicsapódott az egyik oszlopnak. Rand odapillantott, ahonnan a villámok jöttek. Ott, szinte az oszlopok legtetején, egy egészen mély árnyékot látott, egy feketeséget, amihez képest a közönséges árnyék úgy ragyogott, mint a delelő nap, és ebből a sötétből két lángoló szem nézett rá.

Az árnyék lassan aláereszkedett, és Ba'alzamon alakját öltötte magára, aki halottfekete öltözéket viselt, akárcsak a Myrddraalok. Még ez az öltözék sem lehetett annyira fekete, mint a sötét alakot körülvevő árnyék. Kéthossznyira a föld felett lebegett, és olyan izzó gyűlölettel nézett Randre, ami ugyanúgy lángolt, mint a szeme.

– Ebben az életben már kétszer adtam neked esélyt arra, hogy elevenen szolgálj! – Lángnyelvek csaptak ki a szájából, amikor beszélt, s minden szó úgy izzott, mint a kohó. – Kétszer utasítottál el, és kétszer ütöttél sebet rajtam! Akkor majd halálodban fogod szolgálni a Sír Urát! Halj hát meg, Rokonirtó Lews Therin! Pusztulj hát, Rand al'Thor! Itt az ideje annak, hogy meghalj! Magamhoz veszem a lelkedet!

Amikor Ba'alzamon kinyújtotta a kezét, Rand a magasba vetette magát, és kétségbeesetten kinyúlt Callandor felé. A kard még mindig csillogva világított a levegőben. A fiú nem tudta, sikerül-e elérnie és megérintenie, de nem kételkedett, hogy ez élete utolsó lehetősége.

Ba'alzamon csapása ugrás közben találta el, mélyen belefúródott, valamit kitépett belőle, énjének egy részét akarta kiráncigálni. Rand sikított. Úgy érezte, mintha csak üres zsákként készülne összeroskadni, mintha belsejét kifordították volna. Az oldalában lüktető fájdalom, a Falméban szerzett sebesülés szinte már jólesett, mert olyasvalami volt, amiben meg tudott kapaszkodni, valami, ami az életre emlékeztette. Keze görcsösen ökölbe zárult. Ujjai Callandor markolatára kulcsolódtak.

Keresztüláradt rajta az Egyetlen Hatalom, egy vihar, erősebb, mintsem felfoghatta volna, és a saidinból beáramlott a kardba. A kristálypenge még Moiraine tüzénél is fényesebbnek látszott. Lehetetlen volt Callandorra pillantani, lehetetlen volt formáját kivenni. Tiszta fény szikrázott Rand kezében. Szembeszállt a viharral, ezzel az ellenállhatatlan áramlással, amelyik őt magát is, mindazt, ami alkotta, magával akarta ragadni a kardba. Egy szívdobbanásnyi ideig, nem, évszázadokon át lógott itt, ingadozva, mint homokszem a szökőárban, kevés híján elsodorva. Végtelen lassúsággal nyerte vissza egyensúlyát. Még mindig úgy érezte, mintha mezítláb állna egy feneketlen mélység fölé feszített borotvapenge élén, de valami legbelül mégis azt suttogta neki, hogy ez az állapot a lehető legjobb, amire számíthat. Ahhoz, hogy ilyen sok Hatalmat fókuszáljon, a penge élén kell táncolnia, ugyanúgy, ahogy eltáncolta a vívás különböző testtartásait.

Ba'alzamon felé fordult. A szaggató érzés eltűnt testéből, amint keze megérintette Callandort. Csupán egy pillanatig tartott, de neki ez egy örökkévalóságnak tűnt.

– Nem kapod meg a lelkemet! – kiáltotta. – Ezúttal egyszer s mindenkorra befejezem a harcot! Most ér véget minden!

Ba'alzamon elmenekült, és eltűnt az ember, ahogy eltűnt az árnyék.

Rand egy pillanatig csak ott állt, és a homlokát ráncolta. Ott az előbb valami... repedést... lehetett érezni, ahol Ba'alzamon eltűnt. Egy ívelést, mintha Ba'alzamon valahogy megtekerte volna a valóságot. Rand nem törődött az őt bámuló harcosokkal, nem törődött az egyik oszlop lábánál összetörve heverő Moiraine-nal, hanem érzéseit keresztülbocsátotta Callandoron, és úgy formálta a valóságot, hogy egy kaput teremtsen belőle. Nem tudta, hová, csak annyit, hogy oda akar menni, ahová Ba'alzamon elmenekült.

– Most már én vagyok a vadász – mondta, és keresztüllépett a kapun.

A padló megremegett Egwene lába alatt. Maga a Kő is megrázkódott, megcsendült. Egwene visszanyerte egyensúlyát, és hallgatózva megállt. Több hang nem hallatszott, a remegés is abbamaradt. Bármi is történt az előbb, nem folytatódott. A lány megszaporázta lépteit. Egy vasrácsos ajtó állta útját, akkora lakattal, mint a feje. Egwene a Földet hívta segítségül, és amikor az Egyetlen Hatalmat a rácsokra zúdította, a lakat kettétörött.

Gyorsan keresztülhaladt az ajtó mögött lévő termen, közben megpróbált nem pillantani a falon függő dolgokra, amelyek közül a korbácsok és a vasfogók a legártatlanabb kínzóeszközöknek számítottak. Kissé megborzongva nyitott ki egy kisebb vasajtót, és a durva faajtókkal szegélyezett folyosóra lépett. Bizonyos távolságonként vaskeretbe helyezett faggyúlámpások függtek a falon. Egwene megkönnyebbülten hagyta maga mögött ezeket a dolgokat, és egyben annak is örült, hogy megtalálta, amit keresett. De vajon melyik cella lehet az?

A faajtók könnyedén kinyíltak. Néhányukat be sem zárták, de a lelakatolt ajtók zárjait sem tartott tovább kinyitni az előzőeknél. Ám valamennyi cella üresnek bizonyult. Hát persze. Hiszen senki sem álmodná magát erre a helyre. Minden fogoly, aki képes belépni Tel'aran'rhiodba, ennél kellemesebb helyre igyekezne.

Egy pillanatig kétségbeesés félét érzett. Hinni akart benne, hogy ha megtalálja a megfelelő cellát, az számítani fog valamit. Viszont lehet, hogy még megtalálni is lehetetlen lesz. Az első folyosó egyre tovább haladt, és újabbak torkollottak belé.

Hirtelen egy villanást látott, épp maga előtt. Egy alak volt, egy még Joiya Byirnál is vékonyabb figura. Egy nő, Egwene ebben biztos volt. A nő az egyik cellaajtó melletti padon ült. A kép még egyszer a szemébe villant, majd teljesen eltűnt. Semmivel sem lehetett összetéveszteni a karcsú nyakat és a sápadt, ártatlannak tűnő arcot, az alvásra csukódó szemekkel. Amico Nagoyin éppen elaludni készült az őrségben. Szemmel láthatóan az egyik ellopott ter'angreallal játszott álmosan. Egwene ezt meg tudta érteni; neki magának is nagy erőfeszítésébe került, hogy akár csak pár napra is lemondjon a Verin által adott gyűrű használatáról.

Tudta, hogy egy nőt akkor is el lehet vágni az Igazi Forrástól, amikor az már magához ölelte a saidart, ám egy már meglévő áramlat megszakítása sokkal nehezebb, mint megakadályozni a létrehozását, mielőtt az még megkezdődött volna. Megformázta és készenlétbe helyezte a létrehozandó mintát. Ezúttal jóval erősebbé, vastagabbá és nehezebbé tette a Szellem szálját, sűrűre szőtte, és a végét élesre csiszolta, mint egy kést.

Az árnybarát hullámzó képmása ismét felvillant, és Egwene ekkor lecsapott rá a Levegő és a Szellem áramlatával. Egy pillanatra valami mintha megakadályozta volna, hogy megszője a Szellem szálját, és minden energiáját belé kellett adnia, hogy ismét a helyére kerüljön.

Amico Nagoyin felsikoltott. Hangja elhalt, alig lehetett hallani, olyan vékony, mint tulajdonosa maga, és a nő csupán Joiya Byir árnyékának tűnt. A Levegőből szőtt kötelékek, azért mégis megtartották; nem tudott újból eltűnni. Az árnybarát megnyerő arcát félelem torzította el, szájával tátogott valamit, ám kiáltás helyett csupán suttogás tört elő a torkából, oly halkan, hogy még Egwene sem értette meg.

Miután megkötözte a Fekete nővért, Egwene figyelmét a cella ajtajára irányította. Türelmetlenül a vaslakatra zúdította a Föld hatalmát. Az fekete füst módjára esett le a zárról, de már szét is oszlott, mire földet ért volna. Egwene kitárta az ajtót. Nem is lepődött meg, amikor azt üresen találta, csupán egy fáklya világított benne.

Amico azonban fogoly, az ajtó pedig nyitva áll.

Egy pillanatig azon gondolkozott, mi legyen a következő lépés. Majd kilépett az álomból...

...és arra ébredt, hogy hátát a cella falának vetve fekszik, minden sebe fáj, és szomjúságot érez. Az ajtó zárva volt. Hát persze! Ami élő személyekkel történik, az akkor is valóságos, miután felébredtek. Amit azonban a kővel, vassal vagy fával tettem, az semmilyen hatást sem gyakorolt a valódi világra.

Nynaeve és Elayne még mindig mellette térdeltek.

– Bárki is van odakint – mondta Nynaeve –, az előbb felsikoltott, de más nem történt. Találtál kiutat?

– Most már ki kell, hogy jussunk – felelte Egwene. – Segíts lábra állni, én pedig megszabadulok a lakattól. Amico nem fog minket zavarni. A sikoly tőle eredt.

Elayne a fejét csóválta.

– Mióta eltávoztál, egyfolytában próbálom magamhoz ölelni a saidart. Egy kicsit megváltozott, de még mindig el vagyok vágva tőle.

Egwene megformálta magában az ürességet, rózsabimbóvá változott, és kinyílt a saidar felé. A láthatatlan fal még most is ott emelkedett, most azonban megremegett. Pár pillanatig majdnem úgy érezte, hogy már érzi is az Igazi Forrást, amint megtölti a Hatalommal. De csak majdnem. A fal túlságosan gyorsan remegett ahhoz, hogy érzékelje, mikor van ott, és mikor nincs. Még mindig tömör lehetett.

Egwene társnőire nézett.

– Megkötöztem, és elszigeteltem. Ő élő ember, nem pedig lélektelen vas. Rá biztosan hatott, amit csináltam.

– Valami az elénk helyezett fallal is történhetett – vélekedett Elayne –, Amico azonban még mindig képes rajtunk tartani.

Egwene ismét a falnak támasztotta a fejét.

– Újból meg kell próbálnom.

– Elég erősnek érzed magad? – fintorodott el Elayne. – Most inkább még gyengébbnek tűnsz, mint az előbb. Ez a próbálkozás kihúzta belőled az energiát, Egwene.

– Ott elég erős vagyok – fáradtabbnak és gyengébbnek érezte magát, de más esélyt nem látott. Csupán ennyit felelt hát, és a másik két nő arcán látta, hogy ha vonakodva is, de ráálltak a javaslatára.

– El tudsz aludni újból, ilyen hamar? – kérdezte végül Nynaeve.

– Énekelj nekem! – kérte Egwene, és erőtlen mosolyra húzódott a szája. – Mint amikor kislány voltam. Jó? – megfogta Nynaeve kezét, mire a kőgyűrű a másikhoz ütődött, és lehunyta a szemét. Megpróbált elaludni a javasasszony dúdolására.

A széles, vasrudakból készült ajtó nyitva állt, és a mögötte elterülő terem elhagyatottnak látszott, de Mat azért óvatosan lépett be. Sandar még mindig a folyosón volt, egyszerre próbált mindkét irányba figyelni, mintha biztos lenne abban, hogy bármelyik pillanatban előbukkanhat egy Nagyúr, vagy száz védelmező.

A teremben most senki sem tartózkodott – és a hosszú asztalon heverő, félbehagyott ételekből ítélve, gyorsan távozhattak – semmi kétség, a fenti harc miatt kényszerültek erre –, ám a falon függő eszközök láttán Mat örült, hogy egyikükkel sem találkozott. Különböző nagyságú és hosszúságú korbácsok sorakoztak ott, különböző vastagságú és számú ágakkal. Fogókat, csipeszeket és kampókat látott, meg vasakat. Fémcsizmához hasonló tárgyak, kesztyűk és sisakok sorakoztak, hatalmas csavarokkal. Eszközök, amelyekről el sem tudta képzelni, mire valók. Arra gondolt, ha találkozna a kínzóeszközök tulajdonosaival, biztosan meggyőződne először arról, hogy halottak, mielőtt kilépne a teremből.

– Sandar – sziszegte. – Egész átkozott éjszaka ott akarsz álldogálni? – A belső ajtóhoz sietett – ez is rácsos volt, mint az előző, de sokkal kisebb –, és nem várva meg a másik válaszát, belépett rajta.

Az ajtó mögött húzódó folyosót, durva faajtók szegélyezték, és ugyanolyan faggyú fáklyák világították meg, mint azt a helyiséget, amelyből épp most lépett ki. Mindössze húszlépésnyire tőle egy asszony ült egy padon, az egyik ajtó mellett. Testét furcsán merev szögben a falnak támasztotta. Ahogy meghallotta a fiú csizmájának koppanását a kőpadlón, a nő lassan felé fordult. Fiatal, csinos teremtés volt. Mat csodálkozott, vajon miért csupán a fejét mozgatja, és miért mozdul az is úgy, mintha félig aludna a nő.

Talán fogoly lenne? Kint, a folyosón? Viszont ilyen arccal nem tartozhat azok közé, akik a falakon függő eszközöket használják! A nő valóban úgy tűnt, mint aki majdnem alszik, szemét alig tartotta nyitva. A csinos arcra kiülő szenvedésből Mat biztos volt benne, hogy tulajdonosa inkább áldozat, mintsem a kínzók egyike.

– Állj! – kiáltott rá Sandar a háta mögül. – Ez egy aes sedai! Ő az egyik, aki elfogta a nőket, akiket keresel!

Mat egy lépés kellős közepén megdermedt, és a nőre bámult. Eszébe jutott, hogy Moiraine képes volt tűzlabdákat formázni. Eltűnődött azon, vajon képes lenne-e vívóbotjával elhárítani egy tűzlabdát. Átfutott agyán a gondolat, hogy vajon szerencséje az aes sedai-októl is megvédené-e.

– Segítsen! – kérte a nő halkan. Szeme még mindig félig lecsukódott, hangjában a könyörgés azonban teljesen ébernek tűnt. – Segítsen! Kérem!

Mat pislogott. A nő most is csak a fejét mozdította meg. A fiú óvatosan közelebb lépett, közben csendre intette Sandart, aki még mindig arról mormogott valamit, hogy a nő aes sedai. A nő Mat felé fordította a fejét, de más tágja nem mozdult.

Mat látta, hogy a nő övén egy hatalmas vaskulcs függ. Egy pillanatig habozott. Aes sedai, ezt mondta Sandar. De miért nem mozdul? A fiú nagyot nyelt, majd elvette a kulcsot olyan óvatosan, mintha csak egy darab húst venne ki egy farkas szájából. Az aes sedai szemét a mellette lévő ajtó felé fordította, és olyan hangot hallatott, mint egy macska, amelyik éppen vicsorgó kutyát lát közeledni, és közben tudja, hogy nincs kiút.

Mat nem értette, de amíg a nő nem próbálta megakadályozni, hogy kinyissa az ajtót, addig ő sem törődött azzal, hogy a másik miért ül ott kitömött madárijesztő módjára. Másfelől viszont felvetődött benne, hogy talán mégis lehet valami az ajtó mögött, amitől félnie kellene. Ha ő azok közé tartozik, aki elfogta Egwene-t és a többieket, akkor lehet, hogy épp őket őrzi. A nő szeméből könnyek törtek elő. Viszont úgy néz ki, mintha bent egy átkozott félember lenne. Ezt a rejtélyt csupán egyféleképpen lehetett kideríteni. Vívóbotját az ajtóhoz támasztva, elfordította a kulcsot a zárban, és kitárta az ajtót úgy, hogy közben bármelyik pillanatban futásnak eredhessen, ha ez szükségessé válik.

A helyiségben Nynaeve és Elayne térdelt az alvó Egwene mellett. Mat meglátta Egwene feldagadt arcát, és úgy döntött, nem is biztos, hogy a lány egyszerűen alszik. A másik két nő felé fordult, amikor kinyitotta az ajtót, és a fiú látta, hogy azok is éppen úgy tele vannak ütésnyomokkal, mint Egwene. A Fény égessen meg, a Fény! A két nőnek leesett az álla.

– Matrim Cauthon – szólalt meg Nynaeve döbbent hangon. – Mi a Fényt keresel ezen a helyen?

– Azért jöttem, hogy kiszabadítsalak benneteket ebből az átkozott börtönből! – felelte a fiú. – A Fény égessen meg, ha számítottam rá, hogy úgy fogadtok, mintha süteményt lopni jöttem volna! Ha akarjátok, később elmondhatjátok nekem, miért néztek ki úgy, mint akik verekedtek. Ha Egwene nem tud menni, majd én viszem a hátamon. A Kő tele van aielekkel, de legalábbis elég közel vannak, és vagy ők ölik most az átkozott védelmezőket, vagy azok őket, de mindenképpen jobb, ha kijutunk innen, amíg megtehetjük! Ha megtehetjük!

– Vigyázz a nyelvedre! – figyelmeztette Nynaeve, Elayne pedig egy olyan rosszalló pillantást vetett rá, amilyenhez a nők annyira értenek. Azonban egyikük sem figyelt rá teljesen. Ehelyett rázni kezdték Egwene-t, mintha a lányt nem is borította volna több seb, mint amit Mat életében összesen látott.

Egwene szeme tágra nyílt, és felhördült.

– Miért ébresztettetek fel? Meg kell értenem. Ha elengedem a kötelékeit, akkor felébred, és többé sosem kapom el. Ha azonban ezt nem teszem meg, akkor nem tud egészen elaludni, és... – tekintete most Matre esett, és elkerekedett. – Matrim Cauthon, mi a Fényt keresel épp itt?

– Mondd el neki te! – mondta a fiú Nynaeve-nak. – Engem túlságosan leköt, hogy miközben megszabadítalak benneteket, vigyázzak a nyelvemre – a nők hirtelen mind a fiú háta mögé néztek, és arcukon olyan kifejezés tükröződött, mintha azt kívánták volna, bár kés lenne a kezükben.

Mat megfordult, de csupán Juilin Sandart látta, aki úgy állt ott, mintha rohadt szilvát nyelt volna egészben.

– Van rá okuk – mondta Matnek. – Én... én elárultam őket. De meg kellett tennem – ezt a mondatot már inkább a három nőnek címezte. – Az, amelyik mézszínű hajfonatokat visel, beszélt velem, és... és akkor meg kellett tennem – a három nő egy hosszú másodpercig csak nézte a férfit.

– Liandrinnak vannak aljas trükkjei, Sandar mester – mondta végül Nynaeve. – Lehet, hogy végül is nem teljesen maga a hibás. A bűnöst azonban később is ráérünk kijelölni.

– Ha mindezt tisztáztátok – vetette közbe Mat –, indulhatnánk végre? – Előtte az egész ügy homályban maradt, viszont abban a pillanatban sokkal jobban érdekelte, hogy eltűnjenek erről a helyről.

A három nő kilépett Mat után a folyosóra, ám megálltak még a padon ülő aes sedai előtt. A nő rájuk emelte tekintetét, és nyöszörögni kezdett:

– Kérlek! Visszatérek a Fényre. Esküszöm, hogy engedelmeskedem nektek! A Fogadalmi Pálcával a kezemben fogok esküt tenni! Kérlek, ne...

Mat összerezzent, amikor Nynaeve hirtelen nekirugaszkodott, és öklét meglendítve leütötte a nőt a padról. Az árnybarát ott feküdt a padlón, szemét most már teljesen lehunyta, de még így, fekvő helyzetében is ugyanolyan maradt a testtartása, mint a padon ülve.

– Vége – jegyezte meg Elayne izgatottan.

Egwene lehajolt, hogy átkutassa az eszméletlen nő övtáskáját, majd átrakott belőle valamit a sajátjába, amiről Mat nem tudta pontosan, hogy micsoda.

– Igen csodálatos érzés! Valami megváltozott rajta, amikor megütötted, Nynaeve. Nem tudom, micsoda, de éreztem.

Elayne bólintott.

– Én is.

– Szeretnék rajta minden egyes dolgot megváltoztatni – mondta Nynaeve komoran. Egwene kezét a sajátjába vette; a lány levegőért kapkodva lábujjhegyre emelkedett. Amikor Nynaeve elvette a kezét, hogy ezúttal Elayne-re tegye, Egwene-en már nyoma sem volt az ütésnyomoknak. Elayne-éi is éppoly gyorsan eltűntek.

– Vér és véres hamu! – mordult fel Mat. – Hát hogy lehet megütni egy nőt, aki csak ott ült? Szerintem még mozogni sem tudott! – Mindhárom nő a fiúra nézett, ő pedig felnyögött, ahogy a levegő kezdett megfagyni körülötte. Mat a levegőbe emelkedett, míg csizmái már egy jó hossznyival a talaj fölött kapálóztak. Ó, a Fény égessen meg, az Egyetlen Hatalom! Attól féltem, hogy az aes sedai-ok használni fogfák rajtam a Hatalmat, és most tessék, azok teszik, akiket épp most mentettem meg! A Fény égessen meg!

– Semmit nem értesz, Matrim Cauthon! – szólalt meg Egwene kemény hangon.

– Amíg erre képes nem leszel – tette hozzá Nynaeve még szigorúbban –, azt javasolom, hogy tartsd meg a véleményedet!

Elayne beérte egy olyan pillantással, amilyet Mat anyja szokott lövellni, amikor a nádpálcáért indult.

Mat valamiért azon kapta magát, hogy éppúgy vigyorog a három nőre, mint ahogy az anyjára szokott a nevezetes pálcázást követően. A Fény égessen meg, ha ezt képesek megtenni, fogalmam sincs, hogy zárhatta be őket bárki is abba a cellába!

– Annyit értek, hogy kiszabadítottalak benneteket egy helyről, ahonnan magatoktól képtelenek voltatok kijönni, ti pedig épp annyi hálát mutattok, mint egy fogfájós tarenrévi!

– Igazad van – ismerte be Nynaeve, mire Mat lába akkorát koppant a kövön, hogy a foga is összeütődött. De legalább újra képes volt mozogni! – Fájdalom beismernem, de igazad van, Mat!

A fiú szívesen válaszolt volna valami gúnyosat, a javasasszony hangjában azonban nem csengett elég megbánás ahhoz, hogy ezt meg is merje próbálni. Ezért inkább így szólt:

– Indulhatnánk már? A harcok miatt Sandar szerint egy kiskapun kell kijutnotok, a folyó közelében.

– Én még nem megyek, Mat – jelentette ki Nynaeve.

– Megkeresem Liandrint, és elevenen megnyúzom! – csatlakozott hozzá Egwene, és majdnem úgy hangzott, mint aki szó szerint gondolja a dolgot.

– Én csak annyit akarok, hogy addig üthessem Joiya Byirt, míg sikoltozni nem kezd, de bármelyik másik is megteszi! – tette hozzá Elayne.

– Süketek vagytok mindannyian? – mordult fel Mat. – Odakint harc folyik! Azért jöttem, hogy megmentselek benneteket, és ezt komolyan is gondolom!

Egwene megfricskázta Mat állát, miközben elhaladt a fiú mellett, és Elayne is hasonlóan tett. Nynaeve csak bosszúsan szippantott. Mat tátott szájjal bámult utánuk. – Miért nem mond valamit? – mordult a fürkészre.

– Láttam, mennyit értél a beszéddel – mondta Sandar egyszerűen. – Nem vagyok bolond.

– Nos, én nem szándékozom itt maradni, a csata közepén! – kiáltotta Mat a három beavatott után, akik éppen most tűntek el a kisebb rácsos ajtó mögött. – Elmegyek, halljátok? – A nők vissza sem néztek. Valószínűleg megöletik magukat ott kint! Valaki leszúrja őket, míg a másik irányba néznek! Mat vicsorogva a vállára emelte vívóbotját, és utánuk iramodott. – Maga meg itt fog álldogálni? – szólt rá a fürkészre. – Nem azért jöttem ilyen messzire, hogy most hagyjam őket meghalni!

Sandar a kínzókamrában érte utol Matet. A három nő már eltűnt, Mat azonban érezte, hogy nem lesz nehéz megtalálnia őket. Csak átkozott férfiakat kell keresni, amint az átkozott levegőben lógnak! Átkozott nők! Futólépésben folytatta útját.

Perrin komoran járta a Kő termeit, valami jel után kutatott, ami Faile-ra utalhat. Mostanra már kétszer mentette meg, egyszer egy vasketrecből szabadította ki, ami nagyon hasonlított a remenire, amelyben a fogoly aielt őrizték, egyszer pedig egy fémládát kellett feltörnie, amelynek oldalán sólyom volt. A lány mindkét alkalommal éppen csak kimondta Perrin nevét, majd beolvadt a levegőbe. Ugró az oldalán futott, és a levegőt szaglászta. Ha Perrin szaglása éles volt, akkor a farkasé egyenesen tökéletes; a ládához is Ugró vezette el.

Perrin azon töprengett, vajon kiszabadítja-e valaha igazából a lányt. Úgy tűnt, hosszú ideje nyomát sem látják. A Kő termei üresen tátongtak, csupán a lámpások égtek, faliképek és fegyverek függtek a falakon, de mozgást nem lehetett észlelni, kivéve Ugróét és a magáét. Mégis, azt hiszem, az Rand volt. Csupán egy futó pillanatig látta a rohanó ember alakját, mintha üldözne valakit. Nem lehetett ő. Nem lehetett, én mégis azt hiszem.

Ugró hirtelen felgyorsította lépteit, és egy másik ajtóhoz sietett, amelynek szárnyait bronzzal verték ki. Perrin megpróbálta tartani a farkas iramát, ám megbotlott, és térdre esett. Kezét kinyújtotta, nehogy arccal a földre zuhanjon. Testét gyengeség járta át, mintha valamennyi izma elernyedt volna. Amikor pedig elmúlt ez az érzés, úgy érezte magát, mintha erejének egy részét magával vitte volna. Nehezére esett lábra állni. Ugró hátrafordult, és ránézett.

Túlságosan erősen vagy itt, Ifjú Bika. A hús elgyengül. Nem törődsz eleget azzal, hogy ragaszkodj hozzá! A hús és az álom együtt fognak elhalni.

Keresd meg őt! – kérte Perrin. Csak ennyit kérek. Keresd meg Faile-t!

A két sárga szempár tekintete egymásba mélyedt. A farkas megfordult, és az ajtók felé ügetett. Emögött, Ifjú Bika.

Perrin elérte az ajtószárnyakat és meglökte őket. Egyik sem mozdult. Nem látott semmit, amivel ki lehetett volna nyitni az ajtót, semmiféle kilincs nem volt rajta, hogy megragadja. Csupán egy parányi mintát látott a fémbe vésve, olyan finomat, hogy még az ő éles szeme is alig vette észre. Sólymok. Több ezer, parányi sólyom.

Itt kell lennie. Azt hiszem, én már nem maradok meg soká. Perrin felkiáltott, és kalapácsával rávágott a bronzra. Akkorát csendült, mint egy hatalmas gong. Újra megütötte, ezúttal a zengés mélyebbnek hallatszott. A harmadik csapásra a bronz ajtószárnyak darabokra törtek, mint az üveg.

Bent, százlépésnyire a törött ajtótól, fénykör közepén ült egy ülőrúdhoz láncolt sólyom. A terem többi részét sötétség töltötte meg, és több száz szárny surrogása hallatszott.

Előrelépett a teremben, mire egy sólyom tört elő a homályból, és karmával belevájva Perrin arcába, elhúzott előtte. A fiú a szeméhez kapott – a karmok a homlokát sértették fel –, és az ülőrúd felé igyekezett. A madarak újra és újra támadtak. Sólymok jöttek zuhanórepülésben, lecsaptak rá, belemartak, Perrin azonban egyre előrébb haladt, miközben vér csorgott le karjain és vállán. Egyik karjával a szemét védte, amely egy pillanatra sem tévesztette el a rúdon ülő sólymot. Kalapácsát elveszítette, fogalma sem volt, hogy hol, de azt tudta, ha visszamegy megkeresni, akkor meghalna, mielőtt még megtalálhatná.

Mire odaért a rúdhoz, a támadó karmok térdre kényszerítették. Karja védelmében felnézett a rúdon ülő sólyomra, az pedig sötét, rezzenéstelen tekintetével vissza rá. A láncon, ami fogolyként tartotta a rúdon, egy parányi, sündisznót formázó lakat függött. Mindkét kezével megragadta, és nem törődve a többi sólyommal, amelyek mostanra támadó karmok örvényévé váltak körülötte, utolsó erejével rácsapott. A fájdalom és a sólymok sötétséget borítottak rá.

Égető fájdalmat érzett, amikor kinyitotta a szemét, mintha arcát, karját és vállát ezernyi kés kaszabolta volna össze. Nem számított. Faile térdelt fölötte, ferdevágású szeme tele volt aggodalommal. Egy, a fiú vérével már átitatott kendővel törölgette Perrin arcát.

– Szegény Perrinem! – mondta lágyan. – Szegény kovácsom! Annyira megsérültél!

Perrin nagy nehezen megmozdította a fejét, amitől még jobban belenyilallt a fájdalom. A fogadó ebédlőjében voltak, és az asztal egyik lábánál egy sündisznó alakú fafaragvány hevert, kettétörve.

– Faile – suttogta a nőnek. – Én sólymom.

Rand még mindig a Kő Szívében járt, de minden megváltozott. Nem látott harcoló katonákat, sem holttesteket, egyáltalán senki sem tartózkodott ott, rajta kívül. Hirtelen hatalmas gongszó kondult meg, végighullámozva a Kövön, majd újra, és ebbe a kőpadló is beleremegett a lába alatt. A kongás harmadszor is felcsendült, de ezúttal váratlanul abbamaradt, mintha a gong eltörött volna. Minden csendbe borult.

Hol van ez a hely? – találgatta. S ami még fontosabb: hol van Ba'alzamon?

Mintegy válaszul, egy olyan ragyogó fénysugár vágódott ki az oszlopok árnyékából egyenesen Rand mellének, mint az, amellyel Moiraine csapott le. Csuklójával önkéntelenül megforgatta a kardot; ösztönösen cselekedett, mint ahogy az is ösztönös volt, ahogy a saidin folyamát Callandorba áramoltatta, és a Hatalom árjától a kard fényesebben ragyogott, mint az a sugár, amellyel lecsaptak rá. A létezés és pusztulás közötti bizonytalan egyensúly megremegett. Ennyi Hatalom biztosan felemészti!

Az energiasugár lecsapott Callandor pengéjére – és a kard élén kettévált, arra kényszerülve, hogy mindkét oldalon elágazzon. Rand érezte, ahogy kabátja megperzselődik, mert a fénynyaláb olyan közel haladt el; égő gyapjú szaga töltötte be a levegőt. Mögötte a megdermedt tűz két ága, a folyékony fényé, a hatalmas, vörös oszlopokba vágódott. Ahol lecsaptak az ágak, ott a kő megszűnt létezni, a fény pedig továbbhaladt a következő oszlopokhoz, azokat is éppoly könnyedén lerombolva. A Kő Szíve dübörgött, ahogy oszlopok dőltek össze és törtek darabokra porfelhőbe burkolózva, kőtörmeléket szórva mindenfelé. Ami a fény útjába esett, az többé egyszerűen nem létezett.

Az árnyékból dühödt hörgés hallatszott, és a tiszta forróság vakító pasztája eltűnt.

Rand körbefordította Callandort, mintha egy előtte álló valamire készülne lecsapni. A penge ragyogása kiteljesedett, előrevágódott, majd keresztülvágta a vörös kőoszlopot, amely a hörgés gazdáját rejtette. A fényes kő úgy hasadt ketté, mint a selyem. A kettévágott oszlop megremegett; egyik fele leszakadt, és lezuhant a mennyezetről, hatalmas darabokra törve a padlón. Amikor a por eloszlott, Rand fülét csizmák dobogásának zaja ütötte meg a romok mögött. Rohanó csizmáké.

Készenlétben tartva Callandort, Rand Ba'alzamon után eredt.

A Szívből kivezető, magas boltívsor összeomlott, amikor odaért, az egész fal por- és kőfelhőbe burkolózva lezuhant, mintha maga alá akarná temetni. Rand azonban a Hatalom segítségével az egészet szálló porrá változtatta. Nem tudta pontosan, mit tett, vagy hogyan csinálta, de nem volt ideje átgondolni. Ba'alzamon menekülő léptei után vetette magát, amelyek végigvisszhangzottak a Kő folyosóin.

Ekkor Myrddraalok és trallokok tűntek elő a semmiből, a széles, állati pofákat és a szem nélküli arcokat gyilkolás vágya és iszonyatos düh torzította el, ellepték Rand előtt és mögött a termet, a kaszaszerű kardok és az éjfekete pengék mind az ő vérére szomjaztak. A fiú – maga sem tudta, hogyan – mindet párává változtatta, amely szétnyílt előtte, ahogy haladt, majd nyom nélkül eltűnt. Körülötte a levegő most fojtogató korommal telt meg, orra eldugult tőle és fulladozott, ám egy pillanat múlva Rand ismét friss levegőt, hűvös ködöt varázsolt belőle. Lábánál most lángnyelvek törtek fel a kövezetből, majd a falakból, a mennyezetből is lövellni kezdtek dühödten, és hamukupacokká égették a faliképeket és szőnyegeket, az asztalokat és komódokat, a függő díszeket és lámpásokat, amelyek, mint az olvadt arany, cseppekben kezdtek hullani fentről. Rand elcsendesítette a lángokat, csupán vörös máz maradt belőlük a kövön.

Körülötte a kövek majdnem köddé váltak; a Kő elhalványult. A valóság megremegett, érezte, amint szétbomlik, és vele maga is kikerül belőle. Valami kilökte erről a helyről, valahová máshova, ahol semmi sem létezett. Kezében úgy ragyogott Callandor, mint a nap, már-már azt hitte, mindjárt megolvad a fegyver. Úgy érezte, maga is hamarosan elolvad a belsejét átjáró Egyetlen Hatalomtól, amelyet most valahogyan arra használt fel, hogy összezárja az ürességet, amely körülötte nyílt, és visszavigye magát a létezés oldalára. A Kő újra megszilárdult körülötte. Még elképzelni sem tudta, mi volt az, amit éppen tett. Az Egyetlen Hatalom úgy tombolt benne, hogy már alig tudott magáról, már alig volt önmaga, régi személyisége már csaknem megszűnt létezni. Kétes egyensúlya megbillent. Mindkét oldalon végtelen zuhanás várt rá, megsemmisülés a Hatalom által, amely rajta keresztül a kardba áramlott. Az egyetlen, kétes biztonságot a borotva élén táncolás jelentette. Callandor úgy tündökölt a kezében, mintha a napot tartaná. Mélyen magában homályosan, mint a viharban pislákoló gyertya lángja, érezte, hogy Callandorral a kezében bármit megtehet. Bármit.

Végtelen folyosókon futott, borotva élén táncolva űzte azt, aki őt akarta legyilkolni, akit neki kell legyilkolnia. Ezúttal nem végződhet másként. Ezúttal egyiküknek meg kell halnia! Tudta, hogy ezzel Ba'alzamon is tisztában van. A Sötét Úr mindig előtte menekült, látni nem láthatta, csupán menekülésének hangjai után vethette magát. De még így is képes volt Tear Kövét, amely valójában nem az volt, Rand ellen fordítani, ő pedig ösztönösen, találgatva és a szerencse segítségével védte ki a rengeteg csapdát, és futott a kés élén, az Egyetlen Hatalom segítségével megtartva egyensúlyát. Tudta, hogy ez az eszköz és egyben fegyver végleg felemészti, ha egyszer is tétovázni mer.

Víz töltötte meg a termeket, a padlótól a mennyezetig, sűrű és fekete, mint a tengerfenék. Fojtogató. Rand, nem is tudva arról, mit tesz, levegővé változtatta vissza, és folytatta futását. A levegő most hirtelen súlyossá változott, a végén mintha hegyeket kellett volna tartania testének minden egyes porcikájával, minden irányban. Egy pillanattal azelőtt, hogy semmivé foszlott, kitépett néhány szálat a Hatalom rajta átzúduló folyamából, mire – megint csak fogalma sem volt róla, hogyan vagy miért – a nyomás megszűnt. Tovább üldözte Ba'alzamont, és most maga a levegő szilárdult meg körülötte, bezárva őt, majd olvadt kővé vált, és nem volt mit belélegeznie. Csizmája alatt a talaj úgy húzta, mintha minden font súly az ezerszeresére növekedett volna. Egy pillanattal később pedig minden súly elpárolgott, és egy lépésével a levegőben forgott súlytalanul. Láthatatlan bendő próbálta kienni testéből az elméjét, kitépni a lelkét. Rand valamennyi csapdán túljutva rohant előre; amit Ba'alzamon elferdített, hogy megsemmisítse őt, azt öntudatlanul visszaalakította. Tudta, hogy valahogy visszailleszti természetes egyensúlyukba a dolgokat, saját táncával kényszeríti őket a helyükre, amelyet a létezés és a semmi bizonytalanul vékony választóvonalán táncolt. Tudta mindezt, de valahogy ez a tudás is távolinak tűnt. Minden idegszálával az üldözésre összpontosított, a vadászatra, a halálra, amely véget kell, hogy vessen mindennek.

Azután ismét a Kő Szívében találta magát. Üres Lyukon lépdelt át, amely az előbb még fal volt. Az oszlopok némelyike törött fogként csüngött a mennyezetről. Ba'alzamon pedig, parázsló szemekkel, homályba burkolózva, hátrált előle. Fekete acéldrótokhoz hasonló fonalak indultak ki Ba'alzamonból a sötétben, és Rand köré gyűrűztek, végtelenül magas és széles hegyekké tornyozódva, amely beleolvadt az árnyékba.

– Velem nem végezhetsz! – kiáltotta Ba'alzamon, és szája tűz volt. Hangját visszhangozták az oszlopok. – Engem nem lehet legyőzni! Segíts! – A Sötét Urat beburkoló árnyék egy része a kezébe siklott, és egy gömbbé formálódott, oly feketévé, hogy úgy tűnt, még Callandor fényét is magába szívja. A tűzszemekben hirtelen diadal villant.

– Most megsemmisülsz! – kiáltott fel Rand. Megpördült a kezében Callandor. Fénye felkavarta a sötétséget, szétvágta a Ba'alzamont körülvevő feketeséget, és ekkor Ba'alzamon megrázkódott. Mintha két teste volna, egyszerre látszott apadni és nőni. – Meghalsz! – mondta Rand, és Ba'alzamon mellébe döfte a ragyogó pengét.

Ba'alzamon felsikoltott, és arcának tüze még egyszer, vadul fellobbant.

– Bolond! – üvöltötte. – A Sötétség Nagyurát sosem győzhetik le!

Rand kihúzta Callandort, a Sötét Úr teste pedig megtántorodott, és esni kezdett, közben eltűnt körülötte a sötétség.

Rand pedig hirtelen egy másik Kő Szívében találta magát, amelyet még mindig ép oszlopok vettek körbe, és elkendőzött arcú meg sisakot és mellvértet viselő alakok küzdöttek és haltak meg a háttérben. Moiraine még mindig mozdulatlanul feküdt az egyik vörös oszlop tövében. Rand lábánál pedig egy férfi teste hevert a hátára fordulva, mellébe egy lyuk égett. A középkorú embert akár jóképűnek is lehetett volna mondani, ha arcának azon a részén, ahol a szeme és a szája kellett volna legyen, nem csupán üregek tátongtak volna, amelyekből fekete füst tört elő.

Megtettem, gondolta Rand. Megöltem Ba'alzamont, megöltem Shai'tant! Megnyertem az Utolsó Csatát! A Fényre, ÉN VAGYOK az Újjászületett Sárkány! Aki megtöri a nemzeteket, a Világtörés okozója! Nem! VÉGET vetek a harcnak, véget az öldöklésnek! Gondoskodom róla, hogy vége legyen!

A feje fölé emelte Callandort. Pengéjéből ezüstös villám indult ki Rand fölött, szaggatott fénysáv, egészen a magas boltív tetejéig.

– Állj! – kiáltotta, mire a harcolók megdermedtek; a férfiak csodálkozva bámultak rá fekete kendőik és kerek sisakjaik pereme alól. – Rand al'Thor vagyok! – hirdette, és hangja végigzúgott a termen. – Én vagyok az Újjászületett Sárkány! – Callandor ott ragyogott a kezében.

Az elkendőzött és a sisakos alakok egytől egyig elé térdeltek, és ezt ismételték:

– Az Újjászületett Sárkány! Az Újjászületett Sárkány!

Ötvenhatodik fejezet

A Sárkány Népe

Tear városának lakói kora hajnalban ébredtek, és az éjszaka álmairól meséltek egymásnak. Arról álmodtak, hogy a Sárkány a Kő Szívében Ba'alzamon ellen harcol. És amikor szemüket a Kő hatalmas erődjére emelték, a legmagasabb ponton lobogva egy új zászlót pillantottak meg. A fehér vásznon egy óriási, arany és vörös pikkellyel borított kígyó alakját látták, melynek arany oroszlánsörénye és négy lába volt. Mindegyik lábán öt aranykarom csillogott. Félig kábult és rémült férfiak jöttek le a Kőből, s reszkető hangon arról beszéltek, ami az éjjel történt. Aztán férfiak és nők öntötték el az utcákat, akik zokogtak a próféciák beteljesülése miatt.

– A Sárkány! – kiabálták. – Al'Thor! A Sárkány! Al'Thor!

Mat kikukucskált a lőrésen, fent, magasan, a Kő oldalában, és lepillantott a városra, miközben a fejét csóválta, és a hangok kórusát hallgatta. A kiabálás hullámként emelkedett ki a házak tengeréből. Na igen, lehet, hogy tényleg ő az. Még mindig nem tudta megemészteni, hogy Rand tényleg itt van.

Úgy tűnt, a Kőben lévő emberek egyetértenek a lentiekkel, vagy ha nem, azt gondosan titkolták. Az előző éjszaka óta csak egyszer látta Randet, amint kezében Callandorral végiglépdelt egy folyosón. Egy tucatnyi elkendőzött arcú aiel vette körül, mögötte pedig a Kő lakói igyekeztek: egy seregnyi védelmező, és a legtöbb, életben maradott Nagyúr. Ez utóbbiak valami olyasmire számítottak, hogy Randnek szüksége lesz a segítségükre a világ alávetéséhez. Az aielek mindenkit sakkban tartottak szúrós pillantásukkal, de ha szükség volt, akkor lándzsáikkal is odacsaptak. Szilárdan meg voltak győződve arról, hogy Rand a Sárkány, bár maguk más néven nevezték: Az, Aki a Napkeltével Érkezik. Közel kétszáz aiel szállta meg az erődöt. Harcosaik közel egyharmadát elvesztették az összecsapások folyamán, de tízszer annyi védelmezőt öltek meg, vagy ejtettek fogságba.

Amikor Mat elfordult a lőréstől, pillantása Rhuarcra esett. A terem végében egy magas, különös polc állt. Az egészet két, fából faragott, csillogó kerettel szegélyezett, sötét erezetű kerék tartotta. Közöttük helyezkedtek el a könyveket tartó polcok, úgy, hogy mindig vízszintesek maradtak, amikor elforgatták a kerekeket. Egy polcon csak egyetlen, arany borítású könyv feküdt. A borítón drágakövek csillogtak. Az aiel kinyitotta az egyik ilyen könyvet, és beleolvasott. Valamilyen értekezés, gondolta Mat. Ki a fene gondolta volna, hogy az aielek könyveket szoktak olvasni? Ki a fene gondolta, hogy egyáltalán tudnak olvasni? Rhuarc a fiú irányába pillantott. Hideg, kék szemével öntudatos pillantást vetett rá. Mat gyorsan másfelé nézett, mielőtt az aiel kitalálhatta volna gondolatait. Legalább nincs rajta kendő, a Fénynek legyen hála! A Fény égessen meg, ez az Aviendha majdnem letépte a fejemet, amikor megkérdeztem, hogy tud-e lándzsa nélkül is táncolni! Bain és Chiad szintén megérték a pénzüket. Mind a ketten csinosak, és igencsak barátságosak voltak, de egyszerűen képtelennek bizonyult úgy beszélni bármelyikükkel, hogy a másik ne lett volna ott! Úgy tűnt, az aiel férfiakat roppantul mulattatja próbálkozása, hogy egyedül maradjon valamelyik lánnyal. Bain és Chiad is remekül szórakoztak. A nők különös jószágok, de az aiel asszonyokkal összehasonlítva őket, egészen hétköznapinak tűnik, amit eddig tapasztaltam! A szoba közepén álló, díszesen faragott, aranyozott szélű és lábú, hatalmas asztal körül a Nagyurak szokták megbeszéléseiket tartani. Moiraine az egyik trónszerű székben ült, amelynek magas hátába aranyozott és simára csiszolt, vörös kalcedonból és igazgyöngyből Tear félholdas zászlaját rakták ki. Egwene, Nynaeve és Elayne az aes sedai közelében ültek.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy Perrin Tearben van – mondta Nynaeve. – Biztos benne, hogy jól van?

Mat a fejét csóválta. Szerinte Perrinnek tegnap éjjel a Kőben kellett volna lennie, hiszen a kovács mindig, minden jó érzésű embernél bátrabb volt.

– Jól volt, amikor ott hagytam – felelte Moiraine higgadtan. – Hogy most is jól van-e, azt nem tudom. A... társa komoly veszélybe került, és lehet, hogy ő is belekeveredett.

– A társa? – ismételte Egwene élesen. – Mi... Kicsoda Perrin társa?

– Miféle veszélybe? – vágott közbe Nynaeve.

– Semmi olyanba, ami miatt aggódnod kellene – felelte az aes sedai nyugodtan. – Majd megyek, és gondoskodom róla, ahogy tudok, rövidesen. Csak azért nem indultam még el, hogy ezt megmutathassam nektek. Az évek során a Nagyurak által összegyűjtött ter'angrealok és más, Egyetlen Hatalommal kapcsolatos tárgyak között találtam – elővett valamit az övtáskájából, és maga elé tette, az asztalra. Egy férfitenyér nagyságú korong volt, úgy nézett ki, mintha két könnycseppet összeillesztettek volna; egyikük fekete, mint a szurok, a másik fehér, mint a hó.

Mat úgy emlékezett, már látott ilyesmit. Egy hasonló, ősi tárgyat, csak éppen törötten, míg ez a mostani egészben volt. Ez azonban nem volt lehetséges; emlékezett, hogy cuendillarból, egy bármilyen hatalom, még az Egyetlen Hatalom számára is törhetetlen anyagból készítették őket.

– Ez egyike a hét pecsétnek, amellyel Rokonirtó Lews Therin és a Százak Társasága újból lepecsételte a Sötét Úr börtönét – mondta Elayne, és bólintott, mintha megerősítené saját állítását.

– Még pontosabban – tette hozzá Moiraine – az egyik pecsét fókuszpontja. A Világtörés alatt szétszórták és biztonságba helyezték őket, a Trallok háborúk óta viszont valójában elvesztek – a nő hangosan szippantott. – Már kezdek úgy beszélni, mint Verin.

Egwene a fejét csóválta.

– Azt hiszem, számítanom kellett volna arra, hogy itt találjuk. Mind a két alkalommal, amikor Rand szembekerült Ba'alzamonnal, legalább a pecsétek egyike jelen volt.

– Ezúttal viszont egészben van – tette hozzá Nynaeve. – Most, első alkalommal, a pecsét nem törött. Mintha most jelentősége lenne!

– Azt hiszed, hogy nincsen? – Moiraine vészjóslóan halk hangon szólt, mire a többiek a szemöldöküket ráncolva néztek rá.

Mat a szemeit forgatta. Lényegtelen dolgokról beszélgetnek! Nem igazán tetszett neki, hogy mindössze húsz lábnyira álldogál attól a korongtól, most, hogy tudta, mire szolgált, még akkor sem, ha a cuendillar annyira értékes anyag, de...

– Ezt hogy érti?

Mindannyian rábámultak, mintha valami fontos eszmefuttatást szakított volna meg. – A Fény égessen meg! Kiszabadítom őket a tömlöcből, fél tucatszor megmentem az életüket ezen az egy éjszakán, erre úgy viselkednek velem, mint az átkozott aes sedai-ok! Még csak meg sem köszönték nekem, ha jól belegondolok! Úgy viselkednek, mintha olyasmibe ütöttem volna az orromat, amihez semmi közöm, mintha nem azért jöttem volna, hogy megvédjem őket az átkozott védelmezők kardcsapásaitól! Hangosan azonban csak ennyit mondott szerényen:

– Ugye nem bánja, ha felteszek egy kérdést? Mindannyian erről az aes sedai... ööö... ügyről beszélnek, és senki sem törődik azzal, hogy nekem is elmagyarázzanak valamit!

– Mat? – szólt rá Nynaeve figyelmeztetőn, és megrántotta hajfonatát, Moiraine azonban nyugodt hangon, amelyben csupán egy kicsi türelmetlenség keveredett, félbeszakította:

– Mi az, amit tudni óhajtasz? – kérdezte a fiút.

– Tudni szeretném, hogy lehet mindez! – Mat higgadtan akart beszélni, ám ahogy folytatta, önkéntelenül is magával ragadta a hév. – Tear Köve elesett! A próféciák azt mondják, ez nem történik meg, csak ha a Sárkány Népe ideér! Ez azt jelenti, hogy mi vagyunk a Sárkány átkozott Népe? Maga, én, Lan és pár száz átkozott aiel? – Az éjszaka folyamán látta az őrzőt; Lan éppolyan veszélyesnek tűnt, mint az aielek. Amikor meglátta, milyen arckifejezéssel bámul rá Rhuarc, gyorsan hozzátette: – Elnézést, Rhuarc! Csak kicsúszott a számon.

– Lehet – felelte Moiraine lassan. – Azért jöttem, hogy megakadályozzam Be'lalt abban, hogy megölje Randet. Nem számítottam arra, hogy beveszik Tear Kövét. Talán mi vagyunk azok. A próféciák úgy teljesednek be, ahogy az eredetileg értendő, nem pedig úgy, ahogy mi gondoljuk.

Be'lal. Mat megborzongott. Az éjszaka hallotta ezt a nevet, ám nappal is éppolyan kevéssé tetszett neki. Ha tudta volna, hogy az egyik Kitaszított szabad – és bent van a Kőben –, soha a közelébe sem jött volna ennek a helynek! Egwene-re, majd Nynaeve-ra és Elayne-re pillantott. Na jó, bejöttem volna, de úgy, mint egy átkozott egér, nem pedig vagdalkozva, ahogy tettem! Sandar már hajnalban sietve távozott a Kőből, hogy megvigye a hírt Guenna anyónak, legalábbis ezt mondta, Mat azonban úgy gondolta, a három nő pillantása elől menekül, akik úgy nézték, mint akik még nem határozták el, mit tegyenek vele.

Most Rhuarc köszörülte meg a torkát.

– Amikor egy férfi klánfőnök akar lenni, el kell mennie Rhuideanba, a Jenn Aielek földjére, a klánéra, amely nem klán – a férfi lassan beszélt, és közben szemöldökét ráncolva, gyakran nézett a vörös rojtos szőnyegre, puha csizmába bújtatott lába alatt, mintha olyasvalamit magyarázna, amiről egyáltalán nem akar beszélni. – Azok az asszonyok, akik Tudós Asszonnyá akarnak válni, úgyszintén megteszik ezt az utat, a rájuk tett jelet azonban – ha egyáltalán megjelölik őket – titokban tartják maguk között. A férfiak, akiket Rhuideanban kiválasztanak, már azok, akik túlélik a kalandot, visszatértükkor bal kezükön viselik a jelet. Ezt itt!

Felhajtotta ingének és zubbonyának ujját, és megmutatta alkarját, amelyen a bőr sokkal világosabb volt, mint kezén és arcán. Bőrébe tetoválva, mintha csak annak része lett volna, kétszer futva körbe karján, ugyanaz az arany-vörös alak tűnt elő, amelyet a Kő fölött kitűzött zászlón is láthattak.

Az aiel sóhajtva visszaengedte ruhájának ujját.

– Ezt a nevet nem ejthetik ki, csupán a klánfőnökök és a Tudós Asszonyok, egymás között. Mi... – újból megköszörülte a torkát, mintha nem tudná kimondani a szót.

– Az aielek a Sárkány Népe! – jelentette ki Moiraine nyugodtan, ám ez a megállapítás olyan közel állt a megdöbbenéshez, amennyire Mat még sosem hallotta meglepődni az aes sedai-t. – Ezt nem tudtam.

– Akkor hát tényleg bevégeztetett – mondta Mat. – Ahogy a próféciákban meg van írva. Mindannyian mehetünk utunkra, s többé nem kell aggódnunk! – Az amyrlinnek többé nem lesz szüksége arra, hogy megfújjam azt az átkozott Kürtöt!

– Hogy mondhatsz ilyet? – háborodott fel Egwene. – Hát nem érted, hogy a Kitaszítottak kiszabadultak?

– Nem beszélve a Fekete ajahról – tette hozzá Nynaeve borúsan. – Itt csupán Amicót és Joiyát kaptuk el. Tizenegyen elmenekültek – bár tudnám, hogyan! –, és csak a Fény tudja, hányan vannak még, akikről nem is tudunk!

– Igen – helyeselt Elayne éppoly szigorú hangon. – Arra nem mernék vállalkozni, hogy szembekerüljek az egyik Kitaszítottal, Liandrin hátából viszont szívesen szíjat hasítanék!

– Hát persze – mondta Moiraine lágyan. – Hát persze.

Ezek megőrültek? Üldözni akarják a Fekete ajahot és a Kitaszítottakat?

– Én is csak úgy értettem, hogy a nehezebbik részén túl vagyunk. A Követ bevette a Sárkány Népe, Rand megszerezte Callandort, és Shai'tan halott! – Moiraine olyan pillantással nézett rá, hogy a Kő is majdnem megremegett belé.

– Maradj csendben, te ostoba! – kiáltott rá az aes sedai, és hangja késként vágott. – Magadra akarod vonni a Sötét Úr figyelmét azzal, hogy néven nevezed?

– De hát meghalt! – tiltakozott Mat. – Rand megölte. Láttam a holttestét! – És a szaga sem volt semmi! Sosem gondoltam volna, hogy valami ilyen gyorsan tud rohadni!

– Láttad a „testet” – mondta Moiraine, és megrándult a szája. – Egy ember testét. De nem a Sötét Úrét, Mat.

A fiú Egwene-re és a másik két nőre nézett; ők is éppolyan zavartnak tűntek, mint amilyen ő volt. Rhuarc úgy nézett ki, mint aki arra a csatára gondol, amelyről azt hitte, megnyerte, és most kiderül, hogy még meg sem vívták.

– Akkor hát ki volt az? – kérdezte Mat. – Moiraine, az én emlékezetemben akkora lyukak vannak, hogy egy ökrösszekér is átférne rajtuk, de Ba'alzamonra emlékszem az álmaimból! Emlékszem! A Fény égessen meg, sosem leszek képes elfelejteni! És megismertem, már ami maradt abból az arcból!

– Felismerted Ba'alzamont – mondta Moiraine. – Vagy inkább a férfit, aki Ba'alzamonnak nevezte magát. A Sötét Úr azonban még él, bebörtönözve Shayol Ghulban, az Árnyék pedig még mindig keresztben fekszik a Mintán.

– A Fény ragyogjon ránk, és védelmezzen minket! – fohászkodott Elayne elhaló hangon. – Azt hittem... azt hittem, most már a Kitaszítottak a legrosszabbak, akik miatt aggódnunk kell.

– Biztos benne, Moiraine? – kérdezte Nynaeve. – Rand biztos volt benne – és most is biztos benne –, hogy a Sötét Urat ölte meg. Maga meg azt mondja, hogy Ba'alzamon nem is a Sötét Úr volt! Ezt nem értem! Hogyan lehet benne annyira biztos? És ha nem a Sötét Úr volt, akkor kicsoda?

– Egyszerű oknál fogva vagyok benne biztos, Nynaeve. Bármilyen gyorsan rothadt is, ez csupán egy ember teste volt. Elhiszed, hogy amennyiben a Sötét Úr meghal, emberi testet hagy maga után? Akit pedig Rand megölt, egy ember volt! Talán az egyik elsőként kiszabadult Kitaszított, vagy tán be sem volt teljesen zárva, soha! Talán sosem tudhatjuk meg, melyikük lehetett!

– Én... talán tudom, ki volt az – szólt közbe Egwene, és bizonytalanul meredt maga elé. – Legalábbis lehet, hogy van hozzá egy kulcs. Verin mutatott nekem egy oldalt, egy régi könyvből, amelyben Ba'alzamont és Ishamaelt együtt említik. Majdnem nemes énekben írták, alig érthető, de emlékszem valami olyasmire, hogy „egy másik név mögé rejtőző név”. Lehet, hogy Ba'alzamon valójában Ishamael volt.

– Talán – bólintott Moiraine. – Talán Ishamael volt. De ha ő volt is, még akkor is kilencen élnek a tizenháromból. Lanfear és Sammael és Ravhin, és... á! Még ha tudjuk is, hogy kilencük közül legalábbis néhányan kiszabadultak, most nem ez a legfontosabb dolgunk! – Kezét az asztalon nyugvó, fekete-fehér korongra tette. – A pecsétek közül három törött. Már csak négy van a helyén. Csak az a négy pecsét áll a Sötét Úr és a világ közé, és még az ép pecséteken keresztül is valamennyire érinteni képes a világot. Bármilyen csatát is nyertünk itt – csatát vagy csupán párbajt –, az még nem az utolsó!

Mat látta, amint az arcok megkeményednek – Egwene-é, Nynaeve-é és Elayne-é is, lassan, habozva, de biztosan –, és megcsóválta a fejét. Átkozott nőszemélyek! Mind folytatni akarják, tovább üldözni a Fekete ajahot, harcba szállni a Kitaszítottakkal és magával az átkozott Sötét Úrral is! Nos, remélem, nem gondolják, hogy utánuk megyek, és még egyszer kihúzom őket a csávából! Erre ne is számítsanak, azt megmondom! Miközben Mat azon gondolkozott, mit is válaszolhatna, az egyik magas, kétszárnyú ajtó kivágódott, és egy magas, fiatal, királyi tartású nő lépett be a terembe. Fején repülő, arany héját mintázó diadémet viselt, fekete haja a vállát verte, a legfinomabb, vörös selyemből készült ruhája pedig fedetlenül hagyta vállát, mély kivágása pedig dekoltázsát, amelyről Mat megállapította, hogy elképesztően szép. A nő egy pillanatig sötét szemének pillantását érdeklődve Rhuarcon nyugtatta, majd az asztalnál ülő nőkre fordította, és szemében hűvösen parancsoló kifejezés ült. Úgy tűnt, Matet észre sem veszi.

– Nem vagyok hozzászokva, hogy üzeneteket küldözgessenek velem – jelentette ki, és az egyik, kecses kezében megvillantott egy összehajtogatott tekercset.

– És ki vagy te, gyermekem? – kérdezte Moiraine.

A fiatal nő még jobban kihúzta magát, bár Mat addig azt hitte, ez lehetetlen.

– Berelain vagyok, Mayene úrnője! – dölyfös mozdulattal Moiraine elé, az asztalra dobta a tekercset, és az ajtó felé fordult.

– Még egy pillanat, gyermekem! – szólt utána Moiraine, és kitekerte az irományt. – Ki adta ezt neked? És miért hoztad el, ha egyszer annyira ellenedre van az üzenetek továbbítása?

– Én... nem is tudom – Berelain szemben állt az ajtóval, és töprengőnek látszott. – Annyira... meggyőző volt az a nő – megrázkódott, mintha maga is eltűnődne saját indítékain. Egy pillanatig Rhuarcot figyelte, ajkán halvány mosollyal. – Te vagy ezeknek az aieleknek a vezére? A harcotok megzavarta az álmomat. Talán majd egyszer meghívlak, hogy vacsorázz velem. Nemsokára – válla fölött Moiraine-re nézett. – Azt mondták, hogy az Újjászületett Sárkány elfoglalta a Követ. Értesítsd a Sárkány Nagyurat, hogy Mayene úrnője ma vacsorára várja! – ahogy kivonult a teremből, azt Mat csak úgy tudta magában leírni, mint egy egyszemélyes felvonulást.

– Őt aztán szívesen látnám a Toronyban novíciaként! – mondta szinte egyszerre Egwene és Elayne, majd halvány mosollyal összenéztek.

– Ezt hallgassátok – mondta Moiraine. – „Lews Therin az enyém volt, az enyém és az enyém is marad, örökre! Gondjaitokba adom, hogy vigyázzatok rá, amíg vissza nem térek.” És az aláírás: „Lanfear” – az aes sedai hűvös pillantását most Matra vetette. – És te még azt hitted, hogy ezzel vége? Te ta'veren vagy, Mat, mégpedig fontosabb szál a Mintában, mint a legtöbben, hiszen te vagy Valere Kürtjének megszólaltatója! Számodra még semmi sem fejeződött be!

Mindannyian rábámultak. Nynaeve szomorúan, Egwene úgy, mintha most látná először, Elayne pedig úgy, mintha arra várna, a fiú nyomban átváltozik valaki mássá. Rhuarc szemében határozott tiszteletet vett észre, bár Mat enélkül is meglett volna, ha jobban belegondolt.

– Nos, természetesen – mondta nekik. A Fény égessen meg! – megértem. – Vajon Thom mikor lesz elég erős egy újabb utazáshoz? Ideje elmenekülni. Talán Perrin is velünk jön. – Számíthattok rám!

Kintről a kiabálás szakadatlanul erősödött.

– A Sárkány! Al'Thor! A Sárkány! Al'Thor! A Sárkány! Al'Thor! A Sárkány!

Mert megíratott, hogy az ő kezén kívül más kéz nem érintheti a kardot, melyet a Kő őrzött, s melyet ő kihúzott, és az tűzként tündökölt markában és dicsősége megperzselte az egész világot. Ez volt a kezdet, így énekünk az ő újjászületéséről szól. Így énekünk a kezdetről szól.

(A Do'in Toldara te-ből, Az Utolsó Korszak dalai, Kilencedik quartáns:
A Sárkány legendái, szerezte BOANNE, Minden dallam mestere Talaranban, a Negyedik Korban)

Vége az Idő Kereke harmadik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (vu) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották meg. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, ami a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (szé) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez, az Újkor (úk) naptára, jelenleg is használatban van.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi őket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, Az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig valamelyik harcostársaság tagjai. Ilyenek a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor) vagy a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai). Mindegyik társaság sajátos szokásokkal rendelkezik, sőt, néha különleges kötelességeket is szabnak tagjaikra. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem harcolnak egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta.

Aiel-háború: (úk 976-78) Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság átkelt a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás, a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól: Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah például minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah viszont lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, és kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll, hogy megküzdjön a Rémurakkal, ha eljön Tarmon Gai'don. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, ami a Sötét Úr szolgálatára esküszik.

al'Meara, Nynaeve (al'mira, nájnív): Emondmezőből, Andor Folyóköz tartományából származó nő, Emondmező javasasszonya. A Fehér Torony beavatottja.

al'Thor, Rand (al'thor, rend): Emondmezőből származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt. Most Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát.

al'Vere, Egwene (al'vír, e'gvén): Emondmezőből származó, fiatal nő. Aes sedai-nak tanul.

Alanna Mosvani (a'lenna mos'vani): Egy, a Zöld ajahba tartozó aes sedai.

Álmodó: Lásd képességek.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány Háborúja.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amin az aes sedai-ok vezetője ül.

Anaiya (a'nájja): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai.

angreal (angri'al): Igen ritka tárgy, ami az Egyetlen Hatatom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még sa'angreal, ter'angreal.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt, halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísértet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De most minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány.

Árnykopók: Lásd Rettenetes Öregember.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba Úk 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: Aiel-háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Keserű Víz klánjához tartozó nő; egyben egy Far Dareis Mai, vagyis a Lándzsa Hajadonja.

Aybara, Perrin (é'bara, Perrin): Emondmezőből származó fiatalember, korábban kovácslegény.

Ba'alzamon (ba'alzamon): A trallokok nyelvén „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint ez a Sötét Úr trallok neve. Lásd még: Sötét Úr, trallokok.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Fiatal nő Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (Fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az Ősi Nyelven, hogy „sólyom.”

Be'lal (Be'lál): Az egyik Kitaszított.

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában öt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válhat. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Bel Tine (bel tájn): Tavaszi fesztivál a Folyóközben. A tél végének, a vetés kihajtásának, az első bárányok születésének ünnepe.

Bornhald, Dain (bornhald daín): A Fény Gyermekeinek egyik tisztje, a tomafői Falméban elesett Geofram Bornhald úrkapitány fia.

Byar, Jaret (bájar, jarit): A Fény Gyermekeinek egy tisztje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az aiel háborúban (úk 976-978) kifosztották és felgyújtották. Címere égkék mező alján felkelő sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard, A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az lesz, amikor az Újjászületett Sárkány megszerzi Callandort.

Cauthon, Mat (kauton, met): A Folyóközből származó fiatalember. Teljes neve Matrim (metrim) Cauthon.

csendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni.

cuendillar: Lásd szívkő.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred ga'ladedrid): Elayne és Gawyn féltestvére. Címere szárnyas ezüstsas, markolattal fölfelé tartott karddal.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatatom fókuszálását. Mindössze egy töredék százalékot lehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amiket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida (e'lájda): Egy Piros aes sedai, Morgase-nek, Andor királynőjének tanácsadója. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne a Trakand házból: Morgase királynő lánya, Andor trónjának leányörököse. Jele: aranyliliom.

fadalnok: Olyan ogier, akiben megvan a képesség, hogy fáknak énekeljen (az ilyen éneket „fadalnak” nevezik), és ezzel meggyógyítsa azokat vagy segítsen nekik nőni, virágba borulni, illetve fatárgyakat nyerjen belőlük anélkül, hogy a növénynek sérülést okozna. Az ilyen módon készült tárgyakat dalolt fának hívják, és igen értékesek. Ma már nagyon kevés ogier fadalnok akad, úgy tűnik, ez a tehetség kihalóban van.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található, hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során aztán lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik őket, és mindenkit, aki támogatja őket vagy barátkozik velük. Gúnynevük „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint „Csaták fivére”. Az aes sedai-ok által őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

Galad: Lásd Damodred.

Gaul: Aiel férfi, a Shaaradok Imran klánjának tagja. Shae'en M'taal, vagyis Kőkutya.

Gawyn, Trakandházi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja. Címerében fehér vaddisznó található.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, ami nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet vagy ha a saját, az őrző, vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események azóta szükségessé tették. A Hatalom Háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar.

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül ugyanaz a Kor marad.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, ami az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

Illuminátorok céhe: Céh, amely a tűzijáték készítésének titkát őrzi. A titok megtartásáért még gyilkolni is képesek. Az illuminátorok uralkodók, néha pedig magas rangú nemesurak megrendelésére nagyszabású előadásokat rendeznek. A többieknek is árulnak kisebb tűzijátékokat, ám arra mindig figyelmeztetik az embereket, hogy tilos kibontani a petárdákat, és megnézni, mi van bennük, mert az hatalmas pusztítást idézne elő. A céh székhelye Tarabon fővárosában, Tanchicóban van. Egy központot Cairhienben is létesítettek, ám ez ma már nem működik.

Ishamael (i'shiaméjel): Az Ősi Nyelven „a Remény Árulója”. Az egyik Kitaszított. Azon aes sedai-ok vezetője volt, akik az Árnyék Háborújában átálltak a Sötét Úr oldalára. Azt mesélik, ő maga is elfelejtette már az eredeti nevét. Lásd még: Kitaszítottak.

javasasszony: Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan, gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben, a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítanák a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció, más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós.

Karaethon-ciklus (ka'ríaton): Lásd a Sárkány Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé tette, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagy vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok Világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartozó Hatalomhasználó, aki az Árnyék háborúja alatt átállt a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – például Lanfear, Be'lal, Sammael, Asmodean, Rahvin és Ishamael –, kisgyermekek ijesztgetésére használják azokat.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

krónikák őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

Laman: Cairhien egykori királya, a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lan, al'Lan Mandragoran ('al'lan men'dregoren): Őrző, köteléke Moiraine-hez fűzi. Malkier koronázatlan királya, Dai Shan, és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, tatán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben, ő maga választotta a nevét. Állítólag Lews Therin Telamon szeretője volt. Lásd még: Kitaszítottak, a Sárkány.

Leane (li'ane): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai, a krónikák őre. Lásd még: ajah, a krónikák őre.

Leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok csodákra voltak képesek, amikről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő kereke, világtörés, az Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lews Therin Telamon; Lews Therin, rokonirtó: Lásd Sárkány.

Liandrin (li'andrín): Egy Piros ajahhoz tartozó aes sedai, Tarabonból, valójában a Fekete ajah tagja.

Loial (lojal): Egy Stedding Shangtai-i ogier.

Malkier (mal'kír): Valaha ország volt, az egyik Határvidék, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló arany daru volt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt.

Masema (ma'szíma): Shienari katona, aki gyűlöli az aieleket.

Második Sárkány háborúja: A háború (szé 939-43), amit a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene (maj'en): Városállam a Viharok tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége az olajos szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Min (min): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, amit időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, a cairhieni királyi palotában nevelkedett.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand-ház kegyelmes asszonya. Címerében három aranykulcs van. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata, és általában, szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal telivarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, ami a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amit teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, ami a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve sok napig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, kiket az aes sedai-ok között beavatottá szenteltek.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (nájaul, Pédron): A Fény Gyermekei főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

Ogier (ogír): 1. Nem emberi faj, hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyeskezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta, a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: Világtörés, stedding, Fadalnok.

Ordeith (or'díth): Az Ősi Nyelven: „szúette, szúrágta fa”. Így nevezi magát a Fény Gyermekei főúrkapitányának tanácsadója.

Őrület Ideje: A Sötét úr ellencsapása – mely beszennyezte az Igazi Forrás férfi felét – utáni időszak. Ez alatt sorra őrültek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy nem halt meg, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát tartani. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szükség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak egy pár szót beszél belőle.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többiekhez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is rendkívül ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de egyébként ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erösebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el nem tudna fújni”. Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rettenetes Öregember: Sokak által osztott közhiedelem, hogy a Sötét Úr (akit Tearben, Illianban, Murandyben, Altarában és Ghealdanban gyakran neveznek Öregembernek, vagy Rettenetes Öregembernek) éjjelenként „fekete kopóival”, más néven árnykopóival lelkekre vadászik odakint. Ezt a vadászatot Vad Hajszának nevezik. Az eső távol tarthatja az árnykopókat, ám ha egyszer már szagot fogtak, áldozatuknak harcolnia kell, máskülönben mindenképpen halál fia. Úgy tartják, pusztán az, ha valaki tanúja lesz a Vad Hajszának, az illető vagy egy hozzá közel álló személy azonnali halálát jelenti.

sa'angreal (szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, ami messze több Hatalom fókuszálását teszik lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán), képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sárkány Próféciái: Az alig ismert, ritkán említett Próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő, újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthetett volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (vu 335-36), Kőíj Yurian (kb. vu 1300-1308), Davian (szé 351), Guaire Amalasan (szé 939-43) és Logain (úk 997) voltak. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, ami a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottja. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Selene (sze'lín): Lanfear, az Éj Leánya által használt álnév.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, amit a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan ('séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siriam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novícia asszonya.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint másnap hajóra raktak és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk 985-ben emelték Amyrlin Trónná.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, Hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen módon – le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egy trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

Százak társasága: Száz aes sedai férfi, a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, ami visszakényszerítette azt a börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Egy sor, egymást követő, részben egyszerre is zajló háború, állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála és az azt követő örökösödési viszály volt. Szé 994-től szé 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptelenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a Viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményképpen Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult megbomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is.

ta'maral'ailen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel; fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három fehér félhold található.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő an'grealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtoklásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő között változott. Össze nem tévesztendő a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ”, vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, ami állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok világában álmodott dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz terin): Lásd Sárkány.

Tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth (arit)–óceán és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Nem sok időt töltenek a hazájukban, életük nagy részét a hajóikon élik le. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, amik az Egyetlen Hatalmat használják. Az angraloktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Némelyiket aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel és fiút szült neki, Galadedridet. Úk 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül vu 1000-ben kezdődött. Több mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes. Lásd még: a Tíz Nemzet Szövetsége.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitőt félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Ugró: egy farkas.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amitől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: a Sárkány; Sárkány, hamis; a Sárkány próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

Vad Hajsza: Lásd Rettenetes Öregember.

vad: olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amit négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): „A Nagy Hajtóvadászat a Kürtért” legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az Igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a kelettől elválasztó égbenyúló magashegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncok születését okozták, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagy része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Előszó
- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet
- Huszonhetedik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet
- Ötvenegyedik fejezet
- Ötvenkettedik fejezet
- Ötvenharmadik fejezet
- Ötvennegyedik fejezet
- Ötvenötödik fejezet
- Ötvenhatodik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP