Hódít az árnyék I-II.
Date: 2004-12-13T17:35:25+00:00
Keywords: Fantasy
Description: Rand al'Thor, az Újjászületett Sárkány meg akarja ismerni a múltját, ezért elindul vér szerinti ősei földjére, az Aiel-pusztába. Eljut a legendák tiltott városához, és valamennyi ősi törvényt és szabályt felrúgva, elindul a misztikus Rhuideant övező felhőfal irányába. A Sárkány közelében mindenkinek felborul az élete. Barátait és harcostársait szörnyű, véres látomások kísértik, s dönteniük kell, kitartanak-e Rand mellett, vagy inkább elmenekülnek, mielőtt megőrül. Nynaeve és Elayne elindulnak Tanchicóba, a bűnök városába, hogy szembeszálljanak a Sötét Urat szolgáló aes sedai-ok újabb cselszövé
Publisher: Beholder Kft.

Robert Jordan

Hódit az árnyék

Az Idő Kereke sorozat 4.

ISBN 963 9047 63 5

Beholder Kft, 2000

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robert Jordan: The Shadow Rising

Copyright © 1992. Robert Jordan

Fordította: Radnóti Alíz

Robert Marksnak, az írónak, a tanárnak, a tudósnak és filozófusnak, a barátnak, az ösztönző erőnek

Árnyék borul majdan a világra és minden országok sötétbe fordulának, és nem lészen majd Fény avagy biztonság. Ő azonban, Ki a Napkeltével Érkezik, akit a Lándzsa Hajadonja szült, úgy, ahogy az megjövendöltetett, kinyújtja majd kezét, hogy megragadja az Árnyékot, és a világ felsikolt majd a megváltás kínjában. Minden dicsőség a Teremtőé, a Fényé, és az övé, az Újjászületetté. A Fény óvjon meg minket tőle.

A Karaethon ciklus kommentárjaiból
SEREINE DAR SHAMELLE MOTARA
Jaramide Nagykirálynéjának, Comaellének tanácsnok-nővére
(vu. 325. esztendeje körül, a Harmadkorban)

I. KÖTET

Első fejezet

Az árnyék magvai

Az Idő Kereke forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává halványulnak, majd mítosszá. Végül a mítoszt is rég elfelejtik, mielőtt a kor, amelyből eredt, visszatérne. Az egyik korban, amelyet egyesek Harmadik Kornak is neveznek, egy korszakban, amely még nem jött el, egy korban, amely rég elmúlt már, szél támadt a Caralin-sztyeppe nevű nagy síkságon. A szél nem a kezdet volt. Az Idő Kerekének forgásában nincsenek kezdetek és végek. Mégis, ez egyfajta kezdetet jelentett.

Északnyugati irányba fújt a szél a felkelő nap fényében, végigsüvített a hullámzó fű és a szétszórt facsoportok végtelen mérföldjein, át a sietve tovaáramló Luan folyón, hogy elérje a Sárkány-bérc viharvert ormát, a legendás sziklát, amelyik oly magasra tornyosodott a hullámos síkság fölé, hogy a felhők a dereka tájának magasságában a füstölgő csúcsot koszorúként ölelték körül. A Sárkány-bérc, ahol meghalt a Sárkány, akivel véget ért a Legendák Kora is – legalábbis sokak így vélik –, és ahol a Próféciák szerint újjá fog születni. Vagy ahol újjászületett. Észak felé és nyugati irányban kavargott a szél, keresztül a falvakon, Jualdhén, Dareinen, meg Alindaeren, ahonnan kővé vált pókhálók finomságával vetekedő hidak emelkedtek a magasba, hogy elérjék Tar Valon hatalmas városfalait. A városét, melyet az emberek a világ legnagyobb településének tartanak. Tar Valon ragyogó falait. Ez az a város, melyet estéről estére megérint a Sárkány-bérc messzire nyúló árnyéka.

A falakon belül úgy tűnik, nem is emberi kéz építette azokat a kétezer évnél is idősebb épületeket, melyek az ogier építők tudását dicsérve, szinte növényként látszanak kinőni a földből. Mintha csak a szél és a víz formálta volna őket, és nem az ogier kőművesek sokat méltatott keze. Némelyikük magasba szárnyaló madárra vagy távoli óceánok óriási kagylóira emlékeztet. Tornyok törnek a magasba, felfelé szélesedve, vagy éppen nádszálkarcsúan, akad köztük, amelyik spirál formában kanyarodik, néhányuk ívelése a csavarok menetét idézi, és sok száz láb magasban hidak kötik össze őket, hidak, melyekre ritkán építettek korlátot. Csupán azokat, akik már hosszú ideje Tar Valonban élnek, nem lehet azon kapni, hogy nyitott szájjal bámulnak a magasba, mint a földműves, aki életében először pillantja meg a város csodáit.

A Fehér Torony uralja az egész várost. Úgy csillog, mint a csiszolt csont a napfényben. Az Idő Kereke Tar Valon körül forog, tartották a városbeli emberek, Tar Valonnak pedig a Torony a tengelye. Az első dolog, amit Tar Valonból megpillant az utazó, még mielőtt lova elérné a hidat, még mielőtt a folyami hajó kapitánya észrevehetné a közelgő szigetet, nem más, mint a Fehér Torony, melyen olyan erővel tükröződik a nap sugara, mintha csak őrtorony tüze égne ott. Nem csoda hát, hogy a Torony előtti hatalmas tér az óriási falak lábához borulva jóval kisebbnek tűnik annál, mint amilyen a valóságban. A téren járó emberek parányinak érzik magukat, mintha csak bogarak lennének. De még ha a Fehér Torony Tar Valon legkisebb épülete lenne, a puszta tény, hogy itt dobog az aes sedai-ok hatalmának szíve, akkor is a szigetet beborító város kellős közepévé tenné.

Bármilyen sok ember is nyüzsgött itt, a fal előtti teret nem töltötte meg a tömeg. A tér faltól távolabbi peremén csak úgy lökdösődtek az emberek, olyan sokan akarták itt elintézni napi tennivalóikat. A falhoz közeledve azonban egyre szellősebbé vált a tér, végül a Torony fehér fala előtti ötvenlépésnyi területen teremtett lelket sem lehetett látni. Természetesen az aes sedai-oknak Tar Valonban jóval több jutott ki puszta tiszteletnél, és az amyrlin ugyanúgy uralkodott a város, mint saját aes sedai-ai fölött, de közvetlen közelből nem túl sokan akarták próbára tenni az aes sedai-ok hatalmát. Hiszen jókora különbség van aközött is, hogy az ember büszke a hatalmas, nyitott kandallójára, vagy hogy valamiért bele kelljen gyalogolnia a lángok közé.

Csupán néhányan jöttek közelebb a Toronyhoz, hogy felsétáljanak a széles lépcsőkön, melyek a hatalmas, művészien díszített kapuszárnyak között bevezettek a fellegvárba. A lépcsőfokok olyan szélesek voltak, hogy egymás mellett akár egy tucatnyi ember is kényelmesen felsétálhatott volna. A kapu hívogatóan nyitva állt. Mindig akadt olyan ember, aki a Toronyban keresett segítséget vagy egy választ, amiről úgy gondolta, csak az aes sedai-októl kaphatja meg, és a kérelmezők olyan messzi vidékekről is eljöttek, mint Arafel és Ghealdan, vagy Saldaea és Illian. Sokan kaptak segítséget és tanácsot, bár gyakran nem azt, amiben reménykedtek, vagy amire számítottak.

Min, mélyen elrejtve arcát, széles csuklyáját a fejére húzta. Meleg napra virradt, ám ruházata elég könnyű volt ahhoz, hogy a szemlátomást félénk nő ne vonja magára senki figyelmét. Hiszen a legtöbb ember félénknek tűnt, ha a Toronyhoz közeledett. A lány külsejében semmi nem volt, ami felkeltette volna a figyelmet. Sötét haja megnőtt azóta, hogy utoljára a Toronyban járt, bár még mindig nem ért a válláig. Egyszerű, csupán csipkeszegéllyel díszített, kék ruhájáról azt lehetett hinni, hogy jómódú parasztleány, aki, a többi nőhöz hasonlóan, legszebb ünneplő ruháját felöltve közeledik a Torony széles lépcsőihez. Min legalábbis remélte, hogy ugyanúgy néz ki, mint a többiek. Állandóan vissza kellett fognia magát, nehogy feltűnően azokat a lányokat bámulja, hogy ellesse tőlük, hogyan járnak, és milyen a testtartásuk. Képes vagyok rá, mondogatta magában.

Hiszen nem azért jött el idáig, hogy most visszaforduljon. A ruha jól álcázta. Azoknak, akik a Toronyban emlékeztek rá, egy fiatal, rövid hajú, mindig férfikabátot és lovaglónadrágot viselő lány jutna az eszükbe, aki sosem öltött magára női ruhát. Úgyhogy ez megfelelő álcának tűnt. Nem igazán volt más választása.

Gyomra összeszorult, ahogy közeledett a Toronyhoz, és kebléhez szorított batyuját mind szorosabban markolta. Rendes ruhái ebben a batyuban voltak, csakúgy, mint jó csizmái meg a többi holmija, kivéve lovát, amelyet egy közeli fogadóban hagyott. Kis szerencsével, pár óra múlva ismét a herélt hátán ülhet, és dél felé lovagolhat, az Osterein-hídon átvezető úton.

Nem lelkesedett ugyan azért a gondolatért, hogy több heti lovaglás után, egyetlen nap pihenő nélkül, újra nyeregbe szálljon, ezt a várost azonban sürgősen itt akarta hagyni. Sosem érezte vendégmarasztaló helynek a Fehér Tornyot, most pedig majdnem olyan visszataszítónak tűnt, mintha a Sötét Úr Shayol Ghul-i börtöne lett volna. Megborzongott, és azt kívánta, bárcsak ne jutott volna eszébe a Sötét Úr. Vajon Moiraine azt hiszi, csupán azért jöttem, mert megkért rá? A Fény szerelmére, úgy viselkedem, mint egy bolond lány! Őrültségeket csinálok egy őrült férfi miatt!

Kelletlenül hágott fel a lépcsőkön – mindegyik lépcsőfok olyan széles volt, hogy kettőt kellett lépnie, mire elérte a következőt –, ám a többiektől eltérően ő nem állt meg, hogy ámulva felnézzen a Torony fehér magaslataira. Mielőbb túl akart lenni rajta.

Belül boltíves folyosók vették körül a nagy, kerek előteret, a kérvényezők pedig a terem közepén, egy csoportban toporogtak az egyszerű, ívelt mennyezet alatt. A kifakult kőpadlót az évszázadok során elkoptatta a számtalan nyugtalan láb. Mindenki csak arra gondok, hogy hová jött, és miért. Egymáshoz préselődve várakozott itt egy durva gyapjú öltözéket viselő, felesége kezébe kapaszkodó paraszt, egy bársonybetétes selyembe öltözött kereskedő és egy kopott ruhájú szolgálólány, kezében ezüst berakásos ládikával – nyilván úrnője ajándékát hozta a Toronynak. Más körülmények között a kereskedő bizonyára ráripakodott volna a parasztokra, amiért így hozzá dörgölőznek, azok pedig hajlongva, bocsánatkérések közepette elhátráltak volna. De nem most és nem ezen a helyen.

A kérvényezők között csupán kevés férfi akadt, ami Mint egyáltalán nem lepte meg. A legtöbb férfi kényelmetlenül érezte magát az aes sedai-ok társaságában. Mindenki tudta, hogy férfi aes sedai-ok voltak a felelősek a Világtörésért, régen, amikor még léteztek férfi aes sedai-ok. Háromezer esztendő sem homályosította el az emlékeket, még ha a részleteket meg is változtatta az idő múlása. A gyermekeket még mindig az Egyetlen Hatalmat fókuszálni képes férfiak történeteivel ijesztgették. Olyan férfiakéval, akik megőrültek, mert a Sötét Úr beszennyezte a saidint, az Igazi Forrás hímnemű felét. A legfélelmetesebb mesék Lews Therin Telamonról, a Sárkányról, Rokonirtó Lews Therinről szóltak, aki a Világtörést is okozta. E történetek pedig nem csupán a gyerekeket, de a felnőtteket is megrémítették. A Próféciák kimondták, hogy amikor az emberiségnek a legnagyobb szüksége lesz rá, a Sárkány újjá fog születni, hogy a Tarmon Gai'don, vagyis az Utolsó Csata során megküzdjön a Sötét Úrral, ez azonban nem csökkentette a félelmet, amellyel az emberek a férfiak és az Egyetlen Hatalom kapcsolatára tekintettek. Bármelyik aes sedai azonnal elkapta volna azt a férfit, aki fókuszálni tud; ebben a Piros ajah járt az élen.

Ez persze nem befolyásolta azt, hogy az emberek az aes sedai-októl kérjenek segítséget, de azért a legtöbb férfi kényelmetlenül érezte magát az aes sedai-ok vagy a Hatalom közelében. Az egyetlen kivételt az őrzők jelentették. Ám mivel valamennyi őrző egy-egy aes sedai-hoz kötődött, így őket semmiképpen sem lehetett egy kalap alá venni a közönséges férfiakkal. Úgy tartotta a mondás, egy férfi inkább levágná a kezét, hogy megszabaduljon a belé fúródott szálkától, semhogy egy aes sedai segítségét kelljen kérnie. A nők ezt a közmondást a férfiak csökönyös bolondságának bizonyítékaként szokták emlegetni, Min azonban már férfiak szájából is hallotta, hogy a kéz elveszítése talán a jobbik döntés.

A lány kíváncsi volt, vajon mit szólnának ezek az emberek, ha tudnák, amit ő tud. Lehet, hogy üvöltve menekülnének. Ha pedig tudnák, miért van itt, lehet, hogy még addig sem maradna életben, míg elkapják a Torony őrei, és tömlöcbe vetik. Akadtak ugyan barátai a Toronyban, de egyikük sem hatalmas és befolyásos ember. Ha pedig kitudódna érkezésének oka, a barátai sem tudnák megmenteni, valószínűbb, hogy nekik is vele együtt kellene a bitó és a hóhér elé állni. Már ha elég időt kap, hogy vallatóra foghassák; ennél sokkal valószínűbbnek látszott, hogy jóval az ítélet előtt örökre elhallgattatják.

Rá kellett szólnia magára, hogy hagyja abban az efféle gondolkodást. Be fogok jutni, azután ki! A Fény égesse meg Rand al'Thort, amiért ilyen veszélybe sodort!

A kör alakú teremben három-négy, Minnel egyidős, vagy tán kicsivel idősebb beavatott sétált körben, és halkan beszéltek a kérvényezőkkel. Fehér ruháikat a szegélyen húzódó hét, különböző színű csíkon kívül semmi sem díszítette. A hét csík a hét ajahot jelképezte. Időnként egy-egy novícia – egy még fiatalabb lány – is feltűnt, tiszta fehér ruhában, és elvezetett valakit a Torony mélyébe. A kérvényezők minden alkalommal izgatott lelkesedés és megtorpanó habozás keverékével követték a novíciát.

Min keze szorosabbra zárult a batyuján, amikor egy beavatott elélépett.

– A Fény ragyogjon rád! – köszöntötte a göndör hajú nő hanyagul. – Faolain vagyok. Miben segíthet a Torony?

A lány sötét, kerek arcán olyanfajta türelem tükröződött, mintha unalmas munkát kellene végeznie, miközben szívesebben foglalkozna valami mással. Például tanulással, már amennyit Min a beavatottakról tudott. A legfontosabb azonban az volt, hogy a beavatott szemében nem csillant a felismerés fénye. Pedig amikor Min korábban a Toronyban járt, ők ketten találkoztak, bár csupán futólag.

Min, mindenesetre színlelt félénkséggel lehajtotta a fejét. Ez a viselkedés nem számított különösnek, a falusi népek többsége nem volt tisztában azzal, mekkora lépés választja el a beavatottakat attól, hogy teljes jogú aes sedai-ok legyenek. A lány most, csuklyája homályába rejtve arcát, elfordította fejét Faolaintól.

– Egy kérdésem volna, amelyet az Amyrlin Trónnak kell feltennem – kezdte, majd hirtelen elhallgatott, amikor három aes sedai lépett a terembe, kettő az egyik boltíves folyosóról, a másik egy másikról.

A beavatottak és a novíciák egyaránt pukedliztek, amikor elmentek egy aes sedai mellett, de nem álltak meg, hanem továbbsiettek a dolgukra. Legfeljebb egy kicsit még fürgébben, ez volt minden. Nem így a kérvényezők. Egy emberként visszafogták a lélegzetüket, amikor a három aes sedai megjelent. A Fehér Tornyon, Tar Valonon kívül ezeket az aes sedai-okat talán egyszerűen három asszonynak tartották volna, akik életkorát nem lehet kitalálni, három, virágzóan fiatal nő, akik mégis érettebbnek látszottak, mint amit sima arcuk sejtetni engedett. A Toronyban azonban a félreértés nem merülhetett fel. Az Egyetlen Hatalmat régóta használó nőket az idő múlása nem érintette úgy, mint a közönséges asszonyokat. A Toronyban senkinek sem kellett megpillantania a Nagy Kígyós gyűrűt ahhoz, hogy felismerjen egy aes sedai-t.

A gyülekezet női tagjai egymás után pukedliztek, az a néhány férfi pedig meghajolt. Ketten vagy hárman még térdre is borultak. A gazdag kereskedő rémültnek látszott; mellette a paraszt házaspár úgy bámult, mintha legendák keltek volna életre. A legtöbben csak hírből tudták, hogyan kell viselkedni egy aes sedai jelenlétében. Azokon kívül, akik itt, Tar Valonban éltek, nemigen akadt olyan, aki már találkozott igazi aes sedai-jal, de eddig még a Tar Valoniak sem kerültek hozzájuk ilyen közel.

Min mondatát azonban nem az aes sedai-ok megjelenése szakította meg. A lány néha, nem túl gyakran, képes volt meglátni dolgokat, amikor az emberekre nézett. Képeket, aurákat, amelyek általában fellobbantak, és a következő pillanatban már el is tűntek. Néha azt is tudta, mit jelentenek ezek. Ez utóbbi csupán igen ritkán történt meg – még annál is ritkábban, hogy meglátott valamit –, amikor azonban tudta, akkor az mindig be is teljesedett.

A többiektől eltérően az aes sedai-ok – meg az őrzőik – körül Min mindig látott aurát vagy képeket, néha olyan sok táncolt körülöttük, hogy a lány szédülni kezdett. A képek nagy száma azonban nem tette könnyebbé a megértésüket – Min az aes sedai-okkal kapcsolatban is épp olyan ritkán tudta, hogy mit jelentenek, mint a többiekkel kapcsolatban. Most azonban többet is látott annál, mint szeretett volna, és ettől kirázta a hideg.

A karcsú, derékig érő fekete hajú nő volt az egyetlen, akit Min felismert a három közül: Ananda volt, egy Sárga ajahhoz tartozó aes sedai. Betegesen barna aura táncolt körülötte, amelyet közbeékelődő, rothadó repedések szakítottak meg, és ahogyan a rothadás folytatódott, kiterjedtek. Az Ananda mellett álló, alacsony, szőke aes sedai zöld rojtos sáljáról ítélve a Zöld ajah tagja lehetett. Amikor elfordult, sálján egy pillanatra megvillant Tar Valon Fehér Lángja. Vállán azonban, mintha csak a sálba hímzett szőlőfürtök és virágzó almafa ágak között ülne, egy emberi koponya vált láthatóvá. Egy kistermetű nő koponyája, fehérre tisztított, napszítta halálfej. A harmadik, egy csinos, jó húsban lévő nő, aki a terem közepén járt, nem viselt sálat, ahogyan a legtöbb aes sedai sem viselte, csupán ünnepségek alkalmából. Ahogy állát a magasba tartotta, és kihúzta magát, erőt és büszkeséget sugallt. Hideg, kék szemét végigjártatta a kérvényezőkön, arcát azonban vérfüggöny borította, vörös csíkok futottak végig rajta.

A vér, a koponya és az aura elhalványult a három nő körül, majd újra előjött, hogy ismét elhalványuljon. A kérvényezők félénken bámulták őket, ők csupán három asszonyt láttak, akik képesek érinteni az Igazi Forrást és fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. A többit egyedül Min látta. Rajta kívül senki sem tudta, hogy a három nő rövidesen meg fog halni. Mind a hárman ugyanazon a napon.

– Az Amyrlin nem fogadhat mindenkit – mondta Faolain alig leplezett türelmetlenséggel. – A legközelebbi nyilvános kihallgatást tíz nap múlva tartja. Mondd el nekem, mi a kívánságod, és én majd megszervezem, hogy találkozhass azzal a nővérrel, aki a legjobban tud rajtad segíteni.

Min tekintete a kezében tartott batyujára vándorolt, és nem is emelte fel tekintetét. Ennek egyik oka az volt, hogy így nem kellett még egyszer látnia azokat a képeket. Mind a hárman! A Fényre! Pedig milyen kevés az esélye annak, hogy három aes sedai egyszerre haljon meg! Mégis, tudta. Tudta.

– Jogom van beszélni az Amyrlin Trónnal. Személyesen – ezt a jogot nagyon ritkán követelték – ki is merészelte volna? –, mégis létezett. – Minden nőnek joga van hozzá, én pedig élni szeretnék vele.

– Azt hiszed, az Amyrlin Trón mindenkit fogadhat, aki idejön a Fehér Toronyba? Biztosan egy másik aes sedai is segíthet neked! – Faolain nyomatékkal ejtette ki a titulusokat, mintha ezzel akarná lehengerelni Mint. – Most pedig mondd el, mi a kérdésed! És áruld el a nevedet, hogy a novícia tudja, kihez kell jönnie.

– A nevem... Elmindreda – Min akaratlanul is megrezzent. Mindig is utálta ezt a nevet, az Amyrlin azonban azon kevesek közé tartozott, akik hallották már. Ha egyáltalán még emlékszik rá. – Jogom van beszélni az amyrlinnel. A kérdésem pedig csak rá tartozik. Jogom van hozzá.

A beavatott felvonta egyik szemöldökét.

– Elmindreda? – szája gúnyos mosolyra húzódott. – És a jogodat követeled? Nos, jó. Majd üzenek a Krónikák Őrének, hogy személyesen akarsz találkozni az Amyrlin Trónnal, Elmindreda.

Min legszívesebben pofon vágta volna a nőt, amilyen éllel hangsúlyozta az „Elmindreda” nevet. Ehelyett inkább kényszeredetten ezt mormogta:

– Köszönöm.

– Még ne köszönj semmit! Semmi kétség, órákba telik, mire a Krónikaőrnek ideje lesz, hogy válaszoljon, és biztos vagyok benne, hogy kérdésedre az Anya legközelebbi nyilvános kihallgatásán kapsz majd választ. Várj türelemmel, Elmindreda! – halványan Minre mosolygott, majdnem önelégülten, majd megfordult.

Min összeszorította a fogát, megmarkolta batyuját, és két folyosó között a falnak támaszkodott, megpróbálván beolvadni a sápadt kőbe. Senkiben sem bízzál, és ne vond magadra a figyelmet, amíg az amyrlin elé nem jutsz! – mondta neki Moiraine. Moiraine pedig olyan aes sedai volt, akiben Min megbízott. Legalábbis legtöbbször. E tanácsa azonban mindenképpen hasznosnak bizonyult. Csak el kell jutnia az amyrlinig, és azzal vége. Újból felöltheti saját ruháit, meglátogathatja a barátait, azután elmehet. És nem lesz szüksége a rejtőzködésre.

Most egy másik beavatott tűnt fel az előző helyett, és Min úgy látta, mintha a lány almaarca előtt rácsok lebegnének, akár valami ketrec. Ezután Sheriam, a novíciák főnökasszonya nézett be a váróterembe, mire Min, egyetlen pillantás után, a lába előtti követ kezdte el tanulmányozni. A novíciaasszony túlságosan is jó ismerte őt – ezenkívül a vörös hajú aes sedai arca a lány belső látása előtt zúzódásokkal és sebekkel volt teli. Ezt természetesen csak ő láthatta, Min mégis az ajkába harapott, nehogy felkiáltson. Sheriam, a maga nyugodt tekintélyével és magabiztosságával éppolyan legyőzhetetlennek tűnt, mint a Torony. Sheriamnak aztán biztosan semmi sem árthat! És mégis: valami ártani fog neki a jövőben.

Most egy Min számára ismeretlen, a Barna ajah kendőjét viselő aes sedai kísért az ajtóhoz egy finoman szőtt, vörös gyapjúruhát viselő kövér asszonyt. A nő olyan könnyedén lépdelt, akárcsak egy fiatal lány, arca ragyogott, majdnem elégedetten nevetett. A Barna nővér is mosolygott, ám az ő aurája elhalványult, akárcsak egy pislákoló gyertyáé.

Halál. Sebek, fogság, halál. Min számára olyan volt ez, mintha könyvből olvasná.

Tekintetét ismét a lábára szegezte. Többet nem akart látni. Bárcsak emlékezne! Sohasem keseredett el, mialatt a Ködhegységből megtette ezt a hosszú utat a lován, még akkor sem, amikor – kétszer is – megpróbálták ellopni a lovát, most azonban elfogta ez az érzés. A Fényre, bárcsak emlékezne erre az átkozott névre!

– Elmindreda úrhölgy?

Min döbbenten nézett. Az előtte álló, fekete hajú novícia még alig hagyta el azt az életkort, hogy egyáltalán elkerülhessen otthonról, talán ha tizenöt esztendős lehetett, de azért megpróbált méltóságteljesen viselkedni.

– Igen, én... ez a nevem.

– Sahra vagyok. Ha velem jönne – Sahra magas hangjába némi csodálkozás vegyült –, az Amyrlin Trón a szobájába hívatja, most, azonnal!

Min megkönnyebbülten felsóhajtott, és fürgén követte a lányt.

Köpenyének bő csuklyája még mindig elrejtette az arcát, ő maga azonban ettől még nézelődhetett, és minél többet látott, annál inkább égett a vágytól, hogy találkozhasson végre az amyrlinnel. Csupán néhány ember jött szembe a széles folyosókon, amelyek élénk színű kövezetükkel, faliszőtteseikkel és arany falilámpásaikkal felfelé, spirál alakban haladtak – a Tornyot sokkal nagyobb létszámú aes sedai közösségnek építették, mint amennyien ténylegesen voltak –, ám majdnem mindenki körül, akiket felfelé vezető útján látott, olyan aurát vagy képeket látott, amelyek erőszakról és veszélyről árulkodtak.

Őrzők is siettek el mellettük, ügyet sem vetve a két nőre. Úgy mozogtak, mint a portyázó farkasok, kardjuk csupán hangsúlyozta, hogy milyen halálosan veszélyesek, ám mindegyikük arca véres volt, vagy pedig sebek tátongtak rajtuk. Fejük körül kardok és dárdák táncoltak fenyegetőn. Auráik vadul égtek, villogtak, mint a halálosan éles penge. Min mellett halottak haladtak el, és a lány tudta, hogy ők is azon a napon fognak meghalni, amelyen a váróteremben látott aes sedai-ok, vagy legkésőbb másnap. Még némelyik szolga – nők és férfiak, mellükön Tar Valon lángjával – is az erőszak jegyeit viselte magán. Egy mellékfolyosón haladó aes sedai mintha láncokat viselt volna a levegőben, maga körül, egy másik pedig, aki Min és vezetője előtt ment át a folyosón, mintha ezüst nyakörvet hordott volna, már amennyit a pár lépés alatt látni lehetett belőle. Minnek erre a lélegzete is elakadt: üvölteni szeretett volna.

– Félelmetes lehet valakinek, aki még sosem látta – mondta Sahra, és megpróbált úgy hangzani, mintha számára a Torony most már olyan közönséges hely volna, akárcsak a szülőfaluja, ám ez nem sikerült neki. – Itt azonban biztonságban vagy. Az Amyrlin Trón majd mindent elrendez – a lány hangja elvékonyodott, amikor az amyrlint említette.

– Fény, add, hogy így legyen! – mormogta Min. A novícia megnyugtatás képpen rámosolygott.

Mire elérték az amyrlin dolgozószobájának előterét, Min gyomra már hánykolódott, és majdnem Sahra sarkára lépett. Csak az tartotta vissza attól, hogy előrerohanjon, hogy idegennek kellett színlelnie magát.

Az egyik, az amyrlin szobájába vezető ajtó kinyílt, és egy vörös-arany hajú fiatalember lépett ki, olyan hirtelen, hogy majdnem legázolta Mint és kísérőjét. Andor királynőjének, Morgase-nek legidősebb fia, Trakandházi Gawyn, gallérján és kézelőjén dús aranyhímzéssel díszített, kék kabátjában minden ízében a büszke, ifjú nagyúr benyomását árasztotta. Egy dühös, ifjú nagyúrét. A lánynak nem maradt ideje, hogy lehajtsa a fejét; a fiú pedig egyenesen a csuklyába, Min arcába bámult.

Szeme elkerekedett a meglepetéstől, majd résnyire szűkült, olyan volt, mint a kék jégcsap.

– Szóval visszajöttél. Tudod, hová ment a húgom és Egwene?

– Hát nincsenek itt? – Min a pánik emelkedő hullámában mindenről megfeledkezett. Mielőtt észrevette volna, mit csinál, elkapta a fiú karját, és olyan sürgetőn nézett rá, hogy az hátrálni kezdett. – Gawyn, már hónapokkal ezelőtt visszaindultak a Toronyba! Elayne, Egwene és Nynaeve is! Verin sedai-jal, és... Gawyn, én... én...

– Csillapodj! – szólt rá a fiú, és gyengéden lefejtette magáról a lány kezét. – A Fényre! Nem akartalak ennyire megijeszteni. Biztonságban megérkeztek. Azután egy szót sem meséltek arról, hol jártak és miért. Legalábbis nekem nem. Gondolom, kevés esélye van, hogy te beszélni fogsz, ugye? – Min azt hitte, az arca érzelemmentes maradt, Gawyn azonban csak ránézett, és így folytatta: – Gondoltam, hogy nem. Ezen a helyen több a titok, mint... Újból eltűntek. Nynaeve is – Nynaeve-ot majdnem csak mellékesen említette meg; lehet, hogy a nő Minnek a barátnője volt, a fiú számára azonban semmit sem jelentett. Hangja újból megkeményedett, és minden másodperccel egyre haragosabban beszélt: – És megint egy szó nélkül! Egyetlen szó nélkül! Állítólag egy tanyán dolgoznak, büntetésképpen a szökésükért, de nem tudom kideríteni, hogy hol. Az amyrlin nem ad egyenes választ.

Min megrezzent; egy pillanatra alvadt vércsíkok torzították rettenetes álarccá a fiú fejét. Mintha kétélű kalapáccsal sújtottak volna rá. A barátai elmentek – útját a Toronyban megkönnyítette a tudat, hogy találkozhat velük – Gawyn pedig megsebesül, azon a napon, amikor az aes sedai-ok meghalnak.

Mindannak dacára, amit a Toronyba lépése óta látott, az összes félelme ellenére, egészen mostanáig nem érintette személyesen a dolog. A Tornyot érő szerencsétlenség Tar Valontól messzire elterjedne, ám ő nem volt idevaló, és nem is lesz, soha. Gawynt azonban ismerte és kedvelte, és most bántani fogják, jobban, mint amit a vér képes elmondani, mélyebben fogják megsebezni, mint amit a húsán tátongó sebek jelentenek. Mint megrázta, hogy a katasztrófa, amely a Tornyot fogja érni, nem csupán az ismeretlen aes sedai-okat érinti majd, olyan asszonyokat, akiket sosem érzett magához közel, hanem a barátait is. Hiszen ők is a Toronyhoz tartoztak.

Bizonyos értelemben örült, hogy Egwene és társai nincsenek itt, örült, hogy nem láthatja őket, és talán rajtuk is a halál jeleit. Másfelől szeretett volna találkozni velük, hogy biztos lehessen benne, megnézni a barátait, és semmit sem látni, vagy csupán azt, hogy életben maradnak. Hol a Fényben lehetnek? Miért tűntek el? Ismerve a három lányt, lehetségesnek tartotta, hogy Gawyn azért nem tud a hollétükről, mert ők hárman ezt nem akarták. Ez is lehetséges volt.

Hirtelen rájött, hol is van, és miért, és hogy nem egyedül áll itt Gawynnal. Úgy tűnt, Sahra is elfeledkezett arról, hogy Mint éppen az amyrlinhez viszi; úgy látszott, mindent elfelejtett, csak az ifjú nagyurat látta maga előtt, akire borjú szemekkel bámult, anélkül, hogy a fiú észrevette volna a lányt. Most már azonban nem volt értelme, hogy Min azt színlelje, először jár a Toronyban. Itt volt, az amyrlin ajtaja előtt; most már semmi sem állíthatja meg.

– Gawyn, nem tudom, hol vannak, de ha valóban azon a tanyán dolgoznak, akkor valószínűleg nyakig izzadtak és sárosak, és te vagy a legutolsó, akit látogatóként szívesen látnának – valójában őt is épp annyira zavarta barátnői távolléte, mint Gawynt. Túl sok minden történt és történik, túl sok minden, ami hozzájuk kötődik, és hozzá. De azért nem volt lehetetlen, hogy valóban büntetésből küldték őket el. – Azzal nem segítesz rajtuk, ha feldühíted az amyrlint.

– Nem tudom, hogy tényleg egy tanyán vannak-e. Vagy hogy egyáltalán élnek-e még. Miért ez a nagy titokzatoskodás és mellébeszélés, ha egyszerűen csak egy tanyán gazolnak? Ha valami történik a húgommal... vagy Egwene-nel... – szemöldökét ráncolva a csizmája orrára nézett. – Nekem kellene vigyáznom Elayne-re. Hogyan védhetném meg, ha még azt sem tudom, hol van?

Min felsóhajtott.

– Azt hiszed, szüksége van rá, hogy gondoskodjanak róla? Bármelyiküknek? – Ha viszont az amyrlin elküldte őket valahová, akkor lehet, hogy tényleg szükségük volna rá. Az amyrlin aztán képes volt bárkit beküldeni az oroszlán barlangjába, egyetlen lovaglópálcával a kezében, ha a céljait ez szolgálta. És elvárná az illetőtől, hogy az oroszlán bőrével térjen vissza, vagy hogy pórázon vezesse a fenevadat, ahogy éppen parancsolta. Ha viszont ezt elmondta volna most Gawynnak, azzal csupán a fiú haragját és aggodalmát növelte volna. – Gawyn, ők elkötelezték magukat a Torony mellett. Nem hiszem, hogy örülnének, hogy így beleártod magad a dolgaikba!

– Tudom, hogy Elayne már nem gyerek – felelte a fiú türelmesen –, még ha ingadozik is aközött, hogy elmeneküljön, vagy az aes sedai-t játssza. De akkor is a húgom, és ezenfelül ő Andor leányörököse. Anya után ő lesz a királynő. Andornak épségben és egészségben van szüksége rá, hogy elfoglalhassa a trónt, és ne legyen újabb örökösödési háború.

Hogy játssza az aes sedai-t? A fiú szemmel láthatóan még nem jött rá húga tehetségére. Andor leányörököseit mindig is a Toronyba küldték tanulni, mióta csak Andor létezik, Elayne volt azonban az első, aki elég tehetséggel rendelkezett ahhoz, hogy aes sedai váljon belőle, sőt, erejével az aes sedai-ok között is kiemelkedett. Gawyn biztosan azzal sem volt tisztában, hogy Egwene is épp olyan erős.

– Szóval, védelmezni akarod, akár beleegyezik, akár nem? – kérdezte Min színtelen hangon, hogy éreztesse a fiúval, hibát követ el, Gawyn azonban nem vette észre a figyelmeztetést, és bólintott.

– Ez a kötelességem, azóta, hogy megszületett. Hogy az én vérem omoljon ki az övé előtt; az én életem legyen oda, az övé előtt. Ezt az esküt még akkor tettem, amikor Elayne ki sem látszott a pólyából. Gareth Bryne-nek kellett elmagyaráznia, hogy mit is jelent. És most sem fogom megszegni a fogadalmamat. Andornak rá nagyobb szüksége van, mint rám.

A fiú olyan nyugodt magabiztossággal beszélt minderről, hogy látszott, természetesnek és helyesnek fogadja el. Mint azonban a hideg rázta ettől az okfejtéstől. Eddig mindig úgy tekintett Gawynra, mint egy kisfiús, mosolygós, viccelődő fiúra, most pedig olyan idegennek hatott! Úgy gondolta, a Teremtő elfáradhatott, mire odajutott, hogy megalkossa a férfiakat; néha annyira kevéssé tűntek emberinek!

– És Egwene? Vele kapcsolatban is esküt tettél?

A fiú arckifejezése nem változott, testével azonban zavartan megmoccant.

– Természetesen aggódom Egwene miatt. És Nynaeve miatt is. Ami Elayne társaival történik, az vele is megtörténhet. Szerintem még mindig együtt vannak; amikor még itt voltak, nagyon ritkán láttam őket egymás társaságán kívül.

– Anyám mindig azt mondta, hogy menjek egy ügyetlen hazudozóhoz, ez pedig éppen rád illik! Bár egy valaki téged is megelőz!

– Bizonyos dolgok szó szerint értendők – felelte Gawyn nyugodtan –, mások viszont soha. Galad lelkibeteg, amiért Egwene eltűnt – Galad a féltestvére volt, mindketten azért jöttek Tar Valonba, hogy az őrzők vezetése alatt képezzék őket. Ez is andori hagyomány volt. Galadedrid Damodred az a fajta férfi, aki a helyes viselkedést addig vitte, hogy – legalábbis Min fogalmai szerint – az már helytelennek tűnt, Gawyn azonban semmi rosszat nem látott benne. És bizonyára nem beszélne egy olyan nő iránti érzelmeiről, akire Galad is szemet vetett.

Min legszívesebben megrázta volna, hogy valami érzést csiholjon ki belőle, erre azonban most nem volt ideje. Az amyrlin várta, ő pedig rengeteg dologról akart neki beszámolni. És nem így, hogy Sahra is ott áll, még akkor sem, ha borjú szemeket mereszt.

– Gawyn, az amyrlin magához hívatott. Hol találhatlak meg, ha ő már végzett velem?

– A gyakorlótéren leszek. Csak akkor tudok megfeledkezni az aggodalmamról, amikor Hammarral a kardforgatást gyakorolom – Hammarnak a kardmestert hívták, azt az őrzőt, aki a kardvívást oktatta. – Általában napnyugtáig ott vagyok.

– Akkor jó. Megkereslek, amint tudlak. És vigyázz a nyelvedre! Ha feldühíted az amyrlint, a haragjából talán Elayne-re és Egwene-re is zúdul.

– Ezt nem ígérhetem – felelte a fiú határozottan. – Valami baj van a világban. Cairhienben polgárháború dúl. Ugyanaz, csak még rosszabb Tarabonban és Arad Domanban. Hamis Sárkányok. Gondok és szóbeszéd a gondokról, mindenütt. Nem azt akarom mondani, hogy a Torony áll e mögött, de a dolgok még itt sem olyanok, mint lenniük kellene. Vagy aminek látszanak. Nem csupán Elayne és Egwene eltűnéséről van szó. Engem azonban ez a része aggaszt. Ki fogom deríteni, hol vannak. És ha baj érte őket... Ha meghaltak...

Elkomorodott, és Min szemében Gawyn arca egy pillanatra megint felvette a véres maszkot. Sőt, most többet is látott: feje fölött egy kard függött, mögötte egy címer vibrált. Az őrzők által is leggyakrabban használt, hosszú markolatú kard enyhén görbe pengéjébe egy gémet gravíroztak; ez a kardmesterek jele volt, Min azonban nem tudta megmondani, vajon Gawyné, vagy pedig őt fenyegeti. A zászlón Gawyn címere, a támadni készülő, fehér vaddisznó látszott, a mező azonban nem az Andort jelképező piros volt, hanem inkább zöld. A kardot és a címert is eltakarta a vér.

– Légy óvatos, Gawyn! – figyelmeztette Min, és kétféleképpen értette: óvatos abban, amit beszél, és más módon is, amelyet nem volt képes elmagyarázni, még magának sem. – Nagyon óvatosnak kell lenned!

A fiú tekintete kutatón pásztázta végig Min arcát, mintha csak megérezte volna a mögöttes mondanivalót.

– Hát... megpróbálom – mondta végül. Elvigyorodott, majdnem a tőle megszokott módon, de látszott rajta az erőltetettség. – Azt hiszem, vissza kell mennem a gyakorlótérre, ha lépést akarok tartani Galaddal. Ma reggel ötből kétszer nyertem Hammar ellen, Galad viszont hármat nyert meg utoljára, amikor rávette magát, hogy lejöjjön a térre – mintha csak most vette volna észre igazán a lányt, mosolya természetessé vált. – Gyakrabban kellene ilyen ruhákat viselned! Jól áll rajtad. Ne felejtsd el, napnyugtáig ott leszek!

Ahogy Gawyn majdnem egy őrző veszedelmes méltóságával elsietett, Min azon kapta magát, hogy lesimítja ruháját. Azonnal abbahagyta. A Fény égessen meg minden férfit!

Sahra kifújta a levegőt, mintha egészen eddig visszatartotta volna a lélegzetét.

– Milyen jóképű, igaz? – sóhajtott fel álmodozva. – Persze, nem annyira, mint Galad nagyúr. Te pedig tényleg ismered!? – ez félig kérdés volt, de csak félig.

– Az Amyrlin Trón csodálkozni fog, miért nem érkeztünk még meg – jegyezte meg Min.

Sahra hirtelen magához tért, szeme tágra nyílt, és hangosan nyelt egyet. Majd egyik kezével megragadta Min ruhájának ujját, és előreugrott, hogy kinyissa az ajtót, a lányt pedig maga után húzta. Abban a pillanatban, ahogy bejutottak, a novícia gyorsan pukedlizett, és pánikszerűen bejelentette:

– Elhoztam, Leane sedai. Elmindreda úrhölgy az? Őt akarja látni az Amyrlin Trón?

Az előtérben álló, magas nő a Krónikák Őrének széles stóláját viselte, bőre réz árnyalatban játszott. A stóla kéken tündökölt, ami mutatta, melyik ajahból való a krónikaőr. Kezét a csípőjén tartva megvárta, míg a lány befejezi mondandóját, majd erélyesen elbocsátotta:

– Jó sokáig tartott, gyermekem! Most indulj vissza a feladataidhoz!

Sahra ismét pukedlizett, majd épp olyan gyorsan kisietett, ahogy jött.

Min szemét lesütve állt, a csuklya még mindig elrejtette az arcát. Épp elég baj volt, hogy a novícia előtt hibát követett el – bár a lány nem tudta meg a nevét –, Leane azonban jobban ismerte őt, mint bárki a Toronyban, kivéve magát az amyrlint. Min biztos volt benne, hogy most már nem számítana az sem, ám azok után, ami a folyosón történt, elszánta magát, hogy tartja magát Moiraine utasításaihoz, míg négyszemközt nem kerül az amyrlinnel.

Most azonban nem használt az elővigyázatosság. Leane két lépéssel ott termett, hátrahajtotta a csuklyát, majd felmordult, mintha gyomron ütötték volna. Min felemelte a fejét, és megpróbált ártatlanul ránézni, mint akinek eszében sem volt becsapni a krónikaőrt. Leane arcát csupán kicsivel hosszabb, egyenes, sötét haj keretezte, mint amilyen a sajátja volt. A krónikaőr meglepetten bámult rá, és láthatóan nem tetszett neki, hogy így meglepték.

– Szóval te vagy Elmindreda? – mondta gyorsan. Leane mindig pattogott. – Meg kell adni, ebben a ruhában jobban illik hozzád ez a név, mint a szokásos... öltözékedben!

– Csak Min, Leane sedai, ha szabadna kérnem – Min megpróbálta kordában tartani arcvonásait, de nehezen tudta elrejteni a dühét. A krónikaőr hangjában túl sok gúny érződött. Ha már anyja mindenképpen egy történet hőséről akarta elnevezni, miért kellett egy olyan nő nevét adnia neki, aki állandóan férfiak után sóhajtozott, ha nem éppen arra ihlette őket, hogy szeméről vagy mosolyáról írjanak dalokat?

– Nos jól van, Min. Nem kérdezem, hol voltál, vagy hogy miért jöttél vissza női ruhában, azt a látszatot keltve, hogy az amyrlinnek akarsz kérdéseket feltenni. Legalábbis most nem – arca elárulta, hogy később igenis meg fogja kérdezni, és kikényszeríti a választ. – Gondolom, az Anya tudja, kicsoda Elmindreda? Hát persze. Tudhattam volna, amikor egyből iderendelt, és egyedül téged! Csak a Fény tudja, miért bánik veled ilyen jól! – mondatát most aggodalmas pillantással abbahagyta. – Mi a baj, gyermekem? Beteg vagy?

Min gondosan elrendezte arcvonásait.

– Nem. Nem, jól vagyok – egy pillanatig úgy látta, mintha a krónikaőr saját, áttetsző arcának maszkján nézett volna keresztül. És ez a maszk üvöltött. – Bemehetnék most, Leane sedai?

Leane egy kicsivel tovább nyugtatta rajta a tekintetét, majd fejével a belső terem felé intett.

– Indulj, befelé!

Min engedelmes mozdulata a legkeményebb főnöknőt is kielégítette volna.

Az Amyrlin Trón dolgozószobáját már sok nagy és hatalmas asszony foglalta el az évszázadok során, és ennek jelei ott sorakoztak a helyiségben, a most hideg, kandori márványból épült, magas kandallótól a sápadt, furcsán csíkozott falambériáig, amely olyan kemény volt, mint a vas, mégis, csodálatos vadállatokat és egzotikus tollú madarakat faragtak belé. Az anyagot az Aiel-pusztán túli, titokzatos vidékről szállították több mint ezer esztendeje, a kandalló pedig kétszer olyan idős is megvolt. A fényesre csiszolt, vöröskő padló a Ködhegységből származott. Magas, ívelt ajtó vezetett az erkélyre. Az ablakokat keretező, a szivárvány színeiben tündöklő kő ékkőként ragyogott; egy eltűnt városból mentették meg, amely még a Világtörés alatt süllyedt a Viharok tengerébe; még senki sem látott ehhez hasonlót.

A szoba mostani lakója, Siuan Sanche azonban Tearben, egy halász leányaként született, ezért igen egyszerű, bár jó minőségű, polírozott bútorokat választott. Erős széken, egy széles asztal mögött ült, amely olyan egyszerűnek tűnt, hogy akár egy tanya berendezéséhez is tartozhatott volna. A szobában lévő másik, hasonlóan egyszerű ülőalkalmatosság – mely általában az egyik sarokban foglalt helyet –, most az asztal elé húzva, egy kis, kék, barna és arany mintázatú, egyszerű, teari szőnyegen állt. Vagy fél tucat könyv pihent nyitva magas olvasóállványokon. Ennyi volt az összes berendezés. A kandalló felett egy rajz függött: apró halászbárkákat ábrázolt, amint a Sárkány Ujjainak nevezett deltában a nád között munkálkodnak, ahogyan azt az amyrlin apja is tette.

Siuan Sanche, sima, aes sedai arca ellenére, első látásra éppolyan egyszerűnek tűnt, amilyennek a szobája. Robosztus felépítésű nő volt, inkább megnyerő, mint szép, ruháján az egyetlen dísz az Amyrlin Trón széles stólája volt, amelyen mind a hét ajahot egy-egy, különböző színű csík jelképezte. Életkorát lehetetlen volt meghatározni, ahogyan más aes sedai-okét sem; sötét hajában ősz szálaknak nyoma sem akadt. Mellébeszélést nem tűrő, éles, kék szeme, határozott álla jól mutatta annak a fiatal nőnek az elszántságát, akit egykor Amyrlin Trónná választottak. Siuan Sanche tíz esztendeje kapta meg azt a hatalmat, hogy magához rendelje az uralkodókat és más hatalmasságokat, azok pedig engedelmeskedtek, még akkor is, ha gyűlölték a Fehér Tornyot és féltek az aes sedai-októl.

Miközben az amyrlin megkerülte az asztalt, Min letette batyuját, és félénk pukedlibe kezdett, miközben magában kelletlenül morgott, amiért ilyesmit kell tennie. Nem mintha tiszteletlen akart volna lenni – ez fel sem merülhetett az emberben, ha Siuan Sanchéval állt szemben –, ám a meghajlás, amellyel általában köszönni szokott, ebben a ruhában ostobának tűnt volna, arról viszont, hogy hogyan kell pukedlizni, csupán halvány fogalmai voltak.

Amikor a szoknyáját már szétterítette, és félig leereszkedett, megdermedt, mint egy kuporgó béka. Siuan Sanche királynői méltósággal állt előtte, ám egy pillanatig ezzel egy időben ott feküdt a padlón, meztelenül. Azon felül, hogy semmit sem viselt, még volt valami furcsa ebben a képben, de eltűnt, mielőtt Min rájöhetett volna, mi az. A látomás erősebb volt, mint amilyent a lány valaha is tapasztalt, de nem tudta megmondani, mit jelent.

– Megint dolgokat látsz? – kérdezte az amyrlin. – Nos, biztosan használni tudom ezt a képességedet. Hasznát vettem volna az alatt az idő alatt is, amíg nem voltál itt. De most nem erről beszélünk. Ami történt, megtörtént. A Kerék sző, a Minta jő – szigorúan elmosolyodott. – De ha még egyszer ezt teszed, elevenen megnyúzlak! Kelj fel, leányom! Leane annyi szertartást kényszerít rám egy hónap alatt, hogy egy érzékenyebb nőnek egy évre is elegendő lenne! Nincs időm erre! Na, mit láttál?

Min lassan felegyenesedett. Megkönnyebbülést érzett, hogy végre olyan valaki társaságában lehetett, aki ismerte a képességeit, még akkor is, ha az az Amyrlin Trón. Az amyrlin elől nem kellett elrejtenie mindazt, amit látott. Épp ellenkezőleg.

– Ön... nem viselt semmilyen ruhát. Én... nem tudom, mit jelent ez, Anya!

Siuan kurtán, örömtelenül felnevetett.

– Kétségtelen, szeretőt fogok tartani! De most erre sincs időm. Nincs idő legényekre kacsintgatni, amikor a bárkát kormányozod!

– Lehet – felelte Min lassan. Azt is jelenthette, ahogyan az amyrlin értelmezte a látomást, de a lány kételkedett ebben. – Egyszerűen nem tudom. Csakhogy más dolgokat is láttam, mialatt ideértem, Anya. Valami nagyon rossz fog itt történni, valami szörnyű!

Mesélni kezdett, először azokról az aes sedai-okról, akikkel az előcsarnokban találkozott, és beszámolt mindenről, amit csak látott, mindenről, aminek felismerte a jelentését, már amennyire biztos lehetett ebben. Annak nagy részét azonban, amit Gawyn mesélt, inkább megtartotta a maga számára. Semmi értelme nem lett volna, hogy figyelmeztesse a fiút, hogy jobb, ha nem mérgesíti az amyrlint, ha közben saját maga teszi ugyanezt. Beszámolóját igyekezett a lehető legmegfontoltabban befejezni. Ennek ellenére, valami így is érződött félelméből, amikor még egyszer felidézte a tapasztalatokat. Még be sem fejezte mondanivalóját, de hangja máris jól hallhatóan remegett.

Az amyrlin arckifejezése nem változott.

– Szóval, beszéltél az ifjú Gawynnal? – kérdezte, amikor Min befejezte. – Hát, nem hiszem, hogy rá tudnám venni arra, hogy tartsa a száját. Ha pedig Sahra tényleg olyan, ahogyan emlékszem rá, akkor jót tenne neki egy kis mezőgazdasági munka. Ha a zöldségeskertben szorgoskodik, akkor majd nem fog pletykákat terjeszteni.

– Nem értem – felelte Min. – Miért kellene Gawynnak a száját tartania? Miről van szó? Semmit sem mondtam neki! És Sahra...? Anya, lehet, hogy nem fejeztem ki magam világosan: aes sedai-ok és őrzők fognak meghalni! Ez azt is jelentheti, hogy itt harc fog tombolni. Ha pedig nem küld el innen egy csapatnyi aes sedai-t, meg az őrzőiket – és a szolgákat is, mert halott és megsebesült szolgákat is láttam –, szóval, ha ezt nem teszi meg, akkor a harcra itt, és nem másutt kerül majd sor! Tar Valonban!

– Ezt így láttad? – akarta az amyrlin tudni. – A harcot? Biztos vagy benne, vagy csak találgatsz?

– Hát mi más lehetne? Legalább négy aes sedai biztos, hogy meg fog halni! Anya, amióta visszatértem, önnel együtt csak kilenc aes sedai-t láttam, és abból négy halálra van ítélve! És az őrzők... Hát mi mást jelenthetne?

– Jóval több lehetőség között kell választanunk, mint ahogy az tetszik nekem – válaszolta Siuan komoran. – De mikor? Mennyi időbe telik, míg az... eseményre... sor kerül?

Min a fejét csóválta.

– Nem tudom. Többnyire egy vagy két napon belül valósulnak meg a dolgok, de megtörténhetnek akár holnap, vagy tíz év múlva is.

– Reméljük, hogy csak tíz év múlva kerül rá sor. Mert ha holnap történnek, akkor nem tudok túl sokat tenni ellenük.

Min elfintorodott. Siuan Sanchén kívül csupán még két aes sedai ismerte a képességeit: Moiraine és Verin Mathwin, aki megpróbálta tanulmányozni a tehetségét. Egyikük sem jött rá, hogyan működik, nem jobban, mint maga Min, ám annyit sikerült kideríteniük, hogy a dolognak semmi köze az Egyetlen Hatalomhoz. Talán ezért volt az is, hogy egyedül Moiraine tudta elfogadni a tényt, hogy amikor a lány tudta, mit jelent egy látomás, olyankor az be is következik.

– Talán a fehérköpenyek lesznek, Anya. Amikor átjöttem a hídon, mindenfelé ott voltak Alindaerben – valójában nem hitt benne, hogy a Fény Gyermekeinek bármi közük lehet ahhoz, ami fenyegeti őket, amire azonban gondolt, azt nem akarta kimondani. Csak gondolta, nem tudta, ám már ez is eléggé rossz volt.

Az amyrlin azonban már akkor rázni kezdte a fejét, mielőtt Min befejezhette volna mondatát.

– Ha képesek lennének rá, meg is próbálnák, semmi kétség – minden vágyuk, hogy lerohanhassák a Tornyot –, Eamon Valda azonban nem támadna nyíltan, főúrkapitányának utasítása nélkül, Pedron Niall pedig csak akkor lépne fel ellenünk, ha biztos lenne benne, meggyengültünk. Túlságosan is tisztában van az erőnkkel ahhoz, hogy ostobaságot műveljen. A fehérköpenyek már ezer éve ilyenek. Ezüstcsukák a nádasban, akik csak arra várnak, hogy aes sedai vért szagoljanak a vízben. Csakhogy erre mi nem adtunk nekik alkalmat, és ha rajtam múlik, nem is fogunk!

– Mégis, ha Valda valamit megpróbálna a saját szakállára...

– Ötszáz embernél nincs több katonája Tar Valon közelében, leányom – szakította félbe Siuan. – A többit már hetekkel ezelőtt elküldte, hogy máshol kavarjanak bajt. A Ragyogó Falak már az aieleket is megállították. És Sasszárny Artur hadait is. Valda sosem törne be Tar Valonba, kivéve, ha a város belülről hullik szét – az amyrlin hangja nem változott, amikor folytatta: – Te valamiért nagyon akarod, hogy azt higgyem, a bajok mögött a fehérköpenyek fognak állni! Miért? – kérdezte szigorú tekintettel.

– Mert magam is ebben szeretnék hinni! – mormogta Min. Megnyalta a száját, és kimondta, amit nem akart: – Az az ezüst nyakörv, amit az egyik aes sedai-on láttam... Anya, úgy nézett ki... Úgy nézett ki, mint az a nyakörv... amit a seanchanok használnak, hogy... hogy hatalmuk alá vegyék a fókuszálni tudó nőket! – Min szava elakadt, az amyrlin szája pedig undorodó fintorra húzódott.

– Ezek mocskos dolgok! – hördült fel az amyrlin. – És a legtöbb ember negyedét sem hiszi annak, amit a seanchanokról lehet hallani. Akkor viszont már valószínűbbek a fehérköpenyek. Ha a seanchanok bárhol újból partra szállnak, én a postagalambjaim révén napokon belül tudomást szerzek róla, Tar Valon pedig igen messze fekszik a tengertől. Ha ismét felbukkannak, megkapom a szükséges figyelmeztetéseket. Nem. Attól félek, amit láttál, az sokkal rosszabb a seanchanoknál. Tartok tőle, hogy csakis a Fekete ajah lehet! Csupán páran tudunk róluk, és nem szeretném, ha kitudódna, mégis, ők jelentik most a legnagyobb, közvetlen veszélyt a Torony számára.

Min rájött, hogy olyan szorosan markolja szoknyáját, hogy az már fáj. Szája csontszárazzá vált. A Fehér Torony eddig mindig hűvösen tagadta a Sötét Urat szolgáló titkos ajah létezését. Ha valaki fel akart dühíteni egy aes sedai-t, annak az volt a legbiztosabb módja, ha egyszerűen megemlíti ezt a szervezetet. Attól, hogy maga az Amyrlin Trón említette most teljesen hétköznapi tényként a Fekete ajah létezését, Min hátán futkározni kezdett a hideg.

Az amyrlin pedig, mintha semmi különöset nem mondott volna, folytatta:

– De nem azért jöttél el idáig, hogy a látomásaidról beszélj! Mit üzen Moiraine? Annyit tudok, hogy Arad Domantól Tarabonig minden felfordult, hogy finoman szóljak – ezzel tényleg finoman szólt; az Újjászületett Sárkányt támogatók most az ellenlábasaikkal harcoltak, és mindkét országban polgárháború dúlt, miközben egymással is hadban álltak, az Almoth-alföld megszerzéséért. Siuan azonban úgy beszélt minderről, mintha csak valami apróság volna. – Rand al'Thorról azonban hónapok óta nem hallottam semmit. Pedig ő áll mindennek a középpontjában. Merre jár? Mit akar tőle Moiraine? Ülj le, leányom! Ülj le! – az asztal előtt álló székre mutatott.

Min remegő lábbal a székhez lépett, és szinte belezuhant. A Fekete ajah! A Fényre! Az aes sedai-oknak a Fény útját kellene járniuk! Még ha nem is igazán bízott bennük, ebben legalább mindig is hitt. Az aes sedai-ok és az ő hatalmuk mindig is a Fényt szolgálta, a Sötétség ellenében. Csak éppen már ez sem volt igaz. Alig hallotta magát, amint válaszolt:

– Tearbe tart.

– Tearbe! Akkor csak Callandorért mehet! Moiraine azt akarja, hogy Tear Kövében magához vegye a Kardot, Amely Érinthetetlen! Esküszöm, kiakasztom azt a nőt a napra, aszalódni! Azt fogja kívánni, bárcsak újból novícia lehetne! A fiú még nem áll készen erre!

– Nem ő... – Min félbeszakította mondatát, hogy megköszörülje a torkát. – Nem Moiraine küldte oda. Rand az éjszaka közepén eltűnt, teljesen magától. A többiek utána mentek, engem pedig ideküldött Moiraine, hogy magát értesítsem. Mostanra már Tearben is lehetnek. Csak annyit tudok, mostanra már meg is szerezhette Callandort.

– A Fény égesse meg! – csattant fel Siuan. – Mostanra már meg is halhatott! Bárcsak sosem hallotta volna a Sárkány Próféciáinak egyetlen szavát sem! Ha megakadályozhatnám, hogy a többiről is tudomást szerezzen, bizony, megtenném!

– De hát nem neki kell beteljesítenie a Próféciákat? Ezt nem értem.

Az amyrlin fáradtan az asztalára dőlt.

– Mintha bárki is értené egy szavát is! Nem a Próféciák teszik őt Újjászületett Sárkánnyá; csak annyi kell, hogy beismerje a tényt, és ha Callandorért indult, akkor ennek be kellett már következnie. A Próféciák feladata, hogy tudassák a világgal, ki is ő, hogy felkészítsék arra, ami elkövetkezik, őt és a világot is. Ha Moiraine képes valamennyire irányítani, akkor biztosan elvezetheti a Próféciák útjára – amikor felkészült rá, hogy szembenézzen velük! – a többi pedig... bízzunk benne, hogy elég lesz, amit tesz. Reméljük! Én is csupán annyit tudok, hogy máris beteljesített olyan Próféciákat, amelyeket egyikünk sem ért. Adja a Fény, hogy ennyi elég legyen!

– Szóval, tényleg irányítani akarja. Rand azt mondta, maga megpróbálja majd felhasználni, de most először hallom ezt a maga szájából is – Min hideget érzett a szívében. Dühösen hozzátette még: – Csakhogy eddig nem sok sikerrel jártak ebben, sem maga, sem Moiraine!

Siuan fáradtsága mintha lehullott volna a válláról. Kiegyenesedett, és Min elé magasodva, lenézett a lányra.

– Pedig jobban tennéd, ha reménykednél, képesek leszünk rá! Tán azt hitted, csak úgy szabadjára engedhetjük? Fejjel a falnak, ezt az önfejű, képzetlen, felkészületlen fiatalembert, aki talán máris az őrület felé tart? Azt hiszed, a Mintára bízhatjuk, a végzetére, hogy életben tartsa, mint valami kalandregényben? Ez nem kalandregény, ő pedig nem egy legyőzhetetlen hős, és ha a szálát egyszerűen kihúzzák a Mintából, az Idő Kereke még csak észre sem fogja venni az eltűnését, és a Teremtő sem küld majd csodákat, hogy megmentsen bennünket! Ha Moiraine nem lesz képes megnyirbálni a fiú szárnyait, akkor nagyon valószínű, hogy Rand meg fog halni, akkor pedig mi lesz velünk, mi lesz a világgal? A Sötét Úr börtöne rogyadozik. Újra meg fogja érinteni a világot, csupán idő kérdése. Ha pedig Rand al'Thor nem lesz ott az Utolsó Csatában, hogy szembenézzen vele, ha ez az önfejű, fiatal bolond még azelőtt megöleti magát, akkor a világnak vége! Az Árnyék Háborúja megint, csak ezúttal Lews Therin és a Százak Társasága nélkül! Mindörökké a tűz és az Árnyék! – hirtelen elhallgatott, és Min arcába nézett. – Szóval innen fúj a szél? Te és Rand. Hát, erre nem számítottam.

Min lázasan megrázta a fejét, és érezte, amint elpirul.

– Szó sincs róla! Én csak... Az Utolsó Csatára gondoltam. És a Sötét Úrra. A Fényre, a gondolat, hogy a Sötét Úr szabadon mászkálhat, elég ahhoz, hogy megfagyassza egy őrző vérét is! És akkor még a Fekete ajah...

– Ne próbálj mellébeszélni! – figyelmeztette élesen az amyrlin. – Azt hiszed, most találkozom először olyan nővel, aki a szerelme életéért aggódik? Akár be is ismerheted.

Min fészkelődni kezdett a székén. Siuan tekintete olyan átható volt, annyira mindentudó és türelmetlen!

– Jól van – suttogta végül. – Mindent elmondok, és ez mindkettőnk javát fogja szolgálni. Amikor először találkoztam Randdel, három nő arcát láttam meg, és egyikük én voltam. Sem előtte, sem utána nem láttam magamról látomásokat, de akkor tudtam, mit jelent mindez. Hogy szerelmes leszek belé. Mind a hárman szerelmesek leszünk belé.

– Három. És a másik kettő? Kik azok?

Min keserűen elmosolyodott.

– Az arcok elmosódtak. Nem tudom, kik a többiek.

– És semmi nem jelezte, hogy viszontszeret?

– Semmi! Soha, észre sem vett! Az hiszem, úgy néz rám, mint... a húgára. Úgyhogy ne képzelje, hogy valami pórázként használhat engem, mert semmi befolyásom nincs rá!

– De azért te szereted.

– Nincs más választásom – Min megpróbált valamit enyhíteni komor hangján. – Megpróbáltam valami tréfaként kezelni, de már nem tudok nevetni rajta. Akár hisz nekem, akár nem, de amikor valaminek tudom a jelentését, az meg is történik.

Az amyrlin az ajkához illesztette egy ujját, és elgondolkodva nézett Minre.

Ez a pillantás aggasztotta a lányt. Eredetileg nem akarta ennyire felfedni az érzelmeit, nem akart ennyit elárulni. Mindent azért nem mondott el, de azt már tudta, eddig is megtanulhatta volna, hogy ne adjon vesszőparipát egy aes sedai-nak, még akkor sem, ha úgy tudja, nem lehet felhasználni. Az aes sedai-ok értettek hozzá, hogy megtalálják a módját.

– Anya, átadtam Moiraine üzenetét, mindent elmondtam arról, amit a látomásaim jelentenek. Nem látom okát, hogy ezek után miért ne öltsem fel rendes ruháimat, hogy útra keljek!

– És hová mennél?

– Tearbe – miután beszélt Gawynnal, és megpróbálta biztosítani, hogy a fiú semmi bolondságot nem tesz. Min azt kívánta, bárcsak lenne hozzá bátorsága, hogy megkérdezze: hová tűnt Egwene és a másik két nő, de ha az amyrlin Elayne bátyjának nem mondta el, akkor elég kevés az esélye, hogy neki elmondja. Siuan Sanche pedig még mindig jelentőségteljesen nézett rá. – Vagy oda, ahol Rand éppen tartózkodik. Lehet, hogy bolond vagyok, de akkor sem az első nő, aki belebolondult egy férfiba.

– De az első, aki az Újjászületett Sárkányba bolondult bele! Veszélyes lesz Rand al'Thor mellett lenni, ha a világ egyszer felfedezi, ki is ő, mi is ő. Ha pedig már a birtokában van Callandor, akkor a világ elég hamar tudomást fog szerezni róla. A népek fele így is meg akarja majd ölni, mintha azzal, hogy megölik, elodázhatnák az Utolsó Csatát, megakadályozhatnák a Sötét Úr kitörését börtönéből! A Sárkány közelében jó sokan meg fognak halni. Talán jobban tennéd, ha itt maradnál.

Az amyrlin együttérző hangon beszélt, Min azonban nem hitt neki. Nem hitte, hogy Siuan Sanche képes az együttérzésre.

– Vállalom a kockázatot; lehet, hogy segíthetek neki. A látomásaimmal. A Torony sem sokkal biztonságosabb hely, nem, amíg egyetlen Piros nővér is itt van! Ők csak a fókuszálni tudó férfit látják benne, és nem gondolnak az Utolsó Csatára, meg a Sárkány Próféciáira!

– Ahogyan sokan mások sem – tette hozzá Siuan nyugodtan. – Nehéz a begyepesedett gondolkodásmódot megváltoztatni, aes sedai-okét éppúgy, mint másokét.

Min kutatón nézett rá. Mintha az amyrlin most Min oldalát képviselné.

– Nem titok, hogy Egwene és Nynaeve barátja vagyok, mint ahogyan az sem, hogy ők ketten Rand falujából származnak. A Piros ajahnak ez épp elég kapcsolat. Ha a Torony rájön, ki is ő valójában, engem bizonyára még aznap letartóztatnak. Akárcsak Egwene-t és Nynaeve-ot, hacsak maga nem rejtette el őket valahol.

– Akkor nem szabad, hogy felismerjenek! Egy halat sem tudsz kifogni, ha látja a hálót! Azt javasolom, felejtsd el a nadrágodat meg a zubbonyodat egy időre! – Az amyrlin rámosolygott, ahogy egy macska az egérre.

– És miféle halat akar kifogatni velem? – kérdezte Min elhaló hangon. Valójában már tudta is, de azért kétségbeesetten remélte, hogy nem találta el.

Ez a remény azonban nem tartotta vissza az amyrlint, hogy így feleljen:

– A Fekete ajahot! Tizenhármuk elmenekült, de attól tartok, néhányan itt maradtak. Nem vagyok biztos benne, kiben bízhatok; egy darabig senkiben sem mertem bízni. Te nem vagy árnybarát, ezt tudom, és a különleges képességeid is a segítségemre lehetnek. Ha mást nem, nyerek veled egy újabb pár megbízható szemet.

– Azóta tervezi, hogy bejöttem ide, igaz? Ezért akarja befogni Gawyn és Sahra száját! – Minben forrni kezdett a harag, mint fazékban a gőz. Ez a nő azt hiszi, egyet füttyent, és mindenki ugrik. Az, hogy tényleg ezt tették, csak még inkább dühítette a lányt. Ő viszont nem fog ugrálni, nem fogják dróton rángatni, mint egy bábut! – Egwene-nel, Elayne-nel és Nynaeve-val is ezt tette? A Fekete ajah után küldte őket? Magából még ezt is kinézném!

– Te a saját hálóddal törődj, gyermekem, azok a lányok pedig törődjenek a magukéval! Neked csak annyit kell tudnod, hogy egy tanyán töltik a büntetésüket. Világosan beszélek?

Az amyrlin rezzenéstelen tekintetének tüzében Min kényelmetlenül megmoccant a székében. Könnyű volt ellenszegülni az amyrlinnek, míg az ember szemébe nem nézett azzal az éles, hidegen kék tekintetével.

– Igen, Anya – engedelmes válaszát kelletlenül bökte ki, ám egyetlen pillantás az amyrlinre meggyőzte, hogy nem érdemes változtatni rajta. Megrángatta finom gyapjúruháját. – Azt hiszem, semmi bajom nem lesz, ha egy kicsivel tovább kell ezt viselnem – Siuan most hirtelen mosolyogni kezdett, Min pedig érezte, amint libabőrös lesz a karja.

– Attól tartok, ez nem lesz elég. Egy női ruhát viselő Min még Min marad, ha valaki közelebbről megnézi. Nem hordhatod mindig a fejeden a csuklyát. Nem. Mindent meg kell rajtad változtatnunk, amit csak lehet! Először is, továbbra is Elmindreda leszel. Végül is, ez az igazi neved – Min pislogott. – A hajad majdnem olyan hosszú, mint Leane-é, elég hosszú ahhoz, hogy loknikat süthess bele. Ami a többit illeti... Én sosem használtam rúzst, púdert és arcfestékeket, Leane azonban emlékszik rá, hogyan kell bánni velük.

Min szeme minden egyes szó után kerekebb lett, mióta az amyrlin megemlítette a loknikat.

– Csak azt ne! – hápogta.

– Senkinek sem fog rólad eszébe jutni a lovaglónadrágot és férfi zubbonyt viselő Min, ha Leane egyszer tökéletes Elmindredát varázsol belőled!

– Jaj, NE!

– Az pedig, hogy miért vagy itt, a Toronyban – nos, ki kell találnunk valami jó okot, ami illik egy hiú leányhoz, aki semmiben sem hasonlít Minhez – az amyrlin egy pillanatig gondolkodott, nem törődve Min erőfeszítésével, hogy közbeszólhasson. – Megvan! Hírét fogom kelteni, hogy Elmindreda úrhölgy két kérőjét bátorította addig a pontig, hogy végül el kell rejtőznie a Toronyban, míg el nem tudja dönteni, melyikükhöz megy hozzá. Évente mindig akad néhány nő, aki menedéket kér itt, és néha már ostobább indítékok is előfordultak – Siuan arca megkeményedett, élesen nézett a lányra. – Ha még mindig Tearre gondolsz, hát gondold át még egyszer! Fontold meg, vajon ott, vagy itt szolgálhatod-e jobban Randet. Ha a Fekete ajah lerombolja a Tornyot, vagy ami még rosszabb: az irányítása alá vonja, akkor a fiú még azt a kis segítséget is elveszíti, amit adhatok neki. Szóval, nőnek érzed magad, vagy pedig egy szerelemtől megrészegült fruskának?

Csapdába került. Min ezt most már olyan világosan látta, mintha bilincset raktak volna a lábára.

– Maga mindig kiharcolja, amit akar, Anya?

Az amyrlin mosolya ezúttal még hűvösebb volt.

– Általában, gyermekem. Általában.

Elaida megigazította piros rojtos vállkendőjét, és elgondolkodva nézett az amyrlin szobájának ajtajára, amely mögött a két fiatal nő épp akkor tűnt el. A novícia majdnem azonnal visszajött, Elaida arcába nézett, majd mekegni kezdett, mint egy rémült kecske. Elaida úgy gondolta, a lány felismerte, ő maga azonban nem tudta felidézni a novícia nevét. Fontosabb dolgokra is fel tudta használni az idejét, semhogy idegbeteg gyermekeket tanítson.

– A neved?

– Sahra, Elaida sedai – a lány majdnem súgta a szavakat. Elaida ugyan nem érdeklődött a novíciák iránt, azok azonban ismerték őt és a hírét.

Most már emlékezett a lányra. Egy álmodozó kislány, csekély képességekkel, aki sosem fog igazi hatalomra szert tenni. Nem hitte, hogy a lány többet tudna, mint amit ő maga is látott vagy hallott – vagy hogy Gawyn mosolyánál többre emlékezett. A bolond! Elaida a kezével elbocsátó mozdulatot tett.

A lány akkorát pukedlizett, hogy arca majdnem érintette a kövezetet, majd eszeveszetten elrohant.

Elaida ezt már nem látta. A Piros nővér elfordult, és már meg is feledkezett a novíciáról. Miközben végigsietett a folyosón, arcán semmilyen érzelem nem tükröződött, a fejében azonban kavarogtak a gondolatok. Észre sem vette a szolgákat, a novíciákat és a beavatottakat, akik kitértek útjából, és mind pukedliztek neki, ahogy elhaladt mellettük. Egy Barna nővérbe majdnem beleütközött; a nő menet közben egy jegyzettekercsbe mélyedt. A kövérkés Barna nővér meglepett kiáltással ugrott hátra, Elaida azonban meg sem hallotta.

Akár női ruhát viselt, akár nem, felismerte a fiatal nőt, aki az amyrlinhez jött. Min volt, az a lány, aki sok időt töltött az amyrlinnel, amikor a Toronyba látogatott, bár senki sem tudta ennek okát. Min, aki olyan közeli barátnője Elayne-nek, Egwene-nek és Nynaeve-nak. Az amyrlin titkolta a három lány hollétét, ebben Elaida biztos volt. Azok a hírek, melyek szerint a három beavatott egy tanyán dolgozik büntetésből, másod- vagy harmadkézből származtak, ami lehetetlenné tette, hogy az aes sedai-ok vezetőjét mellébeszélésen vagy hazugságon kaphassák. Nem beszélve arról, hogy akárhogyan is próbálta Elaida kideríteni annak a telepnek a hollétét, az sehogy sem járt eredménnyel.

– A Fény égesse meg! – tört ki, és egy pillanatra nyílt harag rajzolódott ki arcán. Nem is tudta pontosan, kire gondolt: Siuan Sanchéra vagy a leányörökösre. Mindkettő megérdemelné. Egy vékony beavatott meghallotta szavait, az arcára nézett, majd olyan fehérré vált, mint a ruhája. Elaida elviharzott mellette anélkül, hogy észrevette volna.

Mindenekfelett az dühítette, hogy nem találta meg Elayne-t. Elaida néha rendelkezett a Jövendőmondás képességével, amelynek segítségével előre láthatott jövőbeli eseményeket. Bár csak ritkán és akkor is homályosan rohanták meg ezek a képek, ez akkor is többnek bizonyult annál, mint amire bármelyik aes sedai képes volt Gitara Moroso óta, aki húsz éve távozott az élők sorából. A legelső dolog, amit Elaida megjövendölt, még akkor, amikor csupán beavatott volt – de már akkor is eleget tudott ahhoz, hogy ezt az információt megtartsa magának –, az volt, hogy az andori királyi ház kulcsszerepet fog játszani az Utolsó Csatában, a Sötét Úr legyőzésénél. Morgase közelébe férkőzött, mihelyt bizonyossá vált, hogy ő örökli a trónt, évek alatt türelmesen kiépítette befolyását a királynő felett. Most pedig minden erőfeszítése, minden áldozata – hiszen ő maga lehetett volna az Amyrlin Trón, ha nem Andorra pazarolja minden erejét – semmivé foszlik, mert Elayne eltűnt.

Visszakényszerítette gondolatait a fontos dolgokhoz. Egwene és Nynaeve ugyanabból a faluból származott, amelyikből az a furcsa fiatalember, Rand al'Thor. És Min is jól ismerte, bárhogy is próbálta elrejteni ezt a tényt. Rand al'Thor állt mindennek a középpontjában.

Elaida csupán egyszer látta, akkor folyóközi juhásznak vallotta magát, bár minden ízében aielnek látszott. Amikor meglátta a fiút, erőt vett rajta a Jövendőmondás. Rand ta'veren volt, az a ritka személy, aki, ahelyett, hogy a szála belefonódna a Mintába a Kerék akarata szerint, rákényszeríti a Mintát, hogy köré szője magát, legalábbis egy darabig. És Elaida zűrzavart látott a fiú körül kavarogni, megosztottságot és viszályt Andorban és talán a világ más tájain is. Andort viszont egyben kell tartani, bármi is történik; erről élete első jövendölése meggyőzte a Piros nővért.

Több ilyen szál is létezett, elég ahhoz, hogy Siuan megszője saját hálóját. Ha hinni lehet a szóbeszédnek, akkor három ta'veren létezett, nem egy. Mindhárom ugyanabból a faluból, ebből az Emondmezőből. És mindhármuk egykorú, ami elég furcsa volt ahhoz, hogy sokat beszéljenek róluk a Toronyban. És amikor Siuan egy esztendeje Shienarba utazott, Elaida személyesen is találkozott a három ifjúval, még beszélt is velük. Rand al'Thor. Perrin Aybara. Matrim Cauthon. Azt mondták, csupán merő véletlen. Vak szerencse. Ezt beszélték. Akik azonban így vélekedtek, nem tudtak arról, amiről Elaida.

Amikor Elaida meglátta az ifjú al'Thort, Moiraine eltüntette a fiút. Moiraine, aki Shienarba kísérte őt és a másik két ta'verent. Moiraine Damodred, aki Siuan Sanche közeli barátnője volt novíciakorukban. Ha Elaida kötött volna fogadásokat, hát lefogadta volna, hogy a Toronyban senki más nem emlékszik erre a barátságra. Azon a napon, amikor aes sedai-já avatták őket, az aiel háború végén, Siuan és Moiraine szétváltak, és utána csaknem idegenekként viselkedtek egymással. Elaida azonban azon beavatottak közé tartozott, akik felügyelték a két novíciát, ő gyakran megleckéztette és meg is szégyenítette őket, amiért elhanyagolták kötelességeiket, ezért nem felejtett el semmit. Azt ugyan nem hitte, hogy cselszövésük olyan messzire nyúlna vissza – al'Thor nem sokkal azelőtt születhetett –, mégis, ez volt az utolsó kapcsolat, ami összekötötte mindkét nőt. Elaidának pedig ennyi is elég volt.

Bármire is készül Siuan, azt meg kell akadályozni. Mindenhol növekszik a káosz és a zavar. A Sötét Úr biztosan ki fog szabadulni – Elaida a puszta gondolatra remegni kezdett, és szorosabbra fogta magán a kendőjét –, a Toronynak pedig felül kell emelkednie holmi világi harcokon, ha készen akar erre állni. A Toronynak készen kell állnia, hogy kezében tartsa a szálakat, hogy összefogja a nemzeteket, mentesen a gondoktól, amiket Rand al'Thor hoz a fejükre. Valahogy meg kell akadályozni, hogy a fiú romba döntse Andort.

Elaida sem mondta el, amit al'Thorról tudott. Titokban akart a fiúval elbánni, ha ez lehet. A Torony Csarnoka már így is arról beszélt, hogy figyelni, sőt, vezetni kell ezeket a ta'vereneket; sosem egyeztek volna bele, hogy félreállítsák őket, különösen egyiküket, pedig azt az egyet biztosan félre kell állítani. A Torony érdekében. A világ érdekében.

Elaida torkából olyan hang tört elő, ami közel állt egy horkantáshoz. Siuan mindig is önfejűen cselekedett, már novíciakorában is, mindig is többre tartotta magát, mint amit egy szegény halász lányaként megérdemelt, de hogyan is lehetett annyira ostoba, hogy belekeverje ebbe a Tornyot anélkül, hogy elmondta volna a Torony Csarnokának? Ő is legalább annyira tudta, mi következik, mint bárki más. Csak egyféleképpen fordulhatnak még rosszabbra a dolgok, ha...

Elaida hirtelen megállt, és a semmibe bámult. Lehetséges, hogy ez az al'Thor képes fókuszálni? Vagy valamelyik másik? Al'Thor a legvalószínűbb. Nem. Biztosan nem. Egy ilyet még Siuan sem merne támogatni. Nem tehetné.

– Na de ki tudja biztosan, mire képes az a nő? – mormogta fennhangon a Piros aes sedai. – Sosem volt alkalmas Amyrlin Trónnak.

– Magadban beszélsz, Elaida? Azt mindig is tudtam, hogy ti, Pirosak, sosem barátkoztok az ajahotokon kívül, de azért a Piros nővérek között csak akad valaki, akivel beszélhetnél?

Elaida megfordult, és Alviarint látta meg. A hattyúnyakú aes sedai azzal a rezzenetlenül hűvös tekintettel nézett vissza rá, ami a Fehér ajah tagjait jellemezte. A Pirosak és a Fehérek sosem állhatták egymást, ezer esztendeje szemben álltak egymással a Torony Csarnokában, a Fehérek a Kékekkel együtt, Siuan pedig Kék volt. A Fehérek ugyanakkor arra is büszkék voltak, hogy szenvtelen logikával dolgoznak.

– Gyere velem! – mondta Elaida. Alviarin habozott, majd csatlakozott hozzá.

Amikor Elaida mondani kezdte a Siuannal kapcsolatos gyanúit, a Fehér nővér először lenézőn felhúzta a szemöldökét, mire azonban a Piros aes sedai befejezte mondandóját, már Alviarin is elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– De nincs bizonyítékod semmilyen... helyén nem való cselekedetére – mondta, amikor Elaida végül elhallgatott.

– Még nincs – felelte Elaida határozottan. Egy szigorú mosolyra ragadtatta magát, amikor Alviarin bólintott. Kezdetnek ez is jó. Így vagy úgy, de megállítják Siuant, mielőtt romba dönti a Tornyot.

A Taren folyó északi partján, magas örökzöldek takarásában, Dain Bornhald félredobta a mellén arany napkoronggal díszített, fehér köpenyt, és a szeméhez emelte a nézőüveg kemény bőrből készült csövét. Apró vérszívók felhője zümmögött az arca körül, ő azonban nem vett róluk tudomást. A folyó túlsó oldalán, Tarenréve falvában magas, lábakra épült kőházak emelkedtek, a tavasszal rendszeresen érkező árvizekre számítva. A falusiak kihajoltak ablakaikon, vagy a tornácokon állva bámulták a harminc fehér köpenyes lovast, fényes vértezetükben és fegyvereikkel. A falusiak küldöttsége épp a lovasok elé járult. Azok azonban inkább Jaret Byarra figyeltek, ami, ahogy Bornhald azt meg tudta ítélni, a legjobb választás volt.

Bornhald szinte hallotta apja szavait: Hadd gondolják, van esélyük, akkor majd néhány bolond élni próbál vele. Akkor rendezni kell egy kis öldöklést, és majd akad még egy bolond, aki megpróbálja megbosszulni az első halottat, úgyhogy ezt még egy öldöklés követi. Plántáld beléjük a Fény erejétől való rettegést már az első pillanattól, tudasd velük, hogy senkinek nem esik bántódása, ha azt teszik, amit mondasz nekik, és akkor nem lesz velük semmi gond!

Állkapcsa megfeszült, amikor immár halott apjára gondolt. Valamit tenni akart ezzel kapcsolatban is, mégpedig hamarosan. Talán csak Byar tudta, miért fogadta el olyan lelkesen ennek a küldetésnek a vezetését, ide, Andornak erre a rég elfeledett végvidékére. Byar azonban tartani fogja a száját. A férfi Dain apját hűséges kutyaként szolgálta, és halála után hűsége Dainra szállt át. Bornhald pedig nem habozott, hogy Byart a helyettesévé nevezze ki, amikor Eamon Valdától megkapta a parancsnokságot.

Byar megfordította a lovát, és visszalovagolt a révre. A révészek azonnal nekiálltak, és egy, a sebes folyón átvetett, erős kötél segítségével kezdték áthúzni az uszályt. Byar a kötélre és az emberekre pillantott; azok idegesen néztek vissza rá, miközben meghúzták a vonókötelet, majd visszasétálva újra fogást kerestek rajta. Minden tökéletesen ment.

– Bornhald nagyúr?

Bornhald leengedte a nézőüveget, és megfordult. A mellette felbukkanó, kemény arcú férfi mereven állt, egyenesen előrenézett kúp alakú sisakja alól. Vértezete még a Tar Valonból idáig tartó, kemény utazás után is – pedig Bornhald minden mérföldet erőltetett menetben tett meg – fényesen ragyogott, akárcsak fehér köpenye az arany nap díszítéssel.

– Igen, Ivon gyermek?

– Farran százados küldött, nagyuram. A kolompárok miatt. Ordeith hármukkal beszélt, nagyuram, és most egyiküket sem találjuk.

– Vér és hamu! – Bornhald megfordult a sarkán, és Ivonnal a nyomában visszament a fák közé.

A folyó felől takarásban, az örökzöldek és fenyőfák között, fehér köpenyes lovasok töltötték meg a tisztásokat. Lándzsáikat megszokott természetességgel tartották a kezükben, íjaikat a nyeregkápán átvetve hordták. A lovak türelmetlenül kapáltak patáikkal, és idegesen mozgatták farkukat. A katonák már közönyösebben várakoztak; nem ez volt az első alkalom, hogy ismeretlen vidékre kellett átkelniük egy folyón, és ezúttal senki sem próbálja majd megállítani őket.

A lovasok mögötti nagy tisztáson a tuatha'anok, az utazó nép tábora állt. A kolompároké. Körülbelül száz, lóvontatta kocsi sorakozott ott, mint kerekeken guruló, apró dobozházak. Piros, zöld, sárga és minden elképzelhető árnyalatú színeikkel szemkápráztató összevisszaságot alkottak, amely legfeljebb egy kolompárnak tetszhetett. Maguk az emberek olyan csiricsáré ruhákat viseltek, amelyek mellett még a kocsik is szürkének tűntek. Csoportosan ültek a földön, és furcsán nyugodt kelletlenséggel figyelték a lovasokat; egy síró gyereket azonnal megnyugtatott az anyja. A közelben az elpusztult szelindekekből raktak kupacot, amelyet máris belepett a zümmögő döglegyek hada. A kolompárok nem emelnének kezet senkire, még önmaguk védelmében sem, és a kutyák is általában csak elrettentésül szolgáltak, Bornhald azonban semmit sem akart kockáztatni.

Úgy gondolta, mindössze hat katonára van szükség, hogy figyeljék a kolompárokat. Azok még merev arckifejezésük ellenére is enyhén zavarban voltak. Senki sem pillantott a hetedik emberre, aki a kocsik közelében egy lovon ült. Csontos kis férfi volt, hatalmas orral, sötétszürke kabátban, amely igényes szabása ellenére is túl nagynak tűnt rajta. Farran, ez a szakállas, szikladarabhoz hasonlatos katona, aki magassága és szélessége ellenére könnyedén járt, mind a hetet egyformán szemmel tartotta. A százados kesztyűs kezét a szívére szorítva tisztelgett, de hagyta, hogy Bornhald beszéljen.

– Egy szóra, Ordeith mester – mondta Bornhald nyugodtan. A csontos férfi megmozdította a fejét, és hosszan Bornhaldra nézett, mielőtt leszállt lováról. Farren felmordult, Bornhald azonban továbbra is halkan beszélt: – Három kolompárt nem találunk, Ordeith mester. Talán átültette a javaslatát a gyakorlatba?

Amikor Ordeith meglátta a kolompárokat, ez volt az első mondata: „Öljük meg őket! Semmi hasznukat nem vesszük.” Bornhald élete során megölt már jó pár embert, de soha nem azzal a könnyedséggel, ahogyan a kis ember beszélt a gyilkosságról.

Ordeith végigfuttatta egyik ujját hosszú orrán.

– Már miért ölném meg őket? Főleg azok után, hogy annyira leteremtett, pusztán a javaslatért! – A férfi ma erős lugardi akcentussal beszélt; néha előjött, azután ismét felhagyott vele, anélkül hogy ő maga észrevette volna; ez is olyan dolog volt, ami zavarta Bornhaldot.

– Akkor talán hagyta, hogy elmeneküljenek?

– Nos, ami azt illeti, tényleg elküldtem néhányukat, oda, ahol hasznosíthatják mindazt, amit tudnak. Sértetlenül, tudja.

– Mindazt, amit tudnak? A Fényre, mit tudhatnak a kolompárok, ami hasznunkra lehet?

– Ezt nem tudhatjuk meg, amíg meg nem kérdezzük tőlük, nem igaz? – felelte Ordeith. – Egyiküket sem bántottam túlzottan, és megmondtam nekik, hogy menjenek vissza a kocsikhoz. Ki gondolná, hogy volt annyi bátorságuk, hogy elmeneküljenek, mikor annyi katona jár a környéken?

Bornhald azon kapta magát, hogy a fogát csikorgatja. Azt a parancsot kapta, hogy a lehető leghamarabb találkozzon ezzel a furcsa fickóval, aki azután majd közli vele további utasításait. Bornhaldnak cseppet sem tetszett a dolog, de mindkét parancson ott állt Pedron Niall, a Fény Gyermekei főúrkapitányának a pecsétje és aláírása.

Nagyon sok dolgot nem közöltek vele, például azt, hogy micsoda Ordeith tulajdonképpeni szerepe. A csenevész férfi azért volt itt, hogy tanácsokkal lássa el Bornhaldot, Bornhaldnak pedig együtt kellett működnie vele. Nyitott kérdés maradt, hogy Ordeith vajon az alárendeltje-e. A sorok között az is érződött, hogy jobban teszi, ha megszívleli a fickó tanácsait, és ez cseppet sem tetszett neki. Még az sem volt világos, mi okból küldtek olyan sok Gyermeket ide, az isten háta mögé. Természetesen az árnybarátokat ki kellett irtani, és a Fény is terjesztésre várt – de hát ez magától értetődött! Viszont majdnem egy fél légiót engedély nélkül andori felségterületre csempészni... a rend sok mindent kockára tett ezzel, mert a caemlyni királynő könnyen megtudhatta volna a dolgot. Túl sok forgott itt kockán, és ezt nem ellensúlyozta az a néhány válasz, amit Bornhald kapott.

Végül is minden Ordeithtel függött össze. Bornhald képtelen volt megérteni, miként bízhat meg a főúrkapitány úr ebben az alakban. Olyan aljasul vigyorgott, állandóan rossz volt a hangulata, és pillantásával valósággal keresztüldöfte az embert, aki még abban sem lehetett biztos, hogy tulajdonképpen kivel is beszél éppen. Arról már nem is beszélve, hogy Ordeith képes volt egy mondat eleje és vége között nyelvjárást váltani. Az Ordeithet kísérő ötven Gyermek is olyan mogorvának és kiegyensúlyozatlannak tűnt, amilyet Bornhald még sosem látott. Úgy gondolta, Ordeith maga válogatta ki kísérőit, azért, hogy mindig sötét ábrázatok vegyék körül, és ez a döntés nagyon jellemző volt a fickóra. Még a neve is, az Ordeith valami olyasmit jelentett az Ősi Nyelven, hogy „szúette fa”. Másrészt Bornhaldnak is megvolt a jó oka, amiért idejött. Így aztán kénytelen lesz ezzel a fickóval együttműködni, ha már nem lehet elkerülni a dolgot. De csak annyira, amennyire feltétlenül szükségesnek bizonyul.

– Ordeith mester – szólalt meg, miután nyugalmat erőltetett magára –, ez a komp jelenti az egyetlen kiutat a Folyóköz területéről, csak ezzel lehet visszajönni ide!

Szavai nem feleltek meg egészen a valóságnak. A csomagjában őrzött térkép szerint ugyan nincs más átkelő a Tarenen, mint ez itt, mert a területet délről határoló Manetherendrelle felső folyásán nincsen egyetlen gázló sem. Keleten mocsaras területek és lápok húzódtak. Ennek ellenére kellett, hogy legyen nyugat felé vezető út, át a Ködhegységen. A térkép a hegység pereménél ért véget. Arrafelé átjutni meglehetősen nehéz vállalkozás lenne, amelynek során valószínűleg számos katonája életét vesztené, és a főtisztnek esze ágában sem volt megemlíteni Ordeithnek ezt a lehetőséget.

– Ha eljön az ideje, hogy távozzunk innen, és andori katonákba ütközünk, akik a túlsó partot tartják megszállva, akkor kegyed az elsők között fog átlovagolni. Bizonyára hihetetlenül érdekesnek fogja találni, milyen érzés keresztülverekednie magát az embernek egy ilyen széles folyamon, igaz?

– Ez az ön első saját hadjárata, nem igaz? – Ordeith hangjában leheletnyi gúny érződött. – A térképek szerint ez a föld ugyan Andor részét képezi, de Caemlyn nemzedékek óta nem küldött ide adóbehajtókat. Nem járnak ők ilyen messze nyugaton! Még ha ez a három fickó fecsegne is... Ki a fene hinne három kolompárnak? Ha azt hiszi, hogy túl nagy a veszély, akkor kérem, ne felejtse el, kinek is a pecsétjét látta a parancsain!

Farran Bornhaldra pillantott, és látszott rajta, hogy mindjárt kardot ránt. Bornhald leheletnyit megcsóválta a fejét, mire Farran leengedte a kezét.

– Azt tervezem, hogy átkelek a folyamon, Ordeith mester. Akkor is átkelek, ha a következő pillanatban azt hallom, hogy napnyugtára a nyakamon lesz Gareth Bryne és az egész Királyi Gárda.

– Magától értetődik – válaszolta Ordeith, aki most már el akarta csitítani a vitát. – Itt ugyanolyan nagy dicsőség vár a harcosra, mint Tar Valon előtt. Erről biztosíthatom kegyedet! – Mélyen ülő, sötét szeme ismét a semmibe meredt. – Tar Valonban is akadnak dolgok, melyeket meg akarok szerezni!

Bornhald a fejét csóválta. És ilyenekkel kell együttműködnöm!

Jaret Byar lovagolt oda, és leugorva a nyeregből, Farran mellé állt. Byar a századoshoz hasonlóan magas volt, hosszú arcában mélyen ültek sötét szemei. Olyan sovány volt, mintha minden felesleges húst leégettek volna róla.

– A falut a kezünkben tartjuk, nagyuram – jelentette. – Lucellin biztosítja, hogy senki ne szökhessen el. Majdnem becsináltak, amikor megemlítettem az árnybarátokat! Az ő falujukban egy sincs, ezt mondták. És azt is, hogy viszont a délebbre lakó népek olyan árnybarát félék.

– Délebbre? – kérdezte Bornhald gyorsan. – Majd meglátjuk. Küldj át a folyón háromszáz embert, Byar! Először Farran katonáit. A többiek akkor indulnak, ha már a kolompárok is átkeltek. És tégy róla, hogy többen ne szökhessenek meg, világos?

– Tisztára mossuk a Folyóközt – szólt közbe Ordeith. Keskeny arca eltorzult, szájáról nyálbuborékok fröcsögtek. – Megkorbácsoljuk, megnyúzzuk őket, és kiégetjük a lelküket! Megígértem neki! Most el fog jönni hozzám! El fog jönni!

Bornhald bólintott Byarnak és Farrannak, hogy teljesítsék a parancsait. Ez őrült – gondolta. – A főúrkapitány egy őrültet küldött rám. De legalább megtalálom az utat a folyóközi Perrinhez. Akármibe is kerül, megbosszulom az apámat!

A domb tetején álló, oszlopokkal szegélyezett teraszról Suroth főúrnő végigpillantott Cantorin széles, szabálytalan alapú kikötőjének öblén. A hölgy fejét mindkét oldalon kopaszra borotválták, így csak a középen megmaradt, fekete hajcsík lóghatott a hátára. Keze nyugodtan pihent a korlát sima kövén, amelyik ugyanolyan szűziesen fehér volt, mint sok száz csillogó flitterrel hímzett köntöse. Amikor figyelemre méltóan hosszú körmeivel öntudatlanul megkocogtatta a kőkorlátot, a kopogás jól felismerhető ritmust vett fel. Mindkét hüvelykujjának körmét kékre lakkozta.

Az Aryth-óceán felől enyhe szellő támadt, és a nő torka keserűvé vált a sós íztől. A főúrnő mögött két fiatal lány térdelt a fal mellett, készen arra, hogy a kezükben tartott legyezővel hűsítsék, ha elállna a szél. A földön kuporgó szolgák sorát két másik asszony és négy fiatalember egészítette ki. Mind arra vártak, hogy úrnőjük bármilyen parancsát egy szemvillanás alatt teljesíthessék. A nyolc, mezítlábas alak átlátszó öltözéket viselt, hogy mozgásuk harmóniájával és testük lágy vonalaival megörvendeztessék a főúrnő szépérzékét. Ebben a pillanatban azonban Suroth olyan kevéssé törődött szolgáival, mintha azok rég megunt bútordarabok lettek volna.

Az oszlopsor végén álló hat ravatalgárdistát azonban egy pillanatra sem tudta elfelejteni. Mereven álltak, akárcsak a szobrok, kezükben fekete, díszes lándzsájukkal és feketére lakkozott pajzsaikkal. Az őrök egyszerre mutatták a főúrnő diadalát és jelezték a rá váró veszélyeket. A Ravatalgárda kizárólag a császárnőt és legmegbízhatóbb képviselőit szolgálta, és ezek a katonák ugyanolyan önfeláldozással gyilkolnának érte, mint ahogy a halálba mennének, ha arra szükség lenne. Eszébe jutott a régi közmondás: „A magasban tőrök pengéjével kövezték ki az ösvényt.”

Körme hangosan kopogott a kőkorláton. Milyen éles volt a borotva pengéje, amin táncolnia kellett!

A gát mögötti, belső kikötőt megtöltötték az Atha'an Miere, a Tengeri Nép hajói. Közülük még a legnagyobb is túl karcsúnak tűnt a hosszához képest. Vitorlázatuk egyetlen más hajóéra sem hasonlított, árbocaik és rakodódaruik pedig lehetetlen szögben ágaskodtak. A fedélzetek üresen tátongtak. A legénységet a szigeten tartották őrizet alatt, mint ahogy mindenkit a környékről, aki képes lett volna arra, hogy kihajózzon a nyílt tengerre. A külső kikötőben horgonyzott a seanchanok vagy húsz otromba, doboz alakú hajója. Néhány további a kikötő bejáratánál vesztegelt. Egy dagadó vitorlájú hajójuk éppen egy rajnyi kisebb halászhajót kísért vissza a sziget kikötőjébe. Ha a bárkák esetleg szétszóródnának, néhány talán el tudna menekülni, de a seanchan hajón egy damane is utazott, és elég volt egyszer megmutatni képességeit ahhoz, hogy végleg kiverje a helybeliek fejéből a menekülés gondolatát. A kikötő bejárata mellett, egy iszapzátonyon még mindig jól látszott a Tengeri Nép egyik hajójának elszenesedett, darabokra szaggatott roncsa.

Suroth nem tudta, milyen sokáig lesznek még képesek titokban tartani a Tengeri Nép többi tagja és az átkozott szárazföldiek elől a tényt, hogy megszállták a szigeteket. Elég sokáig – mondta magában. – Sikerülnie kell!

Valóságos csodát művelt, amikor maga köré gyűjtötte a seanchan expedíciós haderő legtöbb túlélőjét, miután Turak nagyúr irányítása alatt rettenetes vereséget szenvedtek. A Falméból elmenekült hajók nagy része alávetette magát parancsainak, és senki sem vonta kétségbe azt a jogát, hogy utasításokat adhat a hailenéknek, a császári előőrsnek, az Előfutároknak. Ha a csoda tovább tart, a szárazföldiek közül senki sem fogja sejteni, hogy éppen itt vannak. Kivárják, míg vissza tudják nyerni a földeket, melyek visszafoglalására a császárnő küldte ki őket, hogy ily módon kikényszerítsék a Corenne-t, a Visszatérést. Kémeik máris a lehetőséget kutatják. Ha minden jól alakul, nem lesz szükséges visszatérnie a Kilenc Hold udvarába, hogy bocsánatot kérjen a császárnőtől egy olyan fiaskóért, amit nem is ő követett el.

Már a puszta gondolattól is remegni kezdett, hogy a császárnőtől kelljen bocsánatot kérnie. Egy ilyen bocsánatkérés a legnagyobb megaláztatással ért fel, és általában fájdalommal is járt, de amitől igazán megborzadt, az a lehetőség volt, hogy a végén nem engedik meghalni, hanem arra kényszerítik, hogy folytassa küldetését, mintha mi sem történt volna, miközben mindenki, közrendűek ugyanúgy, mint a vérbeli nemesek, mindent tudnak megaláztatásáról. Egy jóképű, ifjú szolga felugrott, és hímzett, vakítóan tarka paradicsommadarakkal díszített, sápadtzöld köpenyt nyújtott át neki. Az úrnő kinyújtotta karját, hogy a fiú ráteríthesse a köntöst, közben azonban ugyanolyan kevéssé vett tudomást szolgájáról, mint ahogy azzal sem törődött, ha egy porszem pihent a földön selyempapucsa mellett.

A megaláztatást csak akkor kerülheti el, ha visszaveszi azt, ami ezer évvel ezelőtt elveszett. Éppen ez az oka, hogy le kell számolnia azzal a férfival, akiről a szárazföldön tevékenykedő kémei azt jelentették, hogy az Újjászületett Sárkánynak vallja magát. Ha nem találom meg a módját annak, hogy elintézzem, valószínűleg a császárnő elégedetlensége miatt fog a legkevésbé fájni a fejem.

Elegánsan mozogva megfordult, és belépett a terasszal szomszédos, hosszúkás terembe. A terem tenger felőli fala szinte csak ajtókból és magas ablakokból állt, hogy még a legenyhébb szellőt is kihasználják. Surothnak tetszett a falak világos fája. A fát simára csiszolták, és úgy csillogott, mint a szatén. A főúrnő eltávolíttatta az épület régi tulajdonosának, Cantorin egykori atha'an miere kormányzójának a bútorait, s helyettük most csak néhány magas paraván állt a teremben, nagy részük madarak és virágok képével díszítve. Két paraván teljesen különbözött a többitől. Az egyiken egy hatalmas, pöttyös Sen T'jore ragadozó látszott, egy macskaszerű állat, olyan nagy, mint egy póni, a másikon pedig egy fekete hegyi sas, koronaszerűen felborzolt tarajjal és hófehér szárnyvégi tollakkal. Széttárt szárnyának egyik végétől a másikig legalább hét lépést lehetett volna megtenni. Az ilyen paravánok eléggé közönségesnek számítottak, de Suroth szerette az állatokat. Mivel nem nyílt lehetősége arra, hogy magánállatkertjét magával hozza az Aryth-óceán túlsó partjára, ezért parancsot adott a paravánok elkészítésére, hogy legalább két kedvencét láthassa. Sosem szerette, ha valamiről le kellett mondania.

Három nő várt ott bent rá, úgy, ahogy ott hagyta őket. Ketten térdeltek, a harmadik pedig kinyúlva feküdt a sima, csillogó, világos és sötét fa mintázatú padlón. A térdelő nők a sul'damok sötétkék ruháját viselték. Mellüket és szoknyájuk oldalát ezüstvillámokkal kettéosztott, vörös jelek díszítették. Egyikük, Alwhin, egy kék szemű, keskeny arcú, enyhén haragos tekintetű nő, koponyája bal felét kopaszra borotválta. Maradék haja hátul világosbarna fonatba kötve lógott a vállára.

Alwhint megpillantva Suroth enyhén elhúzta a száját. Addig még egyetlen sul'damot sem emeltek egy so'jhin rangjára, a Vér legmagasabb rangú szolgálónői címüket ráadásul tovább örökíthették, sőt, még a Vér Szavát is meghallhatták. Alwhin esetében azonban jó oka volt a kivételezésnek. Ez a nő túl sokat tudott.

Ennek ellenére, Suroth minden figyelmét az egyszerű, sötétszürke ruhát viselő, arcát a padlóra szorító nőre összpontosította. A nő nyakát egy széles, ezüstösen csillogó, fémből készült nyakörv fogta át, melyet ugyanabból az anyagból készült póráz kötött össze a második sul'dam, Taisa karkötőjével. A póráz és a nyakörv – az a'dam – segítségével Taisa tökéletes engedelmességre tudta bírni a szürke öltözetű nőt. Fontos volt, hogy az ilyenek engedelmeskedjenek. A nyakörvet viselő asszony damane volt, olyan személy, aki képes volt fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, ezért azután túl veszélyes ahhoz, hogy szabadon éljen. Az Éjszaka Seregeinek emléke még ezer év elteltével is ott kísértett a seanchanok fejében, pedig a seregeket akkor régen, sikerült megsemmisíteni.

Suroth ideges pillantást vetett a két sul'damra. Többé már nem bízott a sul'damokban, de nem maradt más választása. Senki más nem tudta a damanekat vezetni, és a damanek nélkül... elképzelhetetlen! Seanchan nagysága, sőt, a Kristály Trón egész hatalma a damanek fölötti uralmon nyugodott. Suroth sok olyan dologgal találkozott, amelyekkel szembesülve nem maradt más választása, mint hogy elfogadja őket. Ilyen volt Alwhin, aki olyan nyakasan bámult, mintha egész életében so'jhin lett volna. Sőt, úgy nézett, mintha maga is a Vérből való nemes lenne, aki csak azért térdel ott, mert úgy tartja a kedve.

– Pura – a damanet valaha másképp hívták, mielőtt a seanchanok kezére került volna, amikor még a gyűlölt aes sedai-ok egyike volt. Suroth nem ismerte ezt a nevet, de nem is érdekelte. A szürke ruhás asszony teste megfeszült, de nem emelte fel a fejét. A helyes viselkedés szabályaira őt egészen kegyetlen módon tanították meg. – Még egyszer kérdezem, Pura! Hogyan ellenőrzi a Fehér Torony a magát Újjászületett Sárkánynak nevező férfit?

A damane leheletnyit megmozdította a fejét, éppen eléggé ahhoz, hogy rettegő pillantást vethessen Taisára. Ha válasza nem nyeri el a kérdező elégedettségét, a sul'dam rettenetes kínokat okozhat neki anélkül, hogy akár csak a kisujját is megmozdítaná. Csupán az a'dam segítségével.

– A Torony sosem próbálna meg irányítani egy Hamis Sárkányt, főúrnő – nyögte ki Pura zihálva. – Fogságba vetnék, és megszelídítenék.

Taisa dühösen és egyben kérdőn nézett Surothra. A válasz megkerülte Suroth kérdését, és esetleg halványan még talán arra is utalhatott, hogy egy Vérből való nemes valótlant állított. Suroth enyhén megcsóválta a fejét, éppen csak egy parányi, oldalirányú mozgással, mivel nem akarta kivárni, míg a damane magához tér a büntetéstől, mire Taisa alázatosan lehajtotta a fejét.

– Még egyszer, Pura: mit tudsz azokról az aes sedai-okról... – Suroth elhúzta a száját, mintha csak a név kiejtése is bemocskolta volna... – az aes sedai-okról, akik ezt a férfit támogatják? Figyelmeztetlek! Falméban a katonáink a Torony asszonyai ellen harcoltak, asszonyok ellen, akik az Egyetlen Hatalmat használták, úgyhogy ne próbáld meg ezt letagadni!

– Pura... Pura semmit sem tud erről, főúrnő! – könyörgő őszinteség, de bizonytalanság is csengett a damane hangjában. Tágra meredt szemmel ismét rémült pillantást vetett Taisára. Látszott, milyen kétségbeesetten reméli, hogy elhiszik, amit mond. – Talán... talán az amyrlin, vagy a Tanács... Nem. Ilyet nem tennének! Pura egyszerűen nem tudja, főúrnő!

– Az a férfi képes fókuszálni a Hatalmat – csattant fel Suroth. A földön fekvő asszony felnyögött, pedig ugyanezeket a szavakat már hallotta Suroth szájából. Mindezt még egyszer kimondani, valósággal görcsbe rántotta Suroth gyomrát, ám nem engedte, hogy a többiek meglássák nyugtalanságát. Abból, ami Falméban történt, csupán egy kevés lehetett az Egyetlen Hatalmat fegyverként bevető nők műve. Ezt megérezték a damanek, és a pórázukat tartó sul'damok is ugyanabban a pillanatban tudták, ahogy mindig is tudták, mit érez éppen damanejuk. Ez viszont azt jelenti, hogy mindez annak a bizonyos férfinak a műve volt. Olyan hatalmas, hogy Suroth egy-két alkalommal remegő gyomorral azt kérdezte magában, nem lehet, hogy mégis az Újjászületett Sárkánnyal van dolguk? Ez pedig egyszerűen nem lehet! – válaszolta ilyenkor határozottan magának. Végső soron terveik szempontjából ez nem is volt fontos. – Egyszerűen hihetetlen, hogy a Fehér Torony hagyna szabadon mászkálni egy ilyen férfit. Hogyan tartják irányításuk alatt?

A damane hallgatva, arcát a padlóra szorítva feküdt. Válla rázkódott a sírástól.

– Válaszolj a főúrnőnek! – kiáltotta Taisa éles hangon. Nem mozdult, de Pura felnyögött és összerezzent, mintha csak korbáccsal csaptak volna le rá. Az ütés az a'damen keresztül mart bele.

– P–Pura n-nem tudja – a damane habozva kinyújtotta egyik kezét, mintha csak meg akarná érinteni Suroth lábát. – Kérem! Pura megtanult engedelmeskedni. Pura csak az igazat mondja. Ne bántsák Purát!

Suroth kecsesen arrébb lépett, és vigyázott, hogy ne látsszon dühe. Felesleges mozdulatra kényszerült egy damane miatt! Majdnem megérintette egy olyan személy, aki képes az Egyetlen Hatalmat irányítani! Hirtelen elfogta a vágy, hogy megfürödjön, mintha csak tényleg megérintették volna.

Taisa sötét szeme valósággal kiguvadt, látva a damane szemérmetlenségét. Arca lángba borult a szégyentől, hogy ilyesmi történhetett, miközben ő tartotta az asszony pórázát. Alig tudta eldönteni, hogy nem kellene-e a damane mellé, a padlóra vetnie magát, hogy bocsánatért esedezzen, vagy esetleg itt és most meg kellene büntetnie a nőt? Alwhin összeszorított szájjal, gúnyosan nézett maga elé. Arckifejezése mindenkivel tudatta, hogy ilyen dolgok biztosan nem történtek volna meg, ha ő tartotta volna a pórázt.

Suroth felemelte ujját, és ezzel megadta a jelet, melyet gyermekkora óta minden so'jhin ismert: mehetnek.

Alwhin egy pillanatig habozott, mielőtt rájött volna a jel értelmére, aztán hibáját azzal próbálta elütni, hogy durván ráförmedt Taisára:

– Tüntesd el ezt a... lényt Suroth főúrnő közeléből! Miután pedig megleckéztetted, menj le Surelához, és mondd meg neki, hogy olyan rosszul uraltad alárendeltedet, mintha még sosem tartottad volna a pórázt! Mondd meg neki, hogy...

Suroth kizárta Alwhin hangját elméjéből. Az elhangzottak nem az ő parancsára történtek. A sul'damok civakodása pedig mélyen méltósága alatt volt. Azt kívánta, bárcsak tudhatná, hogy Pura tényleg elhallgat-e valamit előle. Kémeik azt jelentették, hogy a Fehér Torony asszonyai nem hazudhatnak. Egyszerűen lehetetlennek bizonyult Purát hazugságra bírni, még egy olyan apró lódításra sem, hogy azt mondja, a fekete kendő színe tulajdonképpen fehér, vagy valami ilyesmire. Azonban ettől még veszélyes lenne valamennyiükről következtetést levonni. Valaki talán megelégedett volna a damane könnyeivel, és elfogadta volna esküdözését, hogy nem tud semmiről, bármit is tegyen vele a sul'dam. Aki azonban ezt teszi, abból hiányzik a képesség, hogy sikeresen vezesse a visszatérő seanchanokat. Lehet, hogy Purában még rejlett valahol egy parányi erőtartalék, és elég ravasz volt, hogy kihasználja a szóbeszédet, mely szerint ők nem tudnak hazudni. A pórázvégre kötött szárazföldi asszonyok közül egy sem bizonyult teljes mértékben engedelmesnek és megbízhatónak, ellentétben a Seanchanból magukkal hozott damanekkal. Egyikük sem volt hajlandó teljes véglegességgel elfogadni, hogy mostantól a seanchanok damaneja. Ki tudhatja biztosan, milyen titkokat rejteget még egy olyan valaki, aki aes sedai-nak nevezte magát?

Suroth nem először kívánta azt, bárcsak rendelkezésére állna a Tomafőn elfogott másik aes sedai is. Mindkettőt kikérdezve egyszerűbb lenne leleplezni hazugságaikat vagy félrevezetési kísérleteiket. Ezen sajnálkoznia azonban értelmetlen lenne. A másik talán meghalt, a tengerbe fulladt, de az is lehet, hogy már kiállították a Kilenc Hold udvarában. Néhány azok közül a hajók közül, melyeket Suroth nem tudott maga köré gyűjteni, bizonyára nekivágott a visszaútnak a tengeren át. Nem lehetett kizárni annak a lehetőségét, hogy az az asszony az egyik ilyen hajó fedélzetén volt.

Jó fél évvel ezelőtt ő maga is útjára indított egy hajót gondosan megfogalmazott jelentésekkel, mihelyt egyértelművé vált, hogy ő az előőrs vezetője. A kapitány és a legénység tagjai olyan családokból származtak, melyek azóta szolgálták az ő családját, hogy Luthair Paendrag császárrá kiáltotta ki magát, az pedig majdnem ezer esztendővel ezelőtt történt. A hajó elküldése igazi hazárdjáték volt. Megtörténhet, hogy azzal a következménnyel jár, hogy a császárnő valaki mást küld át a tengeren, aki majd elfoglalja Suroth helyét. Ha viszont nem küldte volna el az üzenetet, az még nagyobb kockázattal járt volna. Akkor csak egy totális és mindent eldöntő győzelem menthette volna meg a fejét. Talán még az sem. A császárnő tehát tudta, mi történt Falméban, tudott Turak rettenetes vereségéről, és arról, hogy Suroth folytatni kívánja a vállalkozást. De vajon mi lehet a véleménye minderről, és mit szándékozott cselekedni? Ez jóval fontosabb kérdés volt bármelyik damane titkainál, bármi is volt azelőtt a szürke ruhás nő.

Mindezek ellenére, a császárnő nem tudhatott meg mindent. A legszörnyűbbet nem lehetett egyetlen futárra sem rábízni, még a leghűségesebbre sem. Ezt csak maga Suroth mondhatja el személyesen a császárnőnek, és Suroth mindent megtett azért, hogy a titkok titkok maradjanak. Már csak négyen éltek azok közül, akik tudtak a rettenetről, és közülük ketten semmiképpen sem árulnák el, legalábbis önként soha. Csupán három ember halála tehetné még biztonságosabbá az ügyet.

Suroth nem volt tudatában, hogy utolsó gondolatát hangosan kimondta, míg Alwhin meg nem szólalt:

– Ennek ellenére a főúrnőnek szüksége van mind a háromra – a nő előírásosan alázatos testtartásban várakozott, tekintetét lesütötte a padlóra. Ennek ellenére, képes volt Surothot szemmel tartani, hogy ugorjon a legkisebb jelére is, ahogy az illett. Hangja is alázatosan csengett. – Ki a megmondhatója annak, főúrhölgyem, mit tenne a császárnő – örökké éljen! –, ha megtudná, hogy megpróbálták eltitkolni előle ezt az értesülést?

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Suroth ismét az ujját mozdította, jelezve ezzel, hogy alárendeltje távozhat. Alwhin ismét habozott – ezúttal biztos, hogy szándékosan. Túl messzire elmerészkedett ez a nőszemély! Aztán mélyen meghajolt, és görnyedten kihátrált a teremből.

Suroth nyugalomra kényszerítette magát. A sul'dam és a másik kettő fejtörést okozott neki, de ezt a gondot egyelőre nem takaríthatta el útjából, ám a türelem olyan erény, melyet nem nélkülözhetett egyetlen vérbeli nemes sem. Azok, akik türelmetlennek bizonyultak, szinte kivétel nélkül a Varjak Tornyában végezték.

A teraszon a szolgák kissé meghajoltak, hogy jelezzék készenlétüket, mikor Suroth ismét kilépett közéjük. A mozdulatlan katonák tovább őrizték nyugalmát. Suroth visszaállt helyére, a korlát mellé, és a tenger fölött a sok száz mérföldnyire kelet felé fekvő szárazföld felé nézett.

Nagy dicsőséget jelent, ha ő lehet az Előfutárok vezetője, és ő készítheti elő a Visszatérést. Talán még az sem kizárt, hogy a császári család leányává fogadják, bár ez a lehetőség jó pár gondot rejtett magában. Viszont ha egyben ő az is, aki elfogja ezt a bizonyos Sárkányt, legyen az hamis vagy igazi, és ráadásul képes arra, hogy irányítsa a férfi elképzelhetetlen hatalmát...

De ha... ha elfogtam, át fogom adni azután a császárnőnek? Ez itt a kérdés.

Hosszú körmű ujjával ismét kopogni kezdett a széles kőkorláton.

Második fejezet

Örvények a Mintában

A forró, éjszakai szél a szárazföld felé, északi irányba fújt a kiterjedt deltatorkolat felett, melyeket az emberek a Sárkány Ujjainak neveztek, át a széles és keskenyebb ágak és holtágak áttekinthetetlen zűrzavarán, melyek közül néhányat szinte már teljesen benőtt a nád. Hatalmas, náddal borított területek kötötték össze a parányi, laposabb szigeteket, melyeken pókkarokhoz hasonló léggyökerű fák nőttek. Ilyen fákat sehol másutt nem lehetett találni. A delta fokozatosan szűkülve végül elérte tulajdonképpeni születési helyét, a bővizű Erinin folyamot. A folyót egész szélességében megvilágították a lámpafénynél halászó, parány bárkák fényei. Hirtelen és váratlanul meginogtak a bárkák, himbálózni kezdtek a lámpások, az öregebb férfiak közül pedig néhányan magukban mormogtak valamit az éjszaka sötétjében történő, gonosz dolgokról. A fiatalabb legények nevettek, de azért jóval gyorsabban vonták be hálóikat, mint addig, hogy hazatérjenek, és maguk mögött hagyhassák a sötétséget. A legendák szerint a gonosz nem lépheti át a küszöböt, ha nem hívják be. De hát a legendák legendák voltak, és itt kint a sötétben...

A sós íz kikopott a szélből, mire elérte Tear terjedelmes városát. A település közvetlenül a folyó partján feküdt. A holdfényben csillogó tornyú kastélyok mellett cseréptetős fogadók és üzletek sorakoztak. A kastélyok közül azonban egy sem volt még csak megközelítőleg sem olyan nagy, mint az a lenyűgöző méretű tömb, szinte már maga is egy hegy, ami a város szívétől egészen a folyó partjáig húzódott. Tear Köve, a legendás erődítmény, az emberi nem legősibb erődje, melyet még a Világtörés utolsó napjaiban emeltek. Miközben nemzetek és birodalmak indultak virágzásnak, majd elhalványultak és elbuktak, miközben más népek léptek a helyükre, hogy ismét széthulljanak, a Kő maradt, amilyen volt. Ezen a sziklán háromezer esztendőn át egész seregek lándzsája és kardja, egész seregek szíve tört darabokra. És soha, egyetlen alkalommal sem jutott ellenséges kézre. Egészen mostanáig.

Ezen a forró éjszakán üresen tátongtak a város utcái, szinte senki sem volt az ivókban és a csapszékekben, és az emberek inkább otthon, a meghitt négy fal között virrasztottak. Aki a Követ uralja, az parancsol Tearnek, a városnak és a nemzetnek. Így volt ez mindig, és Tear lakói elfogadták ezt a törvényt. Napkeltekor ugyanolyan lelkesen köszöntik majd új urukat, mint azelőtt a régit. Éjszaka azonban összebújnak, és remegnek a hőség ellenére, ha a szél oly keserűen süvít a tetők felett, mintha csak ezer siratóasszony panaszkodna. Különös, egészen új remények táncoltak az emberek fejében, remények, melyek nemzedékek százain át elképzelhetetlenek lettek volna Tearben, remények, melyeket átszőtt a félelem, a rettegés, mely ősi volt, mint a Világtörés.

A szél belemart a hosszú, fehér zászlóba, amelyik a holdfényben a Kő fölött ragyogott. Belemart, mintha csak darabokra akarta volna szaggatni. A lobogó teljes hosszán végighúzódott egy ívelt formájú alak, amelyik leginkább egy négy lábon álló, arany oroszlánsörényét borzoló, piros és aranypikkelyes kígyóra hasonlított. Úgy tűnt, az állat a szél hátán lovagol. A Próféciák zászlaja, a remény és a félelem lobogója. A Sárkány zászlaja. Az Újjászületett Sárkányé. A világ megmenekülésének hírnökéé, és a közeledő, új Világtörés hírhozójáé. Mintha csak felbőszítette volna a makacs ellenállás, a szél dühösen nekivetette magát a Kő kemény falának. Ám a Sárkány zászlaja továbbra is lobogott az éjszakában, és várta a nagyobb viharok érkezését.

A Kő déli szárnyának felső felében Perrin a baldachinos ágyának lábánál elhelyezett ládán ült, és figyelte a fel-alá járkáló, sötét hajú, fiatal nőt. Aranyló szemében óvatosság villant. Faile gyakran kötekedett vele, néha tréfálkozott is egy kicsit a maga határozott stílusában; ma este azonban tíz szót sem szólt, mióta bejött a szobába. A fiú érezte a rózsaszirmok illatát, amelyeket a ruhájára szórtak mosás után, és azt az illatot is, amely eggyé vált a lánnyal. A tiszta izzadságszagban pedig idegességet érzékelt. Faile szinte soha nem mutatta, hogy ideges lenne. Perrin most azon tűnődött, vajon miért érez a hátában viszketést, amelynek semmi köze az éjszakai hőséghez. Ahogy a lány lépkedett, szűk nadrágszoknyája súrlódó hangot adott.

Perrin idegesen megvakarta kéthetes szakállát. Az még göndörebb volt, mint fején a haja. És meleg is. Már százszor gondolt arra, hogy megborotválkozik.

– Jól áll! – mondta hirtelen Faile, és megállt.

A fiú kelletlenül megvonta a kovácsműhelyben töltött, hosszú óráktól elfáradt vállát. A lány néha mintha kitalálta volna a gondolatait.

– Viszket – mormogta Perrin, és máris azt kívánta, bárcsak határozottabban szólalt volna meg. Elvégre az ő szakálláról volt szó; bármikor leborotválhatta, ha úgy tartotta kedve.

A lány egy darabig félrehajtott fejjel figyelte. Határozott orra és magas pofacsontjai szigorúvá tették arcát, ami ellentétben állt a lágy hanggal, amelyen megszólalt:

– Pont illik hozzád.

Perrin felsóhajtott, és újból megvonta a vállát. A lány nem kérte rá, hogy megtartsa a szakállát, és nem is fogja soha. Mégis, a fiú tudta, hogy ezúttal is el fogja halasztani a borotválkozást. Azon tűnődött, vajon a barátja, Mat hogyan viselkedne hasonló helyzetben. Valószínűleg egy kis csipkelődés, egy csók, na meg egy megjegyzés, ami kacajra fakasztaná a lányt, elég lenne ahhoz, hogy máris úgy gondolkodjon, mint Mat. Mat sosem izzadna egy szakáll alatt csak azért, mert egy lány szerint szőrt kell növesztenie az arcára. Kivéve talán, ha az a lány Faile lenne. Perrin gyanította, hogy a lány apja erősen megbánta, hogy lánya eljött otthonról, és nem csak azért, mert a gyermeke. Faile szerint az apja a leggazdagabb szőrmekereskedő volt Saldaeában, és Perrin el tudta képzelni, hogy a lány mindig kisajtolta az áruért azt az árat, amit akart.

– Valami zavar téged, Faile, mégpedig nem a szakállam. Mi az?

A lány most elsimította arcvonásait. Mindenfelé nézett, csak a fiúra nem, mintha alaposan fel akarná mérni a szoba bútorzatát.

Leopárdok és oroszlánok, lecsapó héják és vadászjelenetek faragványai díszítettek mindent, a magas szekrénytől az ágy baldachinjának lábvastagságú tartóoszlopain át a hideg márványkandalló előtt álló, párnázott padig. Némelyik állatnak gránátkőből rakták ki a szemét.

Perrin megpróbálta rábeszélni a háznagynőt, hogy egyszerűbb szobát adjon neki, a nő azonban nem értette meg. Nem mintha ostoba lett volna vagy lassú észjárású. A háznagynő szolgák egész hadát irányította, többen voltak, mint a Kő Védelmezői; bárki is kormányozta az erődöt, bárki is vigyázta a falait, ez az asszony látta el azokat a napi feladatokat, amelyektől minden a megszokott rendben működött. Csakhogy ő is teari szemmel nézte a világot. Bár Perrin egyszerű ruhát viselt, az asszony szemében többnek kellett lennie egyszerű tanyasi fiúnál, aminek látszott, hiszen közembereket sosem szállásolnak el a Kőben – kivéve a védelmezőket és a szolgákat, persze. Ezenfelül pedig Rand kíséretéhez tartozott, a barátja vagy talán követője volt, mindenesetre valamilyen módon közel állt az Újjászületett Sárkányhoz. Ez a háznagynő szemében a fiút a birtokos urakkal helyezte egy szintre, ha nem inkább magukkal a Nagyurakkal. Épp eleget kellett harcolnia már azért is, hogy ebbe a szobába helyezzék, ahol még külön nappali sincs. Perrin úgy gondolta, az asszony tán el is ájulna, ha még ennél is egyszerűbb lakhelyet követelne magának. Ha egyáltalán létezett egyszerűbb, a szolgák vagy a védelmezők szobáin kívül. Legalább a gyertyatartókon kívül semmi sem volt aranyozott.

Faile azonban nem osztotta a véleményét.

– Ennél jobbat érdemelnél! Jár neked. Feltehetnéd az utolsó rézgarasodat rá, hogy Matnek különb szobája van!

– Mat szereti a csicsás dolgokat – felelte Perrin egyszerűen.

– Nem állsz ki magadért!

A fiú erre nem válaszolt. Hiszen nem a szobája okozta a lány rossz hangulatát, mint ahogy a szakálla sem. A lány egy pillanattal később folytatta:

– Úgy tűnik, a Sárkány Nagyúr már nem érdeklődik irántad. Most már minden idejét a Nagyurakkal tölti.

Perrin két válla között a viszketés fokozódott; most már tudta, mi az, ami zavarja a lányt. Megpróbált világosan beszélni.

– A Sárkány Nagyúr? Úgy beszélsz, mint a teariek! Randnek hívják.

– A te barátod, Perrin Aybara, nem az enyém. Ha ugyan egy ilyen férfinak lehetnek barátai – mélyet lélegzett, és valamivel higgadtabban folytatta: – Azon gondolkozom, hogy itt kellene hagyni a Követ. Tearrel együtt. Nem hiszem, hogy Moiraine most már megakadályozna ebben. A hírek a... Randről már két hete kijutottak a városból. Nem hiheti, hogy tovább titokban maradhat a dolog.

A fiú is sóhajtott.

– Szerintem sem tart majd vissza. Inkább valamilyen további bonyodalomnak tart téged. Szerintem még pénzt is adna, csak lássa, hogy végre útra kelsz.

A lány öklét a csípőjére helyezte, úgy nézett le Perrinre.

– Hát, csak ennyit tudsz mondani?

– Mit akarsz, mit mondjak? Hogy azt akarom, maradj? – Perrint magát is meglepte a hangjából érződő harag. Magára volt dühös, nem a lányra. Dühös volt, amiért nem látta előre mindezt, és amiért most nem tudta, hogyan kezelje. Azt szerette, ha képes végiggondolni a dolgokat. Olyan könnyű akarata ellenére megsérteni az embereket, ha túl hevesen cselekszik! Most pedig ezt tette. A lány sötét szeme tágra nyílt a döbbenettől. Perrin megpróbált nyugtatóan szólni hozzá:

– Igenis szeretném, ha maradnál, Faile, mégis, lehet, hogy inkább tényleg el kellene menned. Tudom, hogy nem vagy gyáva, de az Újjászületett Sárkány, a Kitaszítottak... – nem mintha bárhol másutt igazán biztonságos volna – legalábbis mostanában nem sokáig –, mégis, a Kőnél biztosan akadtak jobb helyek is. Legalábbis egy darabig. Persze, annyira azért nem volt ostoba, hogy a lánynak ezt így mondja el.

Faile azonban szemlátomást nem törődött azzal, hogyan fejezi ki magát Perrin.

– Hogy maradjak? A Fény ragyogjon be! Bármi jobb, mint kődarab módjára itt ülni, mégis... – kecsesen letérdelt a fiú elé, kezét Perrin térdére tette. – Perrin. Nem akarom azt találgatni, mikor bukkan fel előttem az egyik sarok mögül egy Kitaszított, vagy hogy mikor kezd legyilkolni mindannyiunkat az Újjászületett Sárkány. Hiszen végül is ezt tette, még a Világtörés idején! Mindenkit megölt, aki közel állt hozzá.

– Rand nem Rokonirtó Lews Therin! – tiltakozott Perrin. – Úgy értem, tényleg ő az Újjászületett Sárkány, de ő nem... ő nem fog... – nem folytatta tovább, mert fogalma sem volt, hogyan fejezze be mondatát. Randben Lews Therin Telamon született újjá, ezt jelentette az Újjászületett Sárkány név. De vajon mindez azt jelenti, hogy Rand szükségszerűen örökölte Lews Therin végzetét is? Nem csak, hogy megőrül – valamennyi, fókuszálni képes férfi erre a sorsra jutott, majd pedig a lassú, rothadó halál várta –, de mindenkit meg kell ölnie, aki törődik vele, és szereti?

– Beszéltem Bainnel és Chiaddal, Perrin.

Ez nem lepte meg a fiút. Faile rengeteg időt töltött az aiel nők társaságában, és bár ez a barátság ugyan némi fejtörést is okozott neki, de úgy tűnt, a lány épp annyira kedveli az aiel nőket, mint amennyire ellenszenvesnek találja a teari nemesasszonyokat a Kőben. Perrin azonban nem látta, mi köze lehet ennek ahhoz, amiről beszélgettek, és ennek a kételyének hangot is adott.

– Azt mondják, Moiraine néha megkérdezi, hol vagy. Vagy hogy Mat hol van. Hát nem látod? Nem kellene ezt tennie, ha az Egyetlen Hatalom segítségével szemmel tarthatna.

– Az Egyetlen Hatalom segítségével szemmel tarthatna? – kérdezte a fiú sápadtan. Erre még sosem gondolt.

– De nem képes rá. Gyere velem, Perrin! Húsz mérfölddel lehetünk a folyón túl, mire észreveszi, hogy eltűntünk.

– Nem mehetek – felelte a fiú szomorúan. Megpróbálta elterelni a lány figyelmét egy csókkal, az azonban talpra ugrott, és olyan gyorsan elhátrált, hogy Perrin majdnem orra zuhant. Nem volt értelme hozzá lépni. Faile keresztbefonta a karját, és úgy tartotta maga előtt, mint egy barikádot.

– Ne mondd, hogy ennyire félsz tőle! Tudom, hogy aes sedai, és mindannyiótokat kötélen rángat. Lehet, hogy az... Randet... már annyira megkötözte, hogy nem tud szabadulni, és a Fény tudja, talán Egwene és Elayne, de még Nynaeve sem akarják eltépni a szálat, de te, te kitörhetsz a kötelékekből, ha megpróbálod!

– Ennek semmi köze Moiraine-hez. Nekem ezt kell tennem. Nekem...

A lány közbevágott:

– Ne próbálj engem azokkal a szőrös mellű hősi regényekkel etetni, a férfiúi kötelességről! Én legalább annyira ismerem a kötelességet, mint te, és tudom, hogy neked itt semmiféle kötelességed nincsen! Lehet, hogy ta'veren vagy, még ha ez nem is látszik rajtad, de az Újjászületett Sárkány ő, nem pedig te!

– Meghallgatnál? – kiáltott rá a fiú dühödten, mire a lány összerezzent. Perrin azelőtt még sosem kiáltott rá, legalábbis így nem. A lány felemelte állát és megmozdította vállait, de nem szólt semmit. Perrin folytatta: – Azt hiszem, valamiképpen része vagyok Rand sorsának, Mat szintén. Úgy gondolom, Rand csak úgy lesz képes megtenni a dolgát, ha mi is megtesszük a magunkét. Ez a kötelességünk. Hogyan sétálhatnék csak úgy el, ha ez talán azt jelentené, hogy Rand elbukik?

– Talán? – A lány hangjába követelőző él vegyült, de csupán egy leheletnyi. Perrin arra gondolt, vajon máskor is képes lenne-e így kiabálni Faile-lal. – Ezt Moiraine mondta neked, Perrin? Mostanra már tudnod kellene, hogy fenntartásokkal kell kezelni egy aes sedai kijelentéseit!

– Magamtól jöttem rá. Szerintem a ta'vereneket valami vonzza egymáshoz. De az is lehet, hogy Rand vonz magához mindkettőnket, engem és Matet is. Állítólag ő a legerősebb ta'veren Sasszárny Artur óta, talán a Világtörés óta is. Mat be sem ismeri, hogy ő is ta'veren, de akárhogy is próbál menekülni, végül mindig Rand mellett köt ki. Loial azt mondja, még sosem hallott egyszerre három ta'verenről, akik egyidősek lettek volna, és ugyanonnan származtak.

Faile hangosat szippantott.

– Loial sem tudhat mindent! Ogier létére nem is olyan idős!

– Elmúlt kilencven éves – mondta Perrin védekezőn, mire a lány szigorúan rámosolygott. Egy ogiernél kilencven év körülbelül annyit jelentett, mint emberben Perrin életkora. Talán még fiatalabb is volt. A fiú nem sokat tudott az ogierekről. Mindenesetre Loial akkor is több könyvet olvasott, mint amit Perrin életében látott vagy amelyekről hallott; néha már az is felmerült benne, hogy Loial talán valamennyi, valaha nyomtatott könyvön átrágta magát. – És többet tud, mint én vagy te. Ő hisz benne, hogy ta'veren vagyok. És Moiraine is. Nem, őt még sosem kérdeztem erről, de különben miért figyelne annyira? Csak nem gondolod, hogy azért tart, hogy késeket kovácsoljak neki?

A lány egy darabig hallgatott, és amikor megszólalt, hangjában együttérzés csengett.

– Szegény Perrin! Én azért jöttem el Saldaeából, hogy kalandot keressek, és most, hogy egy kaland kellős közepén vagyok, a legnagyobb kalandban a Világtörés óta, mindössze annyit szeretnék, hogy valahol másutt lehessek! Te pedig kovács szerettél volna lenni, mégis kalandregényekben végzed, akár akarod, akár nem.

A fiú félrenézett, bár a lány illata megtöltötte az egész fejét. Nem hitte, hogy valaha is történeteket fognak róla mesélni, kivéve, ha a titka kitudódik, és mások is megtudják azon a pár emberen kívül, akik már tisztában voltak vele. Faile azt hitte, mindent tud róla, de tévedett.

Szemben, a falhoz egy fejsze és egy kalapács támaszkodott. Mindkettő egyszerű használati eszköz, akkora nyéllel, mint az alkarja. A félhold alakú, hátul harci tüskével kiegyensúlyozott fejszét gyilkolásra alkották meg. A kalapáccsal tárgyakat tudott teremteni, alkotott is már tárgyakat, a kovácsműhelyben. A kalapács feje kétszer annyit nyomott, mint a fejszéé, mégis, ezt sokkal nehezebbnek érezte, valahányszor fel kellett vennie. A kalapáccsal... elkomorodott, nem akart erre gondolni. A lánynak igaza volt. Mindössze annyit szeretett volna, hogy kovács lehessen, hazamenjen, és újból találkozhasson a családjával, azután dolgozzon a műhelyben. De nem ez volt a sorsa, ezt jól tudta.

Felállt, kezébe vette a kalapácsot, azután visszaült a ládára. Volt valami megnyugtató abban, ha a szerszámot a kezében tarthatta.

– Luhhan mester mindig azt mondja, nem menekülhetsz el azelől, amit meg kell tenned – most vette csak észre, ez egy kicsit olyan volt, mint egy kalandregény szőrös mellű hőse, akiről a lány beszélt. – Ő a kovács a falumban, akinek a legénye voltam. Már meséltem róla neked.

Perrin meglepetésére a lány nem ragadta meg az alkalmat, hogy figyelmeztesse, önmagát ismétli. Faile nem szólt semmit, csak nézett rá, mintha várna valamire. Egy pillanat múlva Perrinnek leesett a tantusz.

– Akkor hát, elmész? – kérdezte.

A lány felállt, és lesimította szoknyáját. Egy hosszú másodpercig hallgatott, mintha a válaszon gondolkodna.

– Nem tudom – felelte végül. – Jókora zűrzavarba sodortál.

– Hogy én? Miért, mit csináltam?

– Nos, ha nem tudod, én bizony nem fogom elmagyarázni!

Perrin megvakarta a szakállát, és a kezében tartott kalapácsra bámult. Mat bizonyára pontosan tudná, mire gondolt a lány. De még az öreg Thom Merrilin is. Az ősz hajú mutatványos azt állította, hogy a nőket senki sem értheti, ám amikor előjött a Kő mélyén fekvő, kicsiny szobájából, azonnal fél tucat lány kezdett sóhajtozni utána, és hallgatta a hárfajátékát meg a szerelmi történeteit, elég fiatalok ahhoz is, hogy az unokái lehessenek. Perrinnek Faile volt az egyetlen nő, akit szeretett, néha azonban úgy érezte magát, mint a hal, aki a madár gondolkozását akarja megérteni.

Tudta, hogy a lány azt akarja, hogy megkérdezze, mit jelent, amit mondott. Ennyit legalább tudott. Akkor talán elmondaná, vagy nem, de azt elvárta a fiútól, hogy megkérdezze. Ő azonban makacsul hallgatott. Ezúttal elhatározta, hogy kivárja, míg a lány magától elmondja.

Odakint, a sötétben, kakas kukorékolt.

Faile megborzongott, és karját a melle előtt keresztezve megfogta a vállát.

– A nevelőnőm mindig azt mondta, ez valakire halált jelent. Nem mintha hinnék benne, persze.

Perrin már nyitotta a száját, hogy egyetértsen a hiedelem ostoba voltával, bár maga is megremegett, figyelmét azonban most valami reszelős és kopogó hang kötötte le. A fejsze nagyot csattant a padlón. Csak annyi ideje maradt, hogy a homlokát ráncolva elcsodálkozzon, vajon mitől dőlhetett el, amikor a fejsze ismét megmozdult, pedig senki sem érintette meg, majd egyenesen felé suhant.

Perrin gondolkodás nélkül meglendítette a kalapácsát. Fém csattant a fémnek, elnyomva Faile sikoltását; a fejsze keresztülrepült a szobán, lepattant a túlsó falról, majd pengéjével előrefelé, ismét a fiúnak vágódott. Perrinnek felállta szőr a hátán.

Ahogy a fejsze elhaladt mellette, Faile előrevetette magát, és mindkét kezével megpróbálta megragadni a fegyver nyelét. Az megfordult a lány kezében, és a tágra nyílt szemű Faile arca felé vágott. Perrin éppen hogy csak időben ugrott oda. Eldobta a kalapácsot, hogy megragadhassa a fejszét. Az utolsó pillanatban megakadályozta, hogy a lányba vágódjon az éle. Meg is halt volna, ha a fejsze – az ő fejszéje! – kárt tesz a lányban. Olyan erősen rántotta el a fegyvert, hogy annak tüskéje majdnem átszúrta a mellkasát. Ezt az árat szívesen megadta volna azért, hogy a lány épségben maradjon, de agyának egy távoli zugában felrémlett benne a gondolat, hogy ez az áldozat sem mentené meg Faile-t.

A fegyver úgy csapkodott, mint egy élőlény, mint egy gonosz szándékú valami. Perrin kellett neki – ezt a fiú úgy tudta, mintha a fejsze oda üvöltötte volna neki –, ugyanakkor ravaszan is küzdött. Amikor a fiú elrántotta Faile-tól, a fegyver a saját mozdulatát használta fel, hogy rátámadhasson. Amikor pedig megpróbálta eltolni magától, a lány felé csapkodott, mintha csak tudná, hogy ettől Perrin abbahagyja a nyomást. Akármilyen erősen is tartotta a nyelet, az rángatózott a kezében, egyszer a tüskéjével, másszor görbe pengéjével sújtva felé. A fiú keze máris fájt az erőlködéstől, vastag karját, izmait megviselte ez a harc. Arcáról izzadság csorgott. Nem tudta, meddig lesz még képes küzdeni, mielőtt a fejsze kiszabadul a szorításából. Mindez őrültség volt, színtiszta őrültség, és nem maradt ideje gondolkodni.

– Menekülj! – kiáltotta összeszorított fogakkal. – Menekülj ki a szobából, Faile!

A lány arca halottsápadttá vált, de azért megrázta a fejét, és tovább birkózott a fejszével.

– Nem! Nem hagylak itt!

– Mindkettőnket megöl!

A lány újból megrázta a fejét.

Perrin hatalmas mordulással egyik kezével elengedte a fejszét – karja majd' kiugrott a helyéből, amikor egy kézzel kellett tartania a vagdalkozó fegyvert – tenyerét égette a nyél –, és ellökte a lányt. Faile csak hápogott, miközben Perrin az ajtó felé taszigálta. Nem törődve a lány sikoltozásával és ökölcsapásaival, a fiú a vállával a falnak nyomta Faile-t, míg szabad kezével kinyitotta az ajtót. Ekkor a lányt kilökte a folyosóra.

Becsukva az ajtót, hátával nekitámaszkodott, majd csípőjének segítségével a helyére csúsztatta a reteszt, miközben mindkét kezével újból megragadta a fejsze nyelét. A hatalmas, csillogó és éles penge csupán pár hüvelyknyire remegett az arcától. Hatalmas erőfeszítéssel karnyújtásnyira tolta magától a fegyvert. A vastag ajtón behallatszott Faile tompa kiáltozása és dörömbölése, Perrin azonban alig érzékelte mindezt. Sárga szeme szinte izzott, mintha a szoba összes fényét visszaverte volna.

– Most már csak te vagy és én – vicsorgott a fejszére. – Vér és hamu, hogy mennyire gyűlöllek! – Belsejének egy része közel járt a hisztérikus nevetéshez. De hiszen Rand az, akinek állítólag meg kell őrülnie! Erre itt vagyok én, és egy fejszével beszélgetek! Rand! Hogy a Fény égessen meg!

Vicsorítva az erőfeszítéstől, visszakényszerítette a fejszét az ajtótól, egy teljes lépéssel. A fegyver remegett, azért erőlködött, hogy húst érhessen. Perrin szinte érezte, mennyire szomjazik a vérére. Most egy ordítással hirtelen maga felé húzta a görbe pengét, miközben hátravetette magát. Ha a fejsze valóban élt volna, akkor biztosan a diadalkiáltását is meghallotta volna, miközben a feje felé lendült. Ekkor a fegyver hatalmas döngessél az ajtóba csapódott.

Érezte, ahogy az élet – nem tudta, mi másnak nevezhetné – kiszáll a beakadt fegyverből. Lassan elvette kezét a nyélről. A fejsze ott maradt, ahová fúródott, és újból csupán fém és fa volt már. Azért továbbra is az ajtóban hagyta. Remegő kezével letörölte arcáról az izzadságot. Az őrület. Ott jár, ahol Rand.

Hirtelen rájött, hogy már nem hallja Faile kiáltásait és dörömbölését. Visszahúzta a reteszt, és felrántotta az ajtót. A penge átütötte a vastag faajtót, és most megcsillant élén a faliszőnyegekkel telerakott folyosó ritkán elhelyezett lámpásainak fénye.

Faile kezét felemelve állt ott. Épp az ajtóra akart csapni, ám most mozdulata megdermedt. Tágra nyílt szemmel megérintette a fiú orrát.

– Még egy hüvelyk, és... – kezdte halkan.

Hirtelen a fiúra vetette magát, hevesen átölelte, és csókokkal borította el a nyakát és a szakállát, közben összefüggéstelenül mormogott. Majd épp olyan hirtelen hátralökte magát, és aggodalmasan végigfuttatta a kezét Perrin mellkasán és karjain.

– Megsérültél? Megsebesültél? Meg...?

– Semmi bajom – felelte a fiú. – És te? Nem akartalak megijeszteni.

A lány felnézett rá.

– Biztosan? Nem sebesültél meg, semmilyen módon?

– Teljesen jól vagyok! Én... – nem fejezhette be mondatát, mert a lány teljes erejéből pofon vágta, hogy csak úgy csengett a füle, mint kalapács az üllőn.

– Te nagy, szőrös barom! Azt hittem, meghaltál! Rettegtem, hogy megölt az az izé! Azt hittem...! – Elhallgatott, és újra ütésre emelte a kezét.

– Kérlek, hagyd abba! – kérte a fiú nyugodtan. A lány kezének lenyomata ott vöröslött az arcán, és biztos volt benne, hogy állkapcsa egész éjjel sajogni fog.

Megragadta a lány kezét, olyan gyengéden, mintha egy madarat tartana, és bár Faile rángatni kezdte a karját, hogy kiszabadítsa magát, keze egyetlen hüvelyknyit sem mozdult a szorításból. Ahhoz képest, amekkora erővel egész nap a kalapácsot lengette a műhelyben, a lányt tartani szinte semmi erőfeszítést sem igényelt, különösen a fejszével folytatott harc után. A lány most úgy döntött, hogy nem vesz tudomást a szorításról, inkább Perrin szemébe nézett. Sem a sötét, sem az aranyló szempár nem rezzent.

– Segíthettem volna! Nem volt jogod...

– Minden jogom megvolt rá! – felelte Perrin határozottan. – Nem segíthettél volna. Ha bent maradsz, mindketten meghaltunk volna. Nem harcolhattam volna – nem úgy, ahogyan kellett –, és tarthattalak volna biztonságban téged is, egyszerre – a lány szóra nyitotta a száját, Perrin azonban, felemelve a hangját, folytatta: – Tudom, hogy utálod ezt a beszédet. Én megteszek minden tőlem telhetőt, hogy ne kezeljelek úgy, mint egy porcelánbabát, de ha azt kívánod, hogy nézzem végig a halálodat, hát inkább megkötözlek, mint egy birkát, amit a piacra visznek, és elküldelek Luhhan asszonyságnak! Ő majd nem tűri, hogy ilyen ostobaságokat beszélj!

A fiú nyelvével megérintette egyik fogát, hogy nem lazult-e ki, és közben majdnem azt kívánta, bárcsak láthatná Faile-t, amint Alsbet Luhhannal próbál feleselni. A kovács feleségének az sem került nagyobb erőfeszítésébe, hogy kordában tartsa férjét, mint a háztartás vezetése. Még Nynaeve is vigyázott a nyelvére, ha Luhhan asszonyság ott volt a közelben. A fog továbbra is a helyén van – döntötte el végül.

Faile hirtelen, mély torokhangon felnevetett.

– Szóval képes lennél rá? De azt azért ne hidd, hogy a Sötét Úrral is ilyen könnyen elbánnál.

Perrin annyira megdöbbent, hogy elengedte a lányt. Nem látott semmi különbséget aközött, amit most mondott, és amit korábban. Mégis, míg a korábbi mondatai feldühítették a lányt, ezt az utóbbit valahogy... szívesen fogadta. Nem mintha biztos lett volna abban, mennyire kell komolyan vennie a lányt, mint esetleges veszélyforrást. Faile elrejtve késeket hordott magánál, és azt is tudta, hogyan kell használni őket.

Faile tüntetően a csuklóját dörzsölte, és valamit az orra alatt mormogott. Perrin fülét csak ilyen foszlányok ütötték meg: „szőrös ökör”, és magában megesküdött, hogy az utolsó szálig leborotválja ezt az ostoba szakállat. Le bizony.

Hangosan a lány csak ennyit mondott:

– A fejsze. Ez ő volt, igaz? Az Újjászületett Sárkány. Megpróbált megölni minket!

– Csak Rand lehetett – hangsúlyozta a fiú barátja nevét. Nem szerette, ha másként kellett Randre gondolnia. Ő azt a Randet kedvelte, akivel együtt nőtt fel Emondmezőn. – De nem akart megölni minket. Legalábbis nem ő akart.

A lány szárazon rámosolygott, inkább fintor volt ez, mint mosoly.

– Ha nem ő próbálta meg, hát remélem, soha nem is fogja!

– Nem tudom, mit csinált. De meg fogom mondani neki, hogy álljon le vele, mégpedig most, azonnal!

– Nem is tudom, miért aggódom egy olyan férfiért, aki ennyit törődik a saját testi épségével! – mormogta a lány.

Perrin kutatva ránézett, azt találgatva, mit is akart ezzel mondani, a lány azonban csupán belekarolt. Perrin még mindig tűnődött, amikor elindultak. A fejsze ott maradt, ahová becsapódott; az ajtóban. Már senkit sem fog bántani.

Fogával a hosszú szárú pipát tartva, Mat kissé kijjebb hajtotta zubbonyát, és megpróbált az előtte lefordítva fekvő lapokra meg az asztal közepén tornyosuló pénzérmékre koncentrálni. A legjobb gyapjúból szabatott magának egy ragyogóan piros, andori kabátot, amelynek mandzsettáján és magas gallérján aranyhímzések futottak, ám napról napra eszébe kellett jutnia, Tear mennyivel délebbre fekszik Andornál. Izzadság csorgott végig az arcán, és inge a hátán a bőréhez tapadt.

Asztaltársai szemlátomást észre sem vették a hőséget, pedig buggyos ujjú, tűzött selyem- brokát- és szaténszálakkal díszített kabátjaik még Maténél is vastagabbnak látszottak. Két, piros-arany egyenruhát viselő férfi a szerencsejátékosok borral teli ezüstkupáit tartotta, és ragyogó ezüsttálcákon olajbogyót, sajtot és mogyorót kínált hozzá. A forróság a szolgákra sem volt hatással, bár időnként egyikük beleásított a tenyerébe, amikor úgy gondolta, hogy senki sem nézi. Késő éjszaka volt.

Mat visszafogta magát, hogy felemelve a kártyáit, újból ellenőrizze őket. Biztosan nem változtak meg. Három uralkodó, a legértékesebb lapok, amiket az öt szín közül három kínálni tudott, ezzel kétség sem férhetett győzelméhez.

Jobban érezte volna magát, ha kockázhat; ahol ő általában játszani szokott, ott ritkán kártyáztak, ott inkább ötven, különböző kockajátékban cseréltek gazdát az ezüstmárkák, ezek a fiatal teari nemesek azonban inkább rongyokba öltöznének, semhogy kockázzanak. Csak a parasztok szoktak kockázni, bár partnerei óvakodtak attól, hogy Mat előtt hangot is adjanak e véleményüknek. Nem heves vérmérsékletétől féltek, hanem azoktól, akiket a barátainak gondoltak. A játékot, amit órákon, éjszakákon keresztül játszottak, csapónak nevezték, és kézzel festett, lakkozott kártyákat használtak hozzá. Egy városi ember készítette őket, aki jól meggazdagodott ezekből a férfiakból és a hozzájuk hasonlókból, akiknek legfeljebb a nők és a lovak vonhatták el figyelmüket, bár azok sem sokáig.

Mat mégis elég hamar belejött ebbe a játékba is, és ha a szerencséje nem is volt annyira jó, mint a kockákkal, azért megjárta. Kártyái mellett vastag erszény feküdt, a zsebében pedig egy még kövérebb lapult. Valaha, még Emondmezőn, egész vagyonnak gondolta volna, elégnek ahhoz, hogy egész hátralévő életét fényűzésben töltse. Mióta azonban eljött a Folyóközből, erősen átalakultak elképzelései a fényűzésről. A fiatal nemesek pénzérméiket hanyag, fényes halomban tartották, Matnek viszont volt néhány régi szokása, amelyekkel nem szándékozott felhagyni. A kocsmákban és fogadókban néha szükségessé vált a sürgős távozás. Különösen, ha tényleg mellette állt a szerencse.

Ha annyit nyert, amennyit akart, a Követ is épp olyan gyorsan itt fogja hagyni. Mielőtt Moiraine rájönne, miben sántikál. Mostanra már napok óta úton lehetett volna, ha korábban lelépett volna. Csakhogy arany volt kilátásban. Még egy éjszaka ennél az asztalnál, és többet kereshet, mint egyheti kockázással a kocsmákban. Csak kitartson a szerencséje!

Kissé ráncolni kezdte a homlokát, és aggodalmasan pöfékelt a pipájával, hogy bizonytalannak látsszon, vajon elég jók-e a kártyái ahhoz, hogy folytassa. Két nemesúrnak szintén pipa lógott a szájában, de az övéket borostyánkövekkel ékesített ezüstberakás díszítette. A forró, csendes levegőben illatosított dohányuknak olyan szaga volt, mint egy hölgy hálószobájának. Nem mintha Mat járt volna valaha ilyen helyen. Egy súlyos betegség, ami majdnem megölte, úgy kilyuggatta az emlékezetét, mint a legfinomabb csipkét, de azért abban biztos volt, hogy erre emlékezne. Még a Sötét Úr sem lenne elég elvetemült ahhoz, hogy egy ilyen élményt elfelejtsek!

– Ma kikötött a Tengeri Nép egyik hajója – mormogta Reimon a pipája alól. A széles vállú, ifjú úr szakállát hegyesre nyírva és olajozva viselte. Ez volt a legújabb divat a fiatalabb nemesek körében, Reimon pedig épp olyan lelkesen hajkurászta a legújabb divatot, mint a nőket. Ennél csak kártyázni szeretett jobban. Egy ezüstkoronát hajított az asztal közepére, és újabb kártyát húzott. – Egy klipper. Úgy beszélik, azok a leggyorsabb hajók. Még a szélnél is gyorsabban futnak, az a hír járja. Megnéznék egy ilyet! A Fény égesse meg a lelkemet, én bizony megnézném! – Nem is fárasztotta magát azzal, hogy a frissen húzott kártyájára pillantson, sosem tette, míg meg nem volt a teljes ötöse.

A kövérkés, rózsaszín arcú férfi Reimon és Mat között kuncogni kezdett.

– Látni akarod a hajót, Reimon? Úgy érted, a lányokat, nem igaz? A nőket. A különleges Tengeri Nép szépségeit, a gyűrűiket, a csecsebecséiket, meg a ringó járásukat, mi? – A fiú egy koronát dobott az asztalra, és vett egy lapot. Amikor ránézett, elfintorodott. Ez semmit sem jelentett, ha az ember Edorion arckifejezését vette volna alapul, akkor az úrfi lapjai mintha mindig rosszul jártak volna. Pedig többet nyert, mint veszített. – Nos, talán én szerencsésebb leszek a Tengeri Nép leányaival!

A kártyaosztó, egy magas, vékony fiatalember Mat másik oldalán, még elegánsabb hegyes szakállal, mint amilyen Reimoné, orra tövére tette az ujját.

– Azt hiszed, velük szerencsés leszel, Edorion? Amilyen zárkózottak, örülhetsz, ha a kölnijük illatát megszagolhatod! – azzal mélyen beleszippantott a levegőbe, mire a többiek felnevettek, még Edorion is.

A leghangosabban a sima arcú Estean nevetett, közben pedig hosszú, homlokába hulló hajába túrt. Ha finom, sárga zubbonya helyett durva gyapjút viselt volna, parasztnak is elment volna, pedig Tear egyik leggazdagabb nagyurának a fia volt, az asztalnál pedig a legmódosabb játékos. Borból is jóval többet ivott, mint asztaltársai.

Áthajolva a mellette ülő, Baran nevű, nagyképű ember fölött, aki mindig úgy nézett ki, mint aki a saját, hegyes orrára bámul le, Estean kissé remegő ujjával megbökte az osztót. Baran hátradőlt, és elfintorodott a pipája fölött, mintha attól félne, hogy Estean lehányja.

– Ez jó, Carlomin – gurgulázta Estean. – Te is így gondolod, nem igaz, Baran? Eldorion még csak bele sem szagolhat! Ha ki akarja próbálni a szerencséjét... a játékban... akkor az aiel némbereket kell kerülgetnie, mint ahogy ez a Mat fiú teszi. Csupa lándzsa és kés! A Fény égesse meg a lelkem! Mintha egy oroszlánt kérnél táncra! – Az asztalra halotti csend borult. Egyedül Estean nevetett, majd pislogni kezdett, és megint beletúrt a hajába. – Na, mi a baj? Mondtam valamit? Á! Á, igen. Ők.

Mat alig tudta elrejteni rosszallását. Ennek az ostobának épp az aieleket kellett felemlegetnie. Az egyetlen ennél is rosszabb téma az aes sedai-ok lettek volna; ezek inkább tűrték volna, hogy aielek sétálgassanak a folyosókon, megvető pillantást vetve minden szembejövő tearire, mint hogy egyetlen aes sedai legyen közöttük, most pedig, legalábbis ezek azt gondolták, mindjárt legalább négy is van belőlük. Mat előkotort egy andori ezüskoronát az asztalon fekvő erszényéből, és az edénybe dobta. Carlomin lassan kiosztotta a kártyákat.

Mat hüvelykujjának körmével óvatosan felemelte, és a szeme sem rebbent. A Kupák Ura, egy teari Nagyúr feküdt előtte. Az, hogy milyen uralkodók voltak a pakliban, tájanként változott, mindig az adott ország uralkodója volt a Kupák Ura, a legértékesebb lap. Most egy régi kártyát kapott. Mat már újabbfajta paklikat is látott, Rand arcmásával vagy valami hasonlóval a Kupák Uraként, amelyen még egy sárkányos zászló is szerepelt. Rand mint Tear uralkodója; ez még mindig elég nevetségesnek tűnt a szemében ahhoz, hogy állandóan meg akarja csípni magát, hogy felébredjen. Rand csak egy birkapásztor volt, egy remek legény, akivel csodálatos kalandokat élhetett át az ember, ha éppen nem jött rá, hogy komoly és kötelességtudó alaknak mutassa magát. Viszont ahogy néznie kellett Randet, az Újjászületett Sárkányt, ettől most kötözni való bolondnak érezte magát, bolondnak, ha továbbra is itt marad, ahol Moiraine bármikor megragadhatja a grabancát, és ahol mindig arra kellett várnia, hogy mi a fene jut legközelebb Rand eszébe. Lehet, hogy Thom Merrilin elkísérné. Vagy Perrin. Csak hát úgy tűnt, hogy Thom kezdi magát olyan otthonosan érezni itt, a Kőben, mint aki soha többé nem akar felkerekedni innen, és Perrin sehová sem volt hajlandó menni, hacsak nem Faile intett neki, hogy siessen oda. Nos hát, ha úgy alakulnak a dolgok, akkor lehet, hogy Mat egyedül indul el, hogy keresztülsétáljon a világtörténelmen.

Ám most még elég ezüst hevert itt az asztalon, és ez előtt az ifjú nemesúr előtt még ott csillogott az arany is, ha pedig Mat még az ötödik királyt is megkaparinthatná, akkor már senki nem lenne képes jobb kártyát borítani az asztalra, mint ő. Nem mintha valóban szüksége lett volna rá. Hirtelen érezte, ahogy csiklandozni kezdi a szerencse. Természetesen nem olyan erővel csiklandozta, mintha kockázott volna, de most már biztos volt benne, hogy négy királlyal is győzhet. A teariek egész éjjel vadul kártyáztak. Tíz tanya értéke cserélt eddig gazdát.

Carlomin azonban csupán bámulta a kezében tartott kártyákat anélkül, hogy negyediket húzott volna, miközben Baran vadul pöfékelt a pipájával, és feltornyozta maga előtt az érméket, mintha csak rögtön a zsebébe akarta volna őket tömni. Reimon szakálla rejtekében komor képet vágott, Edorion pedig nagy érdeklődéssel tanulmányozta körmeit. Csupán Estean viselkedése nem árult el semmit. Bizonytalanul mosolyogva körülnézett az asztalnál, és valószínűleg már el is felejtette saját szavait. Általában játék közben igyekeztek nem csikorgatni a fogukat, ha valaki az aielekre terelte a szót, de most már igencsak benne jártak az éjszakában, és rengeteg bor fogyott már a szobában.

Mat kétségbeesetten törte a fejét, hogyan tudna kellő mennyiséget magához venni a többiek aranyából, ugyanakkor szerette volna befejezni ezt az átkozott játékot. Elég volt egy pillantást vetni az arcukra ahhoz, hogy meggyőződjön arról, nem lesz elég, ha egyszerűen csak más témára tereli a beszédet. Volt azonban még egy kiút. Ha meg tudná nevettetni őket... Megér ez annyit, hogy utána rajtam röhögjenek? Rágcsálni kezdte pipája szárát, és törte a fejét, hátha eszébe jut valami más is.

Baran mindkét kezével belenyúlt az aranyba, és nekilátott, hogy az érméket visszarakja zsebeibe.

– Lehet, hogy azért mégis szerencsét próbálok ezeknél a tengeri asszonyoknál – szólalt meg Mat gyorsan. Kivette szájából a pipát és azzal gesztikulált. – Ha az aiel lányokra fáj a fogatok, akkor nagyon különös dolgok történhetnek veletek. Igen különösek. Mint például az a játék, amelyet ők a Hajadon Csókjának neveznek – most már mind rá figyeltek, de Baran még mindig a markában tartotta az aranyérméket, és Carlomin továbbra sem látszott hajlandónak arra, hogy újabb kártyát húzzon.

Estean részegen felröhögött.

– Megcsókolnak, és közben a bordáid közé nyomják az acélt, nem igaz? A Lándzsa Hajadonjai. Az acélt. Az acélt a bordáid közé! A Fény égesse meg a lelkem!

A többiek nem nevettek, viszont mind figyelmesen hallgattak.

– Hát, nem egészen – Mat kényszerítette magát, hogy elvigyorodjon. A Fény égessen meg! Most már, hogy eljárt a szám, nyugodtan elmondhatom a többit is. – Rhuarc mondta nekem, hogy ha szeretnék közelebb kerülni a Lándzsa Hajadonjaihoz, akkor meg kell kérdeznem tőlük, miként kell a Hajadon Csókját játszani. Azt mondta, ez a legegyszerűbb útja annak, hogy megismerjem őket – ez eddig még mindig úgy hangzott, mintha valamelyik otthoni, csóklopós játékról, például a Százszorszép Csókjáról lett volna szó. Mat sosem hitte volna, hogy az aiel törzsfő tréfálkozni fog vele. Legközelebb majd jobban oda kell figyelnie. Kényszerítette magát, hogy még szélesebben vigyorogjon. – Szóval, odamentem Bainhez, és... – Reimon türelmetlenül ráncolta a homlokát. Rhuarc nevén kívül egyikük sem ismert egyetlen aiel nevet sem, és nem is érdekelte őket. Mat tehát kihagyta a neveket, és így folytatta. – Odamentem, mint borjú a vágóhídra, és megkértem, hogy tanítson meg erre a játékra – valamit azért már sejtenie kellett volna abból, ahogy a lányok mosolyogni kezdtek. Mint a macskák, akiket az egérke hívott táncolni. – Mielőtt észbe kaphattam volna, már egy tucatnyi lándzsa szegeződött a torkomnak. Mint egy acél nyakörv. Egy tüsszentéssel simára borotválhattam volna magamat.

A többiek harsányan röhögtek az asztal körül. Reimon nevetése inkább hörgésre emlékeztetett, míg Esteané részeg ugatásra, de valamennyien harsányan nevettek.

Mat hagyta, hadd nevessenek. Szinte újra érezte a lándzsák hegyét a torkán, ahogy bőrébe mélyedtek, ha csak egy ujját is megmozdította. Bain, aki egész idő alatt nevetett, elmesélte neki, hogy még sosem hallott olyasmiről, hogy egy férfi maga kérte volna, hadd játszhassa el a Hajadon Csókját.

Carlomin végigsimította szakállát, és látva Mat habozását, megszólalt:

– Itt most már nem hagyhatod abba! Meséld tovább! Mikor történt? Lefogadom, hogy két éjszakával ezelőtt! Amikor nem jöttél játszani, és senki sem tudta, hogy hol vagy.

– Azon az éjszakán Thom Merrilinnel játszottam – felelte Mat gyorsan. – A Csók sokkal régebben történt – örült, mert egyetlen arcizma sem árulta el, hogy hazudott. – Mindegyikőjüket meg kellett csókolnom. Ez volt minden. Ha úgy vélték, hogy jól sikerült a csók, akkor kicsit visszahúzták lándzsáikat. Ha nem, akkor valamivel erősebben belenyomták, csak hogy felbátorítsanak. Ez volt minden. Azt viszont elmondanám, hogy volt már véresebb borotválkozásom is.

Ismét ráharapott pipájára. Ha ennél többet akarnak tudni, akkor oda mehetnek a lányokhoz, és maguk is eljátszhatják a játékot. Szinte remélte, hogy egy-kettő csak lesz ilyen bolond közülük. Az átkozott aiel nők, és az ő átkozott lándzsáik! Csak napnyugtakor került vissza a saját ágyába.

– Az nekem éppen elég lenne! – jelentette ki Carlomin szárazon. – A Fény égesse meg a lelkemet, ha ez nekem nem lenne elég! – Egy ezüst koronát dobott az asztalra, és vett egy új lapot. – A Hajadon Csókja! – rázkódni kezdett a nevetéstől, és a röhögés újabb hulláma söpört végig az asztalon.

Baran kért egy ötödik kártyát, és Estean remegő kézzel levett egy érmét az előtte álló halom tetejéről. Minden figyelmét összeszedve, megpróbálta megállapítani, hogy mit is tart a kezében. Most már nem fogják abbahagyni a játékot.

– Vadak! – morogta Baran pipájával a szájában. – Tudatlan vadak! Ez minden, a Fény égesse a lelkem! Barlangokban laknak a pusztában! Barlangokban! Egy vademberen kívül senki sem akarna kint lakni a sivatagban.

Reimon bólintott.

– Legalább Sárkány Urunkat szolgálják. Ha ez nem így lenne, fognék száz védelmezőt, és kisöpörném őket a Kőből! – Baran és Carlomin nyomatékosan bólintottak szavaira.

Matnek némi erőfeszítésébe került, hogy arca mozdulatlan maradjon. Már gyakran hallott ilyesmit. Hencegni nem volt nehéz, ha senki sem kényszerítette az embert arra, hogy megtegye, amiről beszélt. Száz védelmezővel? Még akkor is, ha Rand valami oknál fogva nem állna be a küzdelembe, ez a pár száz aiel képes lenne bármilyen sereg ellen megvédeni a Követ, próbálkozzanak is akármivel a teariek. Nem mintha a Kő kellett volna nekik. Mat úgy sejtette, csupán azért vannak itt, mert Rand is itt van. Azt azonban nem hitte, hogy a fiatal nemesek közül bármelyik is felismerte volna ezt. Amennyire csak lehetett, igyekeztek nem észrevenni az aieleket. Ráadásul ez a gondolatmenet cseppet sem nyugtatta volna őket meg.

– Mat! – Estean legyezőszerűen kiterítette markában a kártyákat, majd összetolta őket, mintha nem tudná eldönteni, mit is kezdjen velük. – Mat, ugye fogsz beszélni Sárkány Urunkkal, igaz?

– Miről? – kérdezte Mat gyanakodva. Ezek közül a teari fickók közül már túl sokan tudtak arról, hogy együtt nőtt fel Randdel. Ez cseppet sem tetszett neki. Úgy tűnt, a teariek azt képzelik, hogy Mat kart karba öltve szökdécsel Randdel, ha éppen nem néznek oda. Közülük egy sem ment volna még a saját édes testvére közelébe sem, ha arról kiderül, hogy képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. El sem tudta képzelni, miért őt tartják a nagyobb bolondnak.

– Nem mondtam volna? – Az ellenszenves arcú férfi kártyáira pillantott, aztán megvakarta a fejét. Ábrázata felvidult. – Ó, megvan! A proklamációja, Mat! Amit Sárkány Urunk mondott. A legutóbb. Amikor arról beszélt, hogy a közönséges embereknek is joguk van Nagyurakat bevádolni a Tanács előtt. Ki hallott már olyasmit, hogy egy Nagyurat a Tanács elé idéztek volna? Mégpedig valamilyen semmi kis paraszt miatt!

Mat keze ökölbe szorult a pénzeszacskó körül, hogy az érmék felcsikorogtak benne.

– Hát nem lenne szörnyű – válaszolta halkan –, hogyha bíróság elé állítanának téged, és elítélnének, csak mert leteperted egy halász lányát, pedig a lánynak nem kellettél, vagy mert megkorbácsoltattál valami szutykos parasztot, mert sárral fröcskölte be a köpenyedet?

A többiek nyugtalanul mocorogni kezdtek a széken, mert érezték, hogy elkomorodott, de Estean olyan hevesen bólogatott, hogy feje szinte ide-oda ugrándozott, mintha el akarta volna dobni.

– Pontosan! De hát erre természetesen nem kerülhet sor. Hogy ítélhetne el egy Nagyurat a Tanács? Soha! Természetesen nem! – Részegen rávigyorgott a kártyáira. – Még hogy halászlány! Bármennyire is mosdatod őket, halszagúak maradnak. A dundi parasztlányok a legjobbak. Csak ajánlani tudom őket.

Mat hevesen emlékeztette magát arra, hogy játszani jött. Kényszeríteni akarta magát, hogy ne törődjön azzal, amit ez a részeg disznó fecseg, és megpróbált arra összpontosítani, hogy hány aranyat varázsolhatna még ki Estean erszényéből. A nyelve azonban egyszerűen nem akart engedelmeskedni neki.

– Ki tudja, hova vezetne mindez? Lehet, hogy még fel is akasztanának valakit!

Edorion aggódó oldalpillantást vetett rá.

– Feltétlenül ezekről a... köznapi emberekről kell beszélnünk, Estean? Azt mondd inkább, mi újság a vén Astoril lányaival? Eldöntötted már, hogy melyiket akarod feleségül venni?

– Tessék? Hát, azt hiszem, valószínűleg pénzfeldobással döntöm el – Estean komoran bámulta a kártyáit, egyet dobott, aztán ismét a homlokát ráncolta. – Medorénak van két vagy három csinos szobalánya. Talán Medorét veszem el.

Mat nagyot kortyolt ezüstkupájából, hogy ezzel lekötve magát, ne húzzon be egy hatalmasat a fickó paraszt képébe. Még mindig az első kupáját iszogatta; a szolgák lemondtak arról, hogy az övét is feltöltsék. Ha megütné Esteant, egyikük sem tenne semmit, hogy megakadályozzák, talán még Estean maga sem. Csak azért, mert ő a Sárkány Nagyúr barátja volt. Azt kívánta, bárcsak kint lenne egy csapszékben, valahol a város peremén, ahol csak egyszerű kikötői munkásokkal gyűlhet meg a baja. Ha azok vádolják csalással, akkor talpraesettsége vagy pedig gyors ökle könnyedén kimenthetné a kutyaszorítóból. Hát igen, tényleg bolondság volt ilyesmire vágyni!

Edorion ismét kutató pillantást vetett Matre, mint aki meg akarja állapítani, hogy mennyit engedhet meg magának.

– Hallottam ma egy szóbeszédet. Azt beszélik, hogy Sárkány Urunk hadba vezet minket Illian ellen.

Mat majdnem félrenyelte a borát.

– Micsoda? – hörögte.

– Háború – válaszolta Reimon is boldogan, és még csak ki sem vette a pipát a szájából.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Carlomin, Baran pedig hozzátette:

– Semmi ilyesmit nem hallottam!

– Én is csak ma hallottam róla, de egyből három vagy négy, különböző embertől – Edorian ismét elmélyedt kártyái tanulmányozásában. – Ki a fene tudja, mennyi az igaz belőle?

– Igaznak kell lennie – válaszolta Reimon. – Ha Sárkány Urunk vezet minket, Callandorral a kezében, akkor talán még harcolnunk sem kell! Szétkergeti a seregeiket, és mi egyszerűen bevonulunk Illianba. Tulajdonképpen kár. A Fény égesse meg a lelkemet, tényleg kár! Annyira örültem volna, ha karddal a kezemben összemérhettem volna a tudásomat az illianiakkal!

– Ha Sárkány Urunk vezet minket, akkor erre nem lesz lehetőséged – felelte Baran. – Leborulnak előttünk, mihelyt meglátják a sárkányos lobogót.

– És ha nem – tette hozzá Carlomin nevetve –, villámokkal zúzza majd őket porrá!

– Először Illian – folytatta Raimon –, utána pedig... aztán pedig az egész világot elfoglaljuk Sárkány Urunknak. Meséld el neki, hogy ezt én mondtam, Mat! Az egész világot!

Mat a fejét csóválta. Egy hónappal ezelőtt még szörnyen felháborodtak volna, ha megtudják, hogy egy férfi képes ilyen mértékben élni az Egyetlen Hatalommal, egy férfi, akinek a sors azt a jövőt tartogatta, hogy megőrül, és kínhalált hal. Most viszont készen álltak arra, hogy kövessék Randet bármilyen csatába, és a Hatalomban bíztak, hogy megnyerje számukra a harcot. Az Egyetlen Hatalomban, még ha ezt nem is akarták így kimondani. Másrészt szükségük is volt valamire, amiben megkapaszkodhattak. Tear legyőzhetetlen Köve az aielek kezébe került. Az Újjászületett Sárkány saját lakosztályában aludt, Callandorral a kezében, százlábnyira a fejük felett. Tear háromezer éves történelme és világképe romokban hevert, és feje tetejére állt a mindenség. Mat azon töprengett, ő vajon másként gondolkodna-e. Csak egy esztendő kellett hozzá, hogy az ő saját világa is darabokra szakadjon. Végigtáncoltatott egy teari aranykoronát ujjain. Bárhogy is jutott el idáig, most már nincsen visszaút!

– Mikor szállunk hadba, Mat? – kérdezte Baran.

– Nem tudom – válaszolta megfontoltam. – Nem hiszem, hogy Rand kirobbantana egy háborút – kivéve, ha már tényleg kezd megőrülni. Ezt a gondolatot alig tudta elviselni.

A többiek úgy meredtek rá, mintha azt bizonygatta volna, hogy a nap reggel nem fog felkelni.

– Mi természetesen hűségesen szolgáljuk Sárkány Urunkat – Edorion komoran méregette kártyáit. – De lent, vidéken... úgy hallottam, hogy néhány Nagyúr, de tényleg csak néhány, megpróbál sereget gyűjteni, hogy visszafoglalják a Követ – hirtelen egyikük sem nézett Matre. Csupán Estean próbálkozott még mindig azzal, hogy rendbe rakja kártyáit. – Ha Sárkány Urunk hadba vezet minket, ebből persze nem lesz semmi. Az biztos, hogy mi itt a Kőben, hűségesek vagyunk. A Nagyurak is, abban sem kételkedem! Csupán páran nem azok, lent, vidéken.

Hűségük csak addig tart, míg félnek az Újjászületett Sárkánytól! Egy pillanatra Matet elfogta az érzés, hogy egy kígyókkal teli veremben akarja hátrahagyni Randet. Aztán eszébe jutott, hogy kicsoda is valójában barátja. Akkor már inkább olyan az egész, mintha menyétet hagyna a tyúkólban. Rand a barátja volt. De az Újjászületett Sárkány... Ki a fene lehetne az Újjászületett Sárkány barátja? Én aztán nem hagyom cserben! Valószínűleg a fejükre rogyaszthatná a Követ, ha úgy akarná. Ahogy az én fejemre is. Úgy érezte, itt az idő, hogy menjen.

– Nem kell a halász lánya! – morogta Estean. – Te beszélni fogsz a Sárkány Nagyúrral.

– Te jössz, Mat – mondta Carlomin zavartan. Meglehetősen ijedtnek látszott, bár Mat nem tudta eldönteni, mitől is fél valójában. Attól, hogy Estean ismét feldühíti a fiút, vagy pedig, hogy beszélgetésük visszakanyarodik a hűség témájához? – Húzol egy ötödik kártyát, vagy kiszállsz?

Mat rájött, hogy nem figyelt rendesen. Rajta és Carlominon kívül már mindenkinél öt kártya volt. Csupán Reimon borította lapjait az asztalra, jelezve, hogy kiszállt. Mat habozott, úgy tett, mintha töprengene, aztán felsóhajtott, és egy újabb érmét dobott a halomra.

Amikor az ezüstkorona megperdült az asztalon, hirtelen érezte, hogy szerencséje vékony erecskéből őrjöngő folyammá erősödik. Az ezüstkorong csilingelő hangja visszhangokat váltott ki fejében. Pontosan meg tudta volna mondani, melyik oldalára fog esni az érme. Ugyanilyen pontossággal tudta már azt is, hogy Carlomintól melyik kártyát fogja utolsónak megkapni.

Összesöpörte kártyáit az asztalon, aztán tenyerében legyezőszerűen kiterítette őket. Az előző négy mellett ott volt már a Lángok Ura, akit az amyrlin képmására formáztak meg. A tenyerében lángot tartó nő cseppet sem hasonlított Siuan Sanchéra. Bármit is éreztek a teariek az aes sedai-okkal szemben, azért Tar Valon erejét elismerték, még akkor is, ha a Lángok Ura volt a leggyengébb a királyok között.

Mennyi volt az esélye, hogy mind az öt hozzá kerül? A szerencse legjobban a véletlenszerű dolgokban szegődött mellé, mint például a kockánál, ám most talán a kártyában is kezdett megmutatkozni.

– A Fény égesse hamuvá a csontjaimat, ha nem! – mormogta. Legalábbis ezt akarta mondani.

– Látjátok! – kiáltotta Estean. – Most aztán nem tagadhatod! Ezt az Ősi Nyelven mondtad! Valamit az égésről és a csontokról – körbevigyorgott az asztaltársaságon. – A tanárom büszke lenne rám! Ajándékot kellene küldenem neki. Ha tudnám, hová ment!

A nemeseknek illett volna beszélniük az Ősi Nyelvet, bár a valóságban kevesen tudtak belőle többet, mint Estean. A fiatal urak most vitatkozni kezdtek azon, mit is mondott pontosan Mat. Úgy tűnt, azt hiszik, a melegről beszélt valamit.

Mat bőre libabőrös lett, amikor megpróbálta visszaidézni előbbi szavait, amelyek önkéntelenül jöttek a szájára. Zagyvaság volt, mégis, majdnem úgy tűnt, mintha értenie kellene. A Fény égesse meg Moiraine-t! Ha békén hagyott volna, akkor most nem lennének az emlékezetemen akkora lyukak, hogy egy ökrösszekér is átfér rajtuk, és nem zagyválnék arról... szóval, amiről az előbb beszéltem! És persze fejhetné az apja teheneit, ahelyett hogy egy teli zseb arannyal sétálgatna, ezt a részt azonban most megpróbálta elfelejteni.

– Játszani is fogtok – kérdezte most jó hangosan –, vagy csak fecsegtek, mint az öreg asszonyok a kötéseik felett?

– Játszunk – jelentette ki Baran kurtán. – Három korona, arany! – dobta az érméket az edénybe.

– És mellé még három! – mondta Estean, majd csuklott egyet, és hat arany koronát rakott a halomra.

Mat elnyomta vigyorát, és máris elfeledkezett az Ősi Nyelvről. Ez nem esett nehezére, ugyanis nem akart rá gondolni. Mellesleg, ha így folytatják a téteket, talán már ma éjjel is eleget nyer ahhoz, hogy kora reggel útra kelhessen. Ha pedig Rand olyan őrült, hogy háborút indítson, akkor akár gyalog is elmegyek.

Odakint, a sötétben kakas kukorékolt. Mat kényelmetlenül megmozdult, és figyelmeztette magát, hogy ne legyen ostoba. Senki sem fog meghalni.

Tekintete a lapjaira esett, és pislognia kellett. Az amyrlin tűz helyett most kést tartott a kezében. Mialatt pedig Mat megpróbálta megnyugtatni magát, hogy fáradt és hallucinál, a nő beledöfte az apró pengét a fiú kézfejébe.

Mat rekedt kiáltással eldobta a kártyákat, és felborítva székét, hátravetette magát. Esés közben mindkét lábával az asztalba rúgott. A levegő mintha besűrűsödött volna, mint a méz. Minden úgy mozgott, mintha lelassult volna az idő, mégis minden egyszerre történt. Kiáltását tompa kiáltások visszhangozták, mintha egy barlang falai adták volna vissza. A fiú a székével együtt hátra esett; az asztal felfelé lebegett.

A Lángok Ura a levegőben függött, és egyre nagyobbra nőtt. A lapon a figura gonosz mosollyal nézte Matet. A majdnem életnagyságú amyrlin most kilépett a lapból; még mindig festett figurának látszott a síkban, késével azonban Mat felé vágott. A pengét a fiú vére festette vörösre, mintha már egyszer a szívébe mártotta volna. A nő mellett a Kupák Ura is nőni kezdett most, és a teari nagyúr kivonta kardját.

Mat lebegett, mégis, valahogy sikerült elérnie a bal ruhaujjába rejtett tőrt, és ugyanazzal a mozdulattal el is hajította, egyenesen az amyrlin szívébe. Ha ennek a lénynek egyáltalán volt szíve. A második kés még lazább mozdulattal került elő, és lazábban is dobta el. A két penge úgy lebegett át a levegőn, mint valami pihék. Mat üvölteni szeretett volna, de a merénylet miatti első kiáltás még mindig ott volt a száján. A Pálcák Ura is növekedni kezdett a másik két lap alakja mellett, és Andor királynője most úgy emelte fel pálcáját, mint valami bunkósbotot, vörös-arany haja egy őrült vicsorgását keretezte.

Mat még mindig esett, még mindig kiáltott. Az amyrlin mostanra már kiszabadult a kártyából, és a Nagyúr Mat felé csapkodott a kardjával. A lapos alakok majdnem olyan lassan mozogtak, ahogyan ő. De csak majdnem. Mat biztos volt benne, hogy a kezükben tartott fegyverek alkalmasak a gyilkolásra, és egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy a pálcával szétloccsanthatnának egy fejet. Az ő fejét.

Elhajított tőrei úgy mozogtak, mintha valami kocsonyában süllyednének. Biztos volt benne, hogy a kakas neki kukorékolt. Akármit is mondott az apja, ez az előjel mégis igaznak bizonyult. De azért nem fogja csak úgy megadni magát, hogy egyszerűen meghaljon. Valahogyan sikerült még két tőrt előbányásznia a kabátja alól, így most mindkét kezében tarthatott egyet. Nagy nehezen megfordult a levegőben, hogy lába a teste alá kerülhessen, és elhajította az egyik kést a bunkósbotot tartó, aranyhajú alak felé. A másikat tovább fogta, és közben megpróbált megfordulni, hogy amikor földet ér, készen álljon...

A világ most visszaállt a normális tempójába, és Mat esetlenül az egyik oldalára esett, olyan erősen, hogy a levegő is kiszorult belőle. Kétségbeesetten lábra állt, és kabátja alól egy újabb kést húzott elő. Nem hordhatsz magadnál eleget, szokta mondani Thom. Most azonban már nem volt szükség rájuk.

Egy pillanatig azt hitte, hogy a kártyák és az alakok eltűntek. Vagy lehet, hogy az egészet csak képzelte. Lehet, hogy ő fog megőrülni. Ekkor azonban meglátta az eredeti alakjukra zsugorodott lapokat. Még remegő kései a fal faburkolatához szegezték őket. Mélyen, szaggatottan fellélegzett.

Az asztal az oldalán feküdt, a pénzérmék még mindig gurultak a földön, ahová a szolgák és a nemesurak lekuporodtak, a szétszóródott lapok mellé. Leesett állal, tágra nyílt szemekkel bámultak Matre és a késeire, azokra, amelyeket a kezében tartott, és amelyek a falból álltak ki. Estean megragadott egy ezüstkupát, amely csodálatos módon állva maradt, és önteni kezdte magába a bort. A folyadék lefolyt az állán, a mellére.

– Csak mert nincsenek nyerő lapjaid – mondta Edorion rekedten –, azért még nem kell... – iszonyodva elhallgatott.

– Te is láttad – jelentette ki Mat, és visszadugta késeit a tokjaikba. Kézfején vékony patakban vér folyt az apró sebből. – Ne tégy úgy, mintha vak lennél!

– Én aztán semmit sem láttam! – mondta Reimon mereven. – Semmit a világon! – Mászni kezdett a földön, összegyűjtve az arany- és ezüstérméket. Csak a pénzre figyelt, mintha az lenne most a legfontosabb a világon. A többiek követték példáját, Esteant kivéve, aki végigjárta a feldőlt kupákat, hogy megnézze, maradt-e még valamelyikben bor. Az egyik szolga arcát a kezébe temette, a másik lehunyt szemmel, láthatóan hangtalanul imádkozott.

Mat elnyomott egy káromkodást, és odalépett, ahonnan a faburkolatból még mindig kiálltak a kései. Ismét kártyalapok voltak, csupán kemény kartonlapok, megrepedt lakkréteggel. Az amyrlin figurája azonban kezében még mindig tőrt tartott a láng helyett. Mat vér ízét érezte, és rájött, hogy a kezén ejtett sebet szívja.

Gyorsan kihúzta késeit, ám mielőtt eltette volna őket, mindegyik lapot kettészelte. Egy pillanatig a padlót borító kártyalapok között kutatott, míg rá nem talált a Pénz és a Szelek Uraira is, és őket is kettévágta. Ettől kissé ostobának érezte magát – hiszen az egésznek vége volt, leszámolt velük – a kártyák most már újból csupán kártyák voltak –, mégis, kényszert érzett, hogy megtegye.

A négykézláb álló, fiatal nemesek közül egy sem próbálta megakadályozni abban, amit tett. Elmásztak az útjából, még csak rá sem pillantottak. Ma már nem fognak játszani, és valószínűleg jó pár éjszakára abbamaradt a játék. Legalábbis vele nem játszanak többé. Bármi is történt, az nyilvánvalóan ellene irányult. És még nyilvánvalóbb volt, hogy köze volt az Egyetlen Hatalomhoz. Ennek pedig a teari nemesek nem akartak részesei lenni.

– A Fény égessen meg, Rand! – mormogta Mat hangtalanul. – Ha meg kell őrülnöd, hát engem hagyj ki belőle! – Pipája két darabban feküdt, a nyele letört róla. Mat haragosan felragadta a földről pénzeszacskóját, és kirontott a teremből.

Elsötétített hálószobájában Rand kényelmetlenül feküdt az öt személynek is kényelmesen megfelelő ágyon. Álmodott.

Álmában Moiraine egy hegyes bottal ösztökélte egy sötét erdőn át, oda, ahol az Amyrlin Trón egy farönkön ülve várta, kezében egy gyeplőnek előkészített kötéllel, az ő számára. A fák között, félig rejtve, homályos alakok mozogtak, és mind őrá vadásztak; itt egy tőr éle villant meg a lemenő nap fényében, ott rá váró köteleket pillantott meg. A karcsú, még a válláig sem érő Moiraine arcán olyan kifejezés ült, amilyet tőle még sosem látott. Félelem. Izzadva tovább terelte Randet, próbálta még gyorsabban az amyrlin felé irányítani. Árnybarátok és Kitaszítottak az árnyékban, a Fehér Torony póráza előtte, Moiraine mögötte. Rand kicselezte Moiraine botját, és elmenekült.

– Ehhez már túl késő! – kiáltott utána a nő, de neki vissza kellett mennie. Vissza.

Hangosan mormogva hánykolódott az ágyon, majd elhallgatott, és egy pillanatig könnyebben lélegzett.

Otthon volt újból, a Vízierdőben. A fák lombja között áthatolt a nap sugara, megvilágítva az előtte csillogó tavat. Zöld moszat fedte be a tó innenső oldalán a sziklákat, harminc lépéssel távolabb, a másik partnál, pedig vadvirágok voltak szétszórva. Ez volt az a tó, ahol gyerekkorában megtanult úszni.

– Most már be kéne menned!

Meglepetten megpördült. A háta mögött Min állt vigyorogva, férfi zubbonyában és lovaglónadrágjában. Mellette pedig Elayne, vörös-arany fürtjeivel, zöld selyemköntösben, amelyben akár anyja palotájában is megjelenhetett volna.

Az előbb Min beszélt, ám Elayne hozzátette:

– Hívogatónak tűnik a víz, Rand. Itt senki sem fog minket zavarni.

– Nem is tudom – kezdte lassan. Min elhallgattatta, amikor ujjait a nyakára fonta, és lábujjhegyre állva megcsókolta.

A lány lágyan mormolva megismételte Elayne szavait:

– Itt senki sem fog minket zavarni! – hátralépett, majd ledobta a kabátját, utána pedig ingét kezdte gombolni.

Rand csak bámulta, és még inkább, amikor észrevette, hogy Elayne köntöse a hínáros földön hever. A leányörökös, éppen lehajolt, és keresztbetett karjaival a szoknyája szegélyét ragadta meg.

– Mit csináltok? – kérdezte a fiú elhaló hangon.

– Úszni készülünk veled – jelentette ki Min.

Elayne rámosolygott, majd a szoknyát a feje fölé húzta.

Rand villámgyorsan elfordult, bár félig-meddig szeretett volna úgy maradni. Ekkor hirtelen Egwene-t pillantotta meg, aki hatalmas, sötét szemével szomorúan nézett rá. A lány szó nélkül megfordult, és eltűnt a fák között.

– Várj! – kiáltotta Rand utána. – Megmagyarázom!

Futni kezdett; meg kellett találnia a lányt. Ahogyan azonban a fák széléhez ért, Min hangja megállította:

– Ne menj, Rand!

Elayne-nel együtt már a vízben voltak, csupán a fejük látszott ki, ahogyan lustán a tó közepén úsztak.

– Gyere vissza! – szólt Elayne, és egyik karcsú karját felemelve intett neki. – Tán végre nem érdemled meg, amit akarsz?

Rand megmozdította a lábát, hogy lépjen egyet, de képtelen volt elhatározni, merre induljon. Hogy mit akar. A szavak furcsán hangzottak.

Miért, mit akart? Kezét az arcához emelte, hogy letörölje az izzadságnak tűnő valamit. A rothadó hús majdnem elnyelte a tenyerébe égetett gémet; a vörös szegélyű réseken át látni lehetett a fehér csontot.

Rand egy kiáltással felébredt. Reszketett a sötét hőségben, ahogy ott feküdt. Fehérneműjét átitatta az izzadság, csakúgy, mint alatta a lepedőt. Oldala, ahol az a régi seb sosem tudott teljesen begyógyulni, sajgott. Megérintette a durva, kör alakú, csaknem egyhüvelyknyi átmérőjű forradást. Az még ennyi idő után is érzékeny volt. Még Moiraine aes sedai Gyógyítása sem tudta teljesen rendbe hozni. De legalább még nem rohadok! És még nem őrültem meg. Még nem. Még nem. Ez mindent kifejezett. Randnek kedve támadt felnevetni, és azon gondolkozott, vajon ez azt jelenti-e, hogy máris őrült.

Minről és Elayne-ről álmodott, de hogyan! Nos, ez még nem őrültség, de meglehetős ostobaság. Soha, egyikük sem tekintett még úgy rá, hogyha ébren volt. Egwene-nek szánták; mióta az eszét tudta, még gyermekkorukban. A Nőkörben ugyan még nem erősítették meg az eljegyzést, de Emondmezőn mindenki tudta, hogy egy nap majd összeházasodnak.

Ez a nap persze sosem fog eljönni; most már nem, nem egy olyan sorsú férfinak, aki képes fókuszálni. Erre mára már Egwene-nek is rá kellett jönnie. Biztosan rá is jött. A lány életét mostanában az töltötte ki, hogy aes sedai-nak tanuljon. De azért a nők néha nagyon furcsák tudnak lenni; lehet, hogy Egwene úgy gondolja, aes sedai lesz, és azért mégis hozzámegy Randhez, akár tud fókuszálni, akár nem. Hogyan mondhatná meg neki, hogy már nem akarja feleségül venni, hogy úgy szereti, mintha a húga lenne? Bár Rand biztos volt abban, hogy nem is lesz szükség elmondani mindezt. Egyszerűen majd elbújik amögé, amivé vált. Ezt a lánynak is meg kell értenie. Hiszen melyik férfi kérhetne meg egy lányt, ha tudja, hogy mindössze pár éve van hátra, ha szerencsés, mielőtt megőrül, mielőtt élve elrohad? Rand a hőség ellenére megborzongott.

Aludnom kellene. A Nagyurak reggel visszajönnek, hogy a kegyeit keressék. Az Újjászületett Sárkány kegyeit. Talán ezúttal nem fogok álmodni. Arrébb gurult az ágyon, hogy száraz helyet keressen a lepedőn – és hirtelen megdermedt, amikor meghallotta az apró neszt a szobában. Nem volt egyedül.

A Kard, Amely Nem Kard, ott pihent a szobában, elérhető közelségben, egy trónszerű állványon, amelyet a Nagyurak adtak neki, kétségtelenül abban a reményben, hogy így nem kell látniuk Callandort. Valaki el akarja lopni Callandort. Ekkor újabb lehetőség vetődött fel benne: Vagy meg akarja ölni az Újjászületett Sárkányt. Nem volt szüksége Thom figyelmeztetésére, hogy tudja, a Nagyurak csupán érdekből biztosították állandóan örökös hűségükről.

Kiürített elméjéből minden gondolatot és érzelmet, hogy elérje az ürességet. Ez még egyáltalán nem esett nehezére. A bensejében lévő ürességben lebegve, megszabadulva gondolataitól és érzelmeitől, most az Igazi Forrás felé nyúlt. Ezúttal könnyedén megérintette, ami pedig nem mindig sikerült neki.

Úgy töltötte meg a saidin, mint egy fehér hő- és fényáradat, élettel töltötte meg, ugyanakkor felkavarta a gyomrát a Sötét Úr rontása, mint valami tiszta, édes vízen lebegő szennyréteg. Az áradat majdnem őt is elsodorta, elégette, elnyelte.

Puszta akaratával megfékezte az áradatot, és már fókuszálta is az Egyetlen Hatalmat, mire legördült az ágyáról. Talpra érve az „Almavirágok a szélben” mozdulatba kezdett. Nem lehet a szobában sok ellenség, hiszen akkor nagyobb zajt csaptak volna; a szép hangzású kardforgató manővert arra tervezték, hogy egy ellenfélnél többel szemben használják.

Amikor lába a szőnyegre ért, kezében már ott volt egy hosszú markolatú, kissé ívelt pengéjű, egyélű kard. Úgy nézett ki, mintha lángokból állna, mégsem volt meleg. Sárgásvörös pengéjén a gémjel feketének tűnt. Ugyanebben a pillanatban a szobában valamennyi gyertya és aranyozott lámpás felragyogott, mögöttük kis tükrök tették még fényesebbé őket. A falakon elhelyezett nagyobb tükrök és két állótükör verte vissza rajtuk kívül a fényeket úgy, hogy a hatalmas terem bármely sarkában nyugodtan lehetett volna akár olvasni is.

Callandor háborítatlanul nyugodott a helyén. Olyan volt a kard, mintha markolatát és pengéjét egyaránt üvegből készítették volna. Tartóállványa akkora volt, mint egy magasabb férfi, és legalább olyan széles is; fáját díszes faragások, aranyozás és értékes drágakövek díszítették. A bútorokat is aranyozták és kövekkel rakták ki, az ágyat, a székeket, a padokat, a szekrényeket, a komódokat és még a mosdóállványt is. A lavór és a korsó a Tengeri Nép aranyszínű, papírvékony porcelánjából készült. A széles, bíbor-arany-kék taraboni szőnyegből akár egy egész falut jól lehetett volna lakatni, több hónapon át. Csaknem valamennyi vízszintes felületen a Tengeri Nép porcelánjából készült dísztárgyak, vagy pedig ezüstberakásos arany- és arannyal futtatott ezüstkupák, tálak és díszek álltak. A széles, márvány kandallópárkányon két rubinszemű ezüstfarkas támadt egy hatalmas, jó három láb magas, aranyból készült szarvasbika ellen. A keskeny ablakokat vörös selyemfüggönyök takarták, aranyfonállal sasokat hímeztek rájuk, az enyhe szellő meglebegtette őket. Ahol csak akadt hely, mindenfelé könyvek hevertek, bőrkötésűek, faborításúak, némelyikük kopottas és még mindig poros, ahogyan elővették a Kő könyvtárának legrejtettebb polcairól.

Ott, ahol Rand orgyilkosokra vagy tolvajokra számított, a szőnyeg közepén, egy gyönyörű, fiatal nő állt habozva és meglepetten. Fekete haja ragyogó hullámokban omlott a vállára, vékony, fehér selyemruhája többet mutatott testéből, mint amit elrejtett. Rand a legkevésbé arra számított, hogy szobájában Berelaint, Mayene városállamának uralkodónőjét pillantja majd meg.

A nőnek először tágra nyílt a szeme a meglepetéstől, majd mélyen, kecsesen pukedlizett a fiú előtt, amelytől ruhája megfeszült.

– Fegyvertelen vagyok, Sárkány Nagyuram. Ha kételkedik ebben, nyugodtan meg is motozhat! – A nő mosolyától Rand hirtelen kényelmetlenül érezte magát, amiért alsóneműjén kívül mást nem visel.

A Fény égessen meg, ha e miatt a nő miatt takargatni fogom magam! – lebegett át a gondolat az üresség fölött. – Nem én mondtam neki, hogy törjön így rám! Hogy belopakodjon a szobába! Az üresség szélén most harag és zavartság is végigúszott, amitől Rand arcán vörös foltok gyúltak. Homályosan tudatában volt ennek, és ettől a tudattól csak még inkább elvörösödött. Az ürességben annyira hidegen nyugodt tudott lenni, ám azon kívül... Minden egyes izzadságcseppet külön érzett, ahogy legördültek a mellén és a hátán. Elkeseredett akaratának minden szikrájára szüksége volt, hogy továbbra is ott álljon, így, a nő előtt. Hogy megmotozhatom? Fény, segíts!

A fiú pihenő pozíciót vett fel, és hagyta, hogy a kard eltűnjön a kezéből, ám továbbra is megtartotta a vékony folyamot, amely összekötötte a saidinnal. Olyan érzés volt, mintha egy gáton támadt repedésből inna, miközben az egész, hosszú földhányás utat akarna adni a víz áradatának; a víz édes volt, mint a mézzel ízesített bor, ugyanakkor gyomorfordító, mintha trágyadombon folyt volna keresztül.

Nem tudott túl sokat erről az asszonyról, csupán annyit, hogy úgy járt-kelt a Kőben, mintha csak az a saját palotája volna Mayene-ben. Thom azt mesélte, Mayene Úrnője mindenkitől, állandóan kérdezősködött. Méghozzá Randről. Ez természetes is lehetett volna, hiszen ő volt az Újjászületett Sárkány, ettől azonban még nem lett könnyebb. Ezenkívül a nő nem tért vissza Mayene-be. Ez viszont furcsán tetszett. Berelaint mondvacsinált okkal már hónapok óta fogságban tartották, míg Rand meg nem érkezett, lehetetlenné tették, hogy trónjára üljön, és kormányozza kis országát. Mások ilyenkor éltek volna az első alkalommal, hogy elmeneküljenek egy fókuszálni tudó férfi közeléből.

– Mit csinál itt? – Rand tudta, hogy ez túl élesen hangzik, de nem törődött vele. – Amikor lefeküdtem, aielek vigyázták az ajtót. Hogyan jött át mellettük?

Berelain ajka kissé szélesebb mosolyra húzódott. Randnek ettől az az érzése támadt, mintha a szoba még melegebbé vált volna.

– Azonnal átengedtek, amikor megmondtam, hogy Sárkány Nagyuram rendelt a színe elé.

– Hogy a színem elé rendeltem? Én senkit sem rendeltem ide! – Hagyd már ezt abba! – mondta magának. – Ez itt egy királynő, vagy legalábbis valami olyasféle! Te pedig annyit tudsz a királynők gondolkodásáról, mint a repülésről! – Megpróbált udvariasabban viselkedni, de nem tudta, hogyan kell Mayene Úrnőjét megszólítani. – Hölgyem... – ez biztosan megteszi –, ...már miért rendeltem volna a színem elé ebben a késő éjjeli órában?

A nő mélyen, hangosan, torokhangon felnevetett; kacagása még ebben az érzelmeket kizáró ürességben is csiklandozta Rand bőrét, karja és lába libabőrössé vált tőle. Mintha csak most látná először, a fiú hirtelen rájött, hogy Berelain milyen szűk ruhát visel, és érezte, hogy ettől ismét elvörösödik. Csak nem gondolja... vagy igen? A Fényre, hiszen két szónál többet nem is beszéltem vele!

– Lehet, hogy én kívánok beszélni Sárkány Nagyurammal – mondta a nő, és hagyta, hogy világos színű köpenye a földre hulljon, és felfedje az alatta viselt, még vékonyabb, fehér selyemruhát, amit hálóingnél többnek igazán nem lehetett nevezni. A nő sima válla teljesen takaratlanul maradt, és a ruha a fehér dekoltázsából is igen sokat láttatott. Rand ott, a távolban, önkéntelenül is azon töprengett, hogy vajon mi tarthatja Berelainen ezt az öltözéket. Nehéz volt nem megbámulni. – Igen messze került az otthonától, akárcsak én. Az éjszakák pedig különösen magányosak.

– Holnap szívesen beszélgetek önnel!

– Csakhogy napközben állandóan emberek veszik körül. Kérvényezők. Nagyurak. Aielek – a nő megborzongott. Rand úgy gondolta, most aztán tényleg el kellene fordulnia, de épp olyan könnyen a lélegzést is abbahagyhatta volna. Korábban még sosem volt ennyire tudatában a saját reakcióinak, amikor az ürességben lebegett. – Az aielek megrettentenek, a teari urak közül pedig egyik fajtát sem kedvelem!

Amit a teariekről mondott, azt el is hitte a nőnek, ám azt nem tudta elképzelni, hogy bármi is megrettenthetné ezt az asszonyt. A Fény égessen meg, itt áll, egy idegen férfi hálószobájában, éjnek idején, félig meztelenül, mégis én vagyok az, aki állandóan összerezzen, mint macska a kutya közelében, hiába vesz körül az üresség! Ideje volt véget vetni a dolgoknak, mielőtt elfajultak volna.

– Jobb volna, ha visszatérne saját lakosztályába, hölgyem – lényének egyik fele meg akarta mondani a nőnek azt is, hogy vegyen fel valami köntöst, ha lehet, akkor valami vastag köntöst. De csak lényének egyik fele. – Már... már igazán késő van ahhoz, hogy beszélgessünk. Majd holnap. Napvilágnál.

A nő, fejét félrefordítva, talányosan nézett Randre.

– Tán máris felvette a teariek szertartásos stílusát, Sárkány Nagyuram? Vagy ez a tartózkodó magatartás folyóközi szokás? Mi, Mayene-ben nem vagyunk annyira... hivatalosak.

– Hölgyem... – Rand megpróbált hivatalosan hangzani; ha a nő nem szerette a hivatalos stílust, talán ezzel elriaszthatja. – Én Egwene al'Vere jegyese vagyok, hölgyem.

– Arra az aes sedai-ra gondol, Sárkány Nagyuram? Ha ugyan valóban aes sedai! Eléggé fiatal – tán túl fiatal is – ahhoz, hogy viselhesse a gyűrűt és a kendőt! – Úgy beszélt Berelain, mintha Egwene valami gyermek volna, pedig ő maga is legfeljebb néhány évvel lehetett idősebb Randnél, ha egyáltalán idősebb volt, Egwene-nél pedig talán két esztendővel öregebb. – Sárkány Nagyuram, dehogy akarok én maguk közé állni! Vegye el, ha a lány a Zöld ajah tagja! Sosem akarnék magához az Újjászületett Sárkányhoz feleségül menni! Bocsássa meg, ha bizalmaskodónak tűnnék, de... említettem már, hogy mi, mayeneiek nem vagyunk annyira... hivatalosak. Hívhatlak Randnek?

Rand saját meglepetésére sajnálkozva felsóhajtott. A nő szeme felcsillant, arckifejezése kissé megváltozott, amikor megemlítette, hogy nem akar férjhez menni az Újjászületett Sárkányhoz. Ha korábban ez nem is fordult meg a fejében, most kétségtelenül felmerült benne a gondolat. Az Újjászületett Sárkányhoz, nem Rand al'Thorhoz; a Próféciák hőséhez, nem a folyóközi birkapásztorhoz. Randet nem igazán sújtotta le ez a felismerés, hiszen a Folyóközben is akadtak olyan lányok, akik valósággal rátapadtak arra, aki éppen a leggyorsabbnak vagy a legerősebbnek bizonyult Bel Tine ünnepén és a Nap napján. És olyan lányok is voltak, akik arra vetettek szemet, aki a legdúsabb termőfölddel vagy éppen a legnagyobb nyájjal büszkélkedett. Csak éppen jól esett volna, ha ez a nő Rand al'Thort akarta volna.

– Ideje mennie, hölgyem! – felelte a fiú halkan.

A nő közelebb lépett.

– Érzem, ahogy nézel, Rand – mondta fátyolos hangon. – Én nem egy parasztlány vagyok, aki a mamája szoknyájához van kötve, és tudom, hogy azt akarod...

– Azt hiszed, kőből vagyok, asszony? – A nő megugrott Rand felcsattanó hangjára, a következő pillanatban azonban már át is jött a szőnyegen, kitárt karral Rand felé, szeme olyan volt, mint egy-egy sötét tó, amely mélyen lehúzza az embert.

– A karod olyan erősnek tűnik, amilyen a kő! Ha durván akarsz bánni velem, hát bánj durván, csak ölelj át! – Kezével megérintette a fiú arcát; mintha szikrák szakadtak volna ki ujjaiból.

Rand gondolkodás nélkül fókuszált az áramlaton át, amely még mindig az Igazi Forráshoz kötötte, mire a nő hirtelen hátratántorodott, szeme elkerekedett a megdöbbenéstől, mintha valami levegőből készült fal tolta volna hátra. Rand rájött, hogy valóban levegő az; többször cselekedett úgy dolgokat, hogy fogalma sem volt róla, mi a lényegük, mint tudatosan. De ha egyszer megtett valamit, akkor általában legközelebb már emlékezett rá.

A láthatatlan, mozgó fal hullámokat kavart a szőnyegen, végigsöpörve Berelain eldobott köntösén, Rand egyik csizmáján, amelyet vetkőzés közben félredobott, és a piros bőrből készült lábtartón, amely Eban Vandes könyvét, a Tear Kövének történetét tartotta. Az áramlat ezeket a tárgyakat is magával sodorba, miközben majdnem a falig nyomta a nőt, elbarikádozva a szoba többi részétől. Rand kikötötte a nyalábot – magában csupán így tudta elnevezni azt, amit éppen tett –, mire többé már nem volt szüksége arra, hogy tartsa a pajzsot. Egy pillanatig nézte, amit alkotott, míg biztos nem volt benne, hogy újra meg tudná tenni. Ez igen hasznosnak látszott, kiváltképpen a kikötés.

Berelain sötét szeme még mindig tágra nyílt, ahogyan remegő kezekkel kitapogatta láthatatlan börtönének határait. A nő arcszíne most vékony selyemruhájához volt hasonlatos. A lábtámasz, a csizma és a könyv az asszony köntösével összekeveredve, a lábánál hevert.

– Bármennyire is sajnálom – mondta neki Rand –, többé nem beszélünk egymással, csak nyilvánosan, hölgyem! – valóban sajnálta. Bármi is vezérelte Berelaint, azért még gyönyörű volt. A Fény égessen meg, hogy mekkora ökör vagyok! Rand nem tudta, mire is értette ezt: arra, hogy a nő szépségére gondol, vagy arra, hogy kiadja az útját. – Tulajdonképpen az lenne a legjobb, ha minél előbb megszervezné útját vissza, Mayene-be. Ígérem, hogy Tear többé nem háborgatja Mayene-t. Erre szavamat adom! – Ez az ígéret természetesen csak Rand élete végéig tarthatott, vagy tán csak addig, míg a Kőben tartózkodott, mégis, úgy érezte, fel kell ajánlania valamit. Valami gyógyírt a nő megsértett büszkeségére, egy ajándékot, ami elterelné a figyelmét a félelemről.

Berelain azonban máris összeszedte magát, legalábbis látszatra mindenképpen. Arcára őszinte nyíltság ült ki, minden mesterkéltség eltűnt róla.

– Bocsáss meg! Rosszul kezdtem hozzá. Nem akartalak megsérteni! Az én országomban egy nő nyíltan beszélhet egy férfival, és viszont. Rand, biztosan tudod, hogy nagyon jóképű, magas és erős férfi vagy. Én volnék kőből, ha ezt nem venném észre, és nem csodálnám. Kérlek, ne küldj el magadtól! Könyörgök is, ha kívánod! – A nő elegánsan letérdelt, mintha csak táncolna. Arckifejezése még mindig azt sugallta, hogy ezúttal nyíltan beszél, megvallva mindent, mozdulata közben azonban a másik kezével sikerült még lejjebb löknie magáról a ruhát annyira, hogy már az a veszély fenyegetett, teljesen le fog esni. – Kérlek, Rand!

A fiú még az ürességtől körülbástyázottan is csak bámulta a nőt, de ennek semmi köze nem volt szépségéhez vagy a ruhátlanságához. Na jó, valami azért volt. Ha a Kő Védelmezői feleannyira elszántak volnának, mint ez a nő, ha csak feleannyira céltudatosan cselekednének, akkor tízezer aiel sem lett volna elegendő, hogy bevegye a Követ.

– Igazán lekötelez, hölgyem – felelte Rand diplomatikusan. – Higgye el, így igaz! De ez nem lenne szép tőlem. Nem adhatom meg azt, amit megérdemel! – Ebből hadd süssön csak ki, amit akar!

Odakint, a sötétben kakas kukorékolt.

Rand meglepetésére Berelain hirtelen elnézett mellette, és szeme hatalmasra tágult. Álla leesett, szája hangtalan sikolyra nyílt. A fiú megpördült, és a sárga-vörös kard ismét ott lobogott a kezében.

A terem túlsó oldalán, az egyik állótükörben Rand tükörképe látszott: magas, vörös hajú, szürke szemű fiatalember, aki csupán vászon fehérneműt visel, és tűzből készült kardot tart a kezében. A tükörkép most kilépett a szőnyegre, és felemelte a kardját.

Hát, mégis megőrültem, jött át egy gondolat az ürességen. De mégsem! Hiszen ő is látta! Akkor valóságos!

Szeme sarkából balról is mozdulatot látott. Gondolkodás nélkül megfordult, és kardjával „Kel a hold a víztükör fölött” mozdulatot tett. A kard átszelte az alakot – az ő alakját! –, amelyik a fali tükörből lépett elő. A kép megremegett, feloszlott, ahogyan a levegőben lebegő füst elenyészik, majd eltűnt. Rand tükörképe ismét a tükörben volt már, de abban a pillanatban meg is ragadta a keretet. A fiú érezte, ahogy a terem valamennyi tükrében mozgás támad.

Kétségbeesetten a tükörre támadt. Ezüstös üvegszilánkok hullottak mindenfelé, mégis, úgy tűnt, mintha először a képmása tört volna össze. Érezte, amint fejében egy távoli üvöltés hangzik fel, saját, elhaló hangja volt az. Még miközben a tükör darabjai szétszóródtak, Rand az Egyetlen Hatalommal végigsöpört a szobán. A teremben valamennyi tükör hangtalanul kirobbant keretéből, üvegszilánkot szórva a szőnyegre. Fejében a haldokló kiáltás újra és újra felhangzott, amitől a hideg futkosott a hátán. Saját hangját hallotta; legalábbis nem hitte, hogy másé lett volna.

Visszafordult, hogy szembeszálljon azzal a képmásával, amelyik először jött elő, és még épp idejében, hogy annak támadása, „A legyező szétnyitása” ellen a „Kőzuhatagot” vethesse be. Az alak hátralépett, és Rand hirtelen rájött, hogy nincs egyedül. Bármilyen gyorsan is törte össze a tükröket, két másik tükörkép is elmenekült. Most ott álltak, vele szemben, mind a három képmása tetőtől talpig olyan volt, mint ő maga, még a vágás is ott volt az oldalukon, és mind rábámultak. Arcukat gyűlölet és megvetés torzította el, meg valami furcsa éhség. Szemük azonban üresnek és élettelennek tűnt. Mielőtt Rand levegőhöz juthatott volna, a tükörképek rárohantak.

Rand oldalra lépett, és lábát felsértették az üvegszilánkok. Mindig oldalt állt, és megpróbált egyszerre csak egyikükkel szembeszállni. Minden tudását latba vetette, amit Lantól, Moiraine őrzőjétől a kardról tanult, napi gyakorlataik során.

Ha mindhárman egyszerre küzdöttek volna, ha összedolgoznak, az első pillanatban halál fia lett volna, ám egymástól függetlenül harcoltak, mintha a többiek nem is léteznének. Rand azonban még így sem tudta tökéletesen kivédeni pengéik csapását; percek alatt vér csorgott le az arcán, mellén, a karjain. Régi sebe kinyílt, és vörösre festette alsónadrágját. Képmásai ugyanúgy vívtak, ahogy ő, mint ahogy a saját arcát viselték, és azok hárman voltak, egy ellen. A székek és asztalok felborultak; a felbecsülhetetlen értékű porcelán darabokban hevert a szőnyegen.

Rand érezte, hogy fogy az ereje. Önmagában egyik sebesülés sem volt komoly, kivéve azt a régi vágást, de együtt, az összes... Nem gondolt arra, hogy segítséget hívhatnának a kint várakozó aielektől. A vastag falak akár a halálsikolyt is visszatartották volna. Bármit is tesz, azt egyedül kell megtennie. Az üresség hideg érzelemmentességébe burkolózva küzdött, a félelem azonban meg-meglegyintette a határait, mint szél lengette ágak az éjszakai ablakot.

Pengéjével elérte ellenfelét, és széthasította az arcát, épp a szeme alatt – akaratlanul is elfintorodott; hiszen az ő arca volt az –, az arc tulajdonosa hátraugrott, éppen annyira, hogy elkerülje a halálos csapást. A sebből vér folyt, a lény száját és állát sötét bíborra festve, az összeroncsolt arcon azonban továbbra is ugyanaz a kifejezés ült, üres szeme sem rebbent. Az halva akarta látni Randet, úgy, ahogyan az éhező vágyik egy darab kenyérre.

El lehet egyáltalán pusztítani őket? Mindhárom képmása vérzett a Rand által vágott sebekből, de ez nem lassította le őket úgy, ahogyan őt lelassította volna. Megpróbálták elkerülni pengéje csapásait, de azt nem vették észre, amikor megsebesítette őket. Ha egyáltalán megsebesültek, gondolta keserűen. A Fényre, ha egyszer véreznek, akkor meg is kell hogy sebesüljenek!

Szüksége lett volna egy kis pihenőre, egy lélegzetvételnyi időre, hogy egy kicsit összeszedje magát. Hirtelen elugrott előlük, az ágy tetejére, majd végiggurult a fekvőalkalmatosságon. Inkább érezte, mint látta, hogy kardok hasítják fel a lepedőt, épp hogy csak elkerülve a testét. Hatalmas erőfeszítéssel földet ért az ágy túloldalán, és megkapaszkodott egy kis asztalkában, hogy visszanyerje egyensúlyát. Az asztalon lévő csillogó, aranyberakásos ezüstedény inogni kezdett. Az egyik hasonmása felmászott a szétvagdosott ágyra, félrerugdosva a lúdtollal gondosan kitömött párnákat, kardját készenlétben tartva. A másik kettő lassabban közeledett, még mindig nem vettek tudomást egymásról, csupán rá fenték a fogukat. Szemük üvegként csillogott.

Rand megremegett, ahogy az asztalt fogó kezébe fájdalom nyilallt. Egy kis tükörképe, nem magasabb hüvelyknél, húzta belőle ki kicsiny kardját. Rand ösztönösen megragadta a kis alakot, mielőtt az újból támadhatott volna. Az rávicsorgott, a szorításában vergődve. Rand hirtelen tudatára ébredt a szobában feltámadó, apró mozdulatoknak. A kicsiny tükörképek a fényesre csiszolt ezüsttárgyakból léptek elő. Keze zsibbadni kezdett, mintha kihűlne, mintha ez a lény minden melegséget kiszívna a testből. A saidin forrósága most felduzzadt a bensejében; fejét sürgetés töltötte meg, és a hő jeges kezébe folyt.

A kis alak hirtelen szétpattant, mint egy buborék, és Rand érezte, amint valami belefolyik – a robbanásból –, elveszített erejének egy kicsiny darabkája. Megremegett, amikor az életerő apró részecskéi zuhogtak rá.

Amikor felemelte a fejét – azon töprengve, vajon hogyhogy még mindig életben van –, a kis tükörképek eltűntek. A három nagy képmás remegve állt ott, mintha az ő erőnyerése egyben azok gyengülését eredményezte volna. Mégis, amikor felnézett, a tükörképek kiegyenesedtek, és ellene indultak, bár ezúttal óvatosabban.

Rand elhátrált, és közben lázasan gondolkozott. Kardját hol az egyik, hol a másik felé emelte. Ha tovább harcol velük, ahogyan eddig, akkor előbb-utóbb megölik. Ezt olyan biztosan tudta, mint azt, hogy vérzik. De valami összekapcsolta a tükörképeket. Azzal, hogy magába szívta azt a kicsit – ez a távoli gondolat undorította, mégis, tudta, hogy csak ez történhetett –, nemcsak a többi ugyanolyat vonta szintén magába, hanem valahogyan érintette a nagyobbakat is, legalábbis egy kis ideig. Ha egyikükkel szintén megtehetné ugyanazt, akkor talán mind a három elpusztulna.

Attól a gondolattól, hogy magába szívja őket, Rand rosszul lett, de semmi más nem jutott az eszébe. De hát nem tudom, hogy hogyan! Miként tettem az előbb? A Fényre! Pontosan mit is csináltam? Egyikőjükkel birkóznia kell, de legalábbis meg kell érintenie: valahogy ebben biztos volt. Ha azonban megpróbálna ilyen közel menni valamelyikükhöz, szívdobbanásnyi időn belül máris három kard fúródna a testébe. Tükörképek. Vajon mennyire tükörképeim még?

Remélte, hogy ezzel nem járatja saját magával a bolondját, mert akkor egy szempillantás alatt halott bolond lenne, és semmivé foszlatta a kardját. Készen állt arra, hogy egy pillanattal később ismét alakot adjon neki, de amikor kialudt lángokból kovácsolt pengéje, ugyanez történt a többiek kardjaival is. Egy pillanatig zavarodottság látszott arcának három képmásán, amelyek közül az egyik már csak egy véres grimasz volt. Mielőtt azonban meg tudta volna ragadni bármelyiküket is, mindannyian rávetették magukat, és maguk körül csapkodó testrészek vad halmaként elterültek a padlón. A szilánkokkal teli szőnyegen hemperegtek.

Hideg kezdett Randbe szivárogni. Végtagjai elzsibbadtak, csontjai dermedni kezdtek, míg már alig érezte a szilánkokat, a tükör és a porcelán cserepeit, azt, hogy a bőrébe fúródnak. Pánik cikázott keresztül a fiút körülvevő ürességen. Lehetséges, hogy halálos hibát követett el. Mostani ellenfelei sokkal nagyobbak voltak azoknál, akiket magába fogadott. Sokkal több meleget vontak ki testéből. És nem csak meleget. Ugyanabban a mértékben, ahogy teste kihűlt, tompa fényű szemük elkezdett élettel telni. Rand jeges bizonyossággal megértette, hogy ezt a harcot a halál sem fogja befejezni. A túlélők tovább fognak harcolni, míg csak egy marad közülük, és akkor majd az folytatná Rand életét, emlékezne az emlékeire, ő lenne.

Kétségbeesetten tovább küzdött. Minél jobban elgyengült, annál inkább erőlködött. Magába szívta a saidint, és megpróbált annak a melegében feltöltődni. Még a saidin gyomorfelfordító romlottsága is örömmel töltötte el, mert minél erősebben érezte ez alkalommal, annál több hatalmat tudott magához fogadni. Ha kavargott a gyomra, az azt jelentette, hogy még életben van, és folytathatja a harcot. De hát hogyan? Miként? Mit tettem az előbb? A saidin tombolt a testében. Úgy tűnt neki, hogy az Egyetlen Hatalom el fogja nyelni, ha túléli ezt a harcot. Hogy csináltam az előbb? Nem maradt más hátra, mint hogy magához ragadja a saidint... hogy megpróbálja... megragadni ezzel a támadóit... egy rettenetes erőfeszítéssel...

A három közül eltűnt az egyik. Rand érezte, ahogy belésiklott az alak; olyan volt, mintha nagy magasságból lezuhant volna, rá a kőpadlóra. Aztán egyszerre jött a másik kettő is. A lökés a hátára taszította, és csak feküdt ott, és úgy bámulta az aranyozott sarkú, berakásos mennyezetet. Élvezte a tényt, hogy még mindig lélegzik. Az Egyetlen Hatalom még mindig ott duzzasztotta lényének minden egyes porcikáját. Legszívesebben kiokádta volna magából az összes ételt, amit valaha is megevett. Annyira jól érezte magát, eltelve a szikrázó élettel, hogy azzal összehasonlítva a saidin nélküli létezés csupán a valós élet árnyékának tűnt. Érezte a gyertyák méhviaszát és a lámpák olaját. Hátával kitapintotta a szőnyeg minden parányi fonalát. Érzett minden vágást, minden repedést, minden zúzódást a bőrén. Mégis a saidinba kapaszkodott.

A Kitaszítottak egyike megpróbált végezni vele. Vagy talán az összes, együtt. Valószínűleg ez történt, hacsak nem szabadult ki máris a Sötét Úr; bár ez utóbbi esetben valószínűleg nem egy ilyen egyszerű támadással kellett volna szembenéznie. Ezért inkább nem szakította meg összeköttetését az Igazi Forrással. És ha mindezt magam műveltem? Lehetséges, hogy annyira gyűlölöm azt, ami vagyok, hogy megpróbálok ilyen módon végezni magammal? Anélkül, hogy ezt tudnám? A Fény szerelmére, meg kell végre tanulnom az irányításom alatt tartani az erőmet! Kell!

A fájdalomtól remegve feltápászkodott. Véres lábnyomokat hagyott a szőnyegen, amikor odalépett ahhoz az állványhoz, amelyen Callandor pihent. Ezer vágásból csöpögött a vér a testén. Felemelte a kardot, és annak üveges testét megtöltötte a Hatalom, ahogy belefolyt. A Kard, Ami Nem Kard. A penge, melyet látszólag üvegből készítettek, éles volt, mint a legjobb acél, ám Callandor mégsem igazi kard volt, hanem a Legendák Korának egy emléke, egy sa'angreal. A néhány, megmaradt angreal segítségével, melyek túlélték az Árnyék Háborúját és a Világtörést, lehetőség nyílt az Egyetlen Hatalom olyan áramlatainak az irányítására, melyek az eszköz segítsége nélkül bárkit hamuvá égethettek volna.

A még ezeknél is ritkább sa'angrealokat is felhasználva a Hatalom áramlását ugyanolyan arányban még egyszer fel lehetett erősíteni, mint ahogy az angreal megsokszorozta egy ember erejét, összehasonlítva egy olyannal, kinek nem jutott ilyen titokzatos ereklye. És Callandor, melyet csak az a férfi használhatott, akit háromezer éven keresztül a legendák és a próféciák az Újjászületett Sárkánynak neveztek, maga volt a valaha is készített legerősebb sa'angreal. Callandorral a kezében egyetlen csapással porrá zúzhatott egy városfalat. Callandorral a kezében még egy Kitaszítottal is szembeszállhatott volna. Ők voltak azok. Csak ez lehetett.

Hirtelen eszébe jutott, hogy Berelain egész idő alatt egyetlen hangot sem adott ki magából. Rand megijedt, hogy megfordulva már csak a nő holttestét láthatja.

Berelain összerezzent, magán érezve a férfi pillantását. Még mindig térdepelt, ám már felvette köntösét, és olyan szorosan összehúzta, mintha védelmező acélpáncélt vagy egy kőfalat vont volna maga köré. Az arca holtsápadt volt, és nyelvével nedvesítette meg kiszáradt ajkait.

– Melyik vagy... – nagyot nyelt, és még egyszer megpróbálta: – Melyik vagy a sok köz... – képtelen volt befejezni a kérdést.

– Én vagyok az egyetlen – felelte Rand lágyan. – Az, akivel úgy viselkedtél, mintha jegyesek lennénk – meg akarta nyugtatni, sőt, talán mosolyra is fakasztani. Ez a nő rendkívül erős személyiség volt, talán még arra is képes, hogy rámosolyogjon egy vérrel borított férfira. Ám Berelain leborult, és arcát a padlóra szorította.

– Legalázatosabban bocsánatáért esedezem, amiért ilyen rettenetesen megsértettem, Sárkány Nagyuram! – Érdes hangja alázatosan és rémülten csengett. Egész más volt, mint az előbb. – Kérem, hogy felejtse el sértő viselkedésemet, és bocsásson meg nekem! Soha többé nem leszek a terhére, esküszöm, Sárkány Nagyúr! Anyám nevére és a Fényre esküszöm!

Rand kicsomózta a nő köré tekert Hatalom-áramlatokat. A Berelaint körülvevő, láthatatlan fal ismét levegővé változott. A fekvő alak köntöse egy pillanatra meglebbent a szélben.

– Nincs semmi, amit meg kellene bocsátanom neked – mondta Rand kimerülten. Nagyon-nagyon elfáradt. – Menj, ahová csak akarsz!

Berelain habozva felállt, kinyújtotta a kezét, és megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor tenyere nem ütközött semmibe sem. Kicsit felemelte köntöse alját, és óvatosan lépkedni kezdett a cserepekkel borított szőnyegen. Bársonypapucsa alól időnként csikorgás hallatszott. Közvetlenül az ajtó előtt még egyszer megállt, és Randre pillantott, ami nyilvánvalóan nehezére esett. Nem nézett egészen a fiú szemébe.

– Ha akarja, beküldöm az aieleket. Idehívhatom az egyik aes sedai-t is, hogy ellássa a sebeit.

Ahogy rám néz, úgy nyugodtan lehetne egy Myrddraallal vagy magával a Sötét Úrral is egy szobában. Viszont nem gyáva.

– Köszönöm – felelte Rand nyugodtan –, de nem. Jobban örülnék, ha senkinek sem mesélné el, ami itt történt. Még nem. Majd magam elintézem, ami szükségszerű. – Biztos, hogy a Kitaszítottak műve volt!

– Ahogy Sárkány Nagyuram parancsolja! – A nő könnyedén pukedlizett, és kisietett. Talán attól félt, hogy Rand meggondolja magát, és nem engedi elmenni.

– Mintha csak a Sötét Úr lenne itt! – morogta a fiú, miközben bezárta az ajtót. Odabicegett az ágy lábához, és leült az ott álló ládára. Callandort a térdére fektette. Véres tenyere az izzó pengén nyugodott. Ameddig markában tarthatja ezt a kardot, még a Kitaszítottaknak sem árt, ha félnek tőle! Még vár egy kicsit, aztán elküld valakit Moiraine-ért, hogy begyógyítsa a sebeit. Aztán majd ismét elbeszélget kint az aielekkel, és akkor újra teljes egészében ő lesz az Újjászületett Sárkány. Most azonban egyszerűen csak itt akart ücsörögni, és egy bizonyos Rand al'Thor nevű pásztorfiúra emlékezni.

Harmadik fejezet

Gondolatok

A késői óra ellenére még sokan serénykedtek a Kő széles folyosóin. Javában tartott a szolgák fekete és aranyszínű ruháját viselő, vagy valamelyik nagyúr színeit hordó férfiak és nők jövés-menése. Időről időre egy védelmező is felbukkant, fedetlen fővel és fegyvertelenül, sőt, néhányan nyitott zubbonyban. A szolgák meghajoltak, a szolgálónők pedig pukedliztek Perrint és Faile-t látva, aztán rögtön siettek a dolgukra. A legtöbb katona először összerezzent, amikor meglátták kettőjüket. Néhányan közülük szívükre szorított ököllel, mereven meghajoltak, de mindannyian meggyorsították lépteiket, mintha boldogok lennének, hogy elszabadulhattak a közelükből.

Csupán minden harmadik vagy negyedik lámpa égett. A magas lámpatartók közötti, homályos zónákban árnyék borult a falifüggönyökre és a ládákra, meg a szekrényekre. Legalábbis egy közönséges szem nem sokat látott volna ilyen fényviszonyok között. Perrin szeme azonban aranylóan csillogott a homályosan megvilágított folyosókon. Sietve haladt lámpától lámpáig, és a padlóra szegezte pillantását, ha nem közvetlenül egy lámpa alatt járt. A Kőben a legtöbben már úgyis tudtak különös színű szeméről. Ilyen vagy olyan módon mindenki tudomást szerzett róla. Persze, vele senki sem beszélt erről. Úgy tűnt, még Faile is azt gondolja, szemének színe az aes sedai-okkal áll összefüggésben, vagyis olyan dolog, amit egyszerűen el kell fogadni anélkül, hogy magyarázatot várnánk rá. Ennek ellenére a hideg futkározott Perrin hátán, ha észrevette, miként reagál egy idegen, látva szemének villanását a sötétben. Ha a többiek nem is beszéltek erről, éppen ez a hallgatás mutatta meg, hogy nem olyan, mint mások.

– Bárcsak ne bámulnának annyira! – morogta magában, amikor egy ősz hajú védelmező, aki legalább kétszer olyan idős volt, mint ő, szinte futni kezdett, amikor megpillantotta őket. – Mintha csak félnének tőlem. Azelőtt senki sem viselkedett így. De miért nem fekszenek már az ágyukban? – Egy partvist és felmosóvödröt cipelő asszony sietve pukedlizett, majd leszegett fejjel tovább száguldott.

Faile belekarolt, és a szemébe nézett.

– Úgy gondolom, hogy az őrök csak akkor jönnek a Kőnek ebbe a részébe, ha éppen szolgálatban vannak. Az éjszakai órák annyira szépek, miért ne ülnének be szegények egy nagyúr székébe, ölükben egy szobalánnyal, hogy eljátsszák, most ők a kastély urai és úrnői, miközben az igaziak alszanak? Lehet, hogy attól tartanak, beárulod őket. A szolgák pedig amúgy is éjjel végzik el a legtöbb munkát. Ki örülne annak, ha a cselédek napközben állandóan körülötte zsonganának, sepernének, port törölnének és a rezet fényesítenék?

Perrin kételkedve bólintott. A lány bizonyára még otthonról tud ilyesmiről. Egy olyan sikeres kereskedő, mint Faile apja, bizonyára sok szolgát és karavánokat védő őröket foglalkoztatott. Az biztos, hogy ezek az emberek egészen más ok miatt voltak ébren, mint ők. Ha megtudták volna, mi történt az előbb vele, bizonyára már rég nem lennének a Kőben, hanem valahol az országúton menekülnének. De miért pont őt támadta meg ez a különös jelenség? Nem örült éppenséggel annak hogy szembe kell szállnia Randdel, de hát nem lehetett kerülgetni a dolgot. Faile-nak szaladnia kellett, hogy lépést tudjon tartani vele.

A pompázatos berendezések, a sok arany, a díszes faragványok, a szemkápráztató berakások ellenére a Kő belsejét, ugyanúgy, ahogy a külsejét, katonai célokra tervezték. Minden kereszteződésben lőréseket lehetett látni a mennyezetben. Még sosem használt rések nyíltak a folyosókra azokon a helyeken, ahonnan egy lövész az egész járatot tűz alatt tarthatta. Faile és ő számos, keskeny csigalépcsőn mászott fel, melyeket kivétel nélkül a vastag falakba építették vagy más módon óvtak. Ezekből további lőrések nyíltak a lenti folyosók irányába. Természetesen az aieleket, az első olyan ellenséget, melynek útját nem állhatták a külső falak, ezek a belső védművek sem tudták visszatartani.

Amikor felfelé siettek az egyik csigalépcsőn – miközben Perrin észre sem vette, hogy egyáltalán rohannak, és még jobban sietett volna, ha nem kellett volna Faile-t a karjánál fogva maga után húzni –, hirtelen izzadság és édes parfüm illatának felhőjét érezték meg. Igaz, csak egészen haloványan. Perrin azzal volt elfoglalva, hogy mit is fog Randnek mondani. Miért próbáltál meg végezni velem? Talán már megbolondultál? Nem volt könnyű megfogalmazni egy ilyen kérdést, és nem is számított arra, hogy egyenes választ fog kapni.

Amikor fent, a Kő felső részében kiléptek egy félhomályos folyosóra, egy Nagyúr és két testőre hátát pillantották meg. A Kő belsejében csupán a védelmezők viselhettek fegyvert, ám ezeknek kard lógott az oldalukról. Ez természetesen nem számított szokatlannak, de hogy itt lapuljanak, félig az árnyékban, ezen az emeleten, és magukról megfeledkezve bámulják a folyosó túlsó felén, a fényárban zajló eseményeket, nos, ezt cseppet sem lehetett hétköznapinak tekinteni. A fény annak a lakosztálynak az előcsarnokából jött, melyet Randnek engedtek át. Vagy amit kiválasztott magának. Vagy ahová talán Moiraine rakta be.

Perrin és Faile nem igyekezett különösebben csendben jönni, mikor felmentek a számtalan lépcsőn, de a három férfi olyan elmélyülten figyelte az előcsarnokot, hogy az első pillanatban egyikük sem vette észre az újonnan érkezetteket. Aztán az egyik, kék ruhás testőr megcsóválta a fejét, mintha így akarta volna kilazítani a leskelődéstől elzsibbadt nyakizmait, és amikor meglátta őket, valósággal leesett az álla. A fickó elnyomott magában egy káromkodást, és Perrin irányába perdült. Kardjának pengéjét talán egy tenyérnyire kihúzta hüvelyéből. A másik talán csak egy szívdobbanással volt lassúbb nála. Terpeszállásban, harcra készen álltak ott, de pillantásukban bizonytalanság látszott, és kerülték Perrin tekintetét. A fiú érezte rajtuk a félelem savanyú illatát. Ugyanettől bűzlött a Nagyúr is, ám ő valamelyest megőrizte nyugalmát.

Torean Nagyúr, kinek kecskeszakállát már megütötte a dér, nyugodtan és könnyedén mozgott, mintha csak bálban lett volna. Zubbonya ujjából előhúzott egy túlságosan is édes illatú, parfümözött zsebkendőt, és megtörölte vele a füléhez képest nem is túlzottan nagynak tűnő krumpliorrát. Piros szaténmandzsettás, finoman megmunkált selyemzubbonya csak még jobban kiemelte durva arcát. Végigmérte az ingujjban ott álló Perrint, és még egyszer megtörölte az orrát, mielőtt enyhén biccentett volna:

– A Fény világítson önöknek! – mondta udvariasan. Tekintete átsiklott Perrin sárga szemén, és továbbrebbent, de a férfi arckifejezése nem változott. – Ugye, minden rendben? – talán kicsit túl udvarias is volt.

Perrint nem zavarta a férfi hangneme, ám ahogyan Torean hanyag érdeklődéssel végigmérte Faile-t, attól ökölbe szorult a keze. Azért megpróbálta kordában tartani a hangját.

– A Fény világítson önre is, Torean Nagyúr! Örülök, hogy segít a Sárkány Nagyúr őrzésében. Itt, önöknél, néhányan neheztelnek rá, amiért itt van.

Toreannak megrezzent a szemöldöke.

– A Próféciák valóra váltak, és Tear is betöltötte megjövendölt szerepét. Talán az Újjászületett Sárkány egy még fontosabb végzet felé vezeti Teart. Ugyan, ki neheztelhetne ezért? De későre jár. Jó éjt! – Még egyszer, lebiggyesztett ajakkal végigmérte Faile-t, majd elsétált a folyosón, talán egy leheletnyit túl gyorsan, el az előcsarnok fényeiből. Testőrei úgy jártak a sarkában, mint a jól idomított kutyák.

– Semmi szükség nem volt rá, hogy ilyen közönségesen viselkedjél vele – közölte Faile szigorúan, amikor a Nagyúr hallótávolságon kívül került. – Olyan hangon beszéltél, mintha vassá dermedt volna a nyelved. Ha itt akarsz maradni, jobb, ha megtanulod, hogyan kell szólni egy Nagyúrhoz!

– Úgy nézett rád, mint aki meg akar lovagoltatni a térdén! De nem úgy, mint apa a lányát!

A lány megvetően szippantott.

– Nem ő az első férfi, aki rám néz. Ha veszi a bátorságot, és még egyszer megpróbálja, egyetlen pillantással helyre teszem! Nincs szükségem védelmezésre, Perrin Aybara! – A lány ennek ellenére nem látszott teljesen elégedetlennek.

A fiú szakállát vakargatva Torean után nézett, figyelve, ahogyan a Nagyúr testőreivel együtt eltűnik egy távoli kanyarban. Azon töprengett, hogyan bírják a Nagyurak ebben a melegben, anélkül, hogy halálra izzadnák magukat.

– Észrevetted, Faile? Az őrző kutyái nem vették le a kezüket a kardról, míg nem kerültek tőlünk tízlábnyi távolságra!

A lány a homlokát ráncolta, majd a másik három után nézett, és lassan bólintott.

– Igazad van. De nem értem. Nem hajlonganak és kerülgetnek ugyanúgy, ahogyan őt, de körülötted és Mat körül mégis olyan óvatosan mászkálnak, mint egy aes sedai közelében.

– Talán az Újjászületett Sárkány barátjának lenni mégsem akkora kitüntetés, mint korábban volt.

A lány ezúttal nem ajánlotta fel, hogy menjenek el, legalábbis szavakkal nem, a szemében viszont kimondatlanul is ez tükröződött. A fiú azonban erről sem vett tudomást, csakúgy, mint akkor, amikor kimondta.

Mielőtt elértek volna a folyosó végére, Berelain jött ki sietve a fényesen megvilágított előcsarnokból. Maga köré mindkét kezével vékony, fehér köntöst szorított szorosan. Ha Mayene Úrnője ennél gyorsabban haladt volna, az már rohanásnak számított volna.

Perrin meg akarta mutatni Faile-nak, hogy tud ő udvarias is lenni, ezért most olyan meghajlást produkált, ami még Mattől is a szép lett volna. Faile pukedlije ezzel szemben alig volt több egy kurta bólintásnál és alig észrevehető térdhajlításnál. Alig lehetett észrevenni. Ahogyan Berelain, egyetlen pillantást sem vetve rájuk, elviharzott mellettük, Perrin orrát megcsapta a félelem bűze, olyan erősen és nyersen, mintha csak egy gennyedző seb szaga volna. Emellett Torean félelme semmiség volt. A nő őrült pánikot érzett, amit éppen hogy csak kordában tudott tartani. A fiú lassan felegyenesedett, és Berelain után bámult.

– Legelteted a szemed? – kérdezte Faile halkan.

Perrin továbbra is azon töprengett, ugyan mi vezethette Berelaint olyan közel a szakadék széléhez, és gondolkodás nélkül válaszolt:

– Olyan illata volt...

Távolabb, a folyosón, Torean hirtelen kilépett egy mellékfolyosóról, és megragadta Berelain karját. Szavaival elárasztotta a nőt, ám Perrin néhány töredék szón kívül mást nem tudott kivenni a beszélgetésből. Valamit arról beszélt, hogy büszkeségében már túllőtt a célon, és még valami mást is, arról, hogy Torean felajánlja a védelmét. A nő kurtán és még kevésbé hallhatóan, állát magasra tartva válaszolt. Mayene Úrnője durván kitépte magát a szorításból, majd továbbment, egyenes háttal, szemmel láthatóan kissé összeszedve magát. Torean épp utána akart menni, amikor meglátta, hogy Perrin figyeli. Orrát a nagyúr egy zsebkendővel megérintette, majd visszalépett a keresztfolyosóra.

– Az sem érdekel, ha a Hajnal Kivonatát viselte magán! – mondta Faile sötéten. – Ez nem medvére akar vadászni, bármilyen hívogató is a sziklafalon a barlangja. Ő a napot akarja.

Perrin a lányra nézett.

– A napot? A medvét? Miről beszélsz?

– Akár egyedül is tovább mehetsz! Azt hiszem, ideje lefeküdnöm.

– Ha ezt akarod – felelte a fiú lassan –, pedig én azt hittem, épp olyan lelkesen próbálod kideríteni, hogy mi történt, ahogy én.

– Nem hinném. Nem fogom színlelni, hogy szívesen találkozom a... Randdel. Ha már eddig sikerült ezt elkerülnöm. Most pedig különösen nem vagyok valami lelkes. Semmi kétség, ti ketten nélkülem is jól elbeszélgettek majd. Különösen, ha akad egy kis bor is.

– Teljesen értelmetlen dolgokat beszélsz! – mormogta Perrin, és kezével a hajába túrt. – Ha le akarsz feküdni, hát jó, de legalább olyat mondj, amit értek is!

A lány egy hosszú másodpercig Perrin arcát nézte, majd hirtelen beharapta az ajkát. A fiú gyanította, hogy Faile nevetéssel küszködik.

– Ó, Perrin, néha úgy érzem, az ártatlanságodat szeretem benned a legjobban! – valóban kacagás fodrozta a lány beszédét. – Menj tovább a... a barátodhoz, és majd reggel elmeséled nekem az egészet! Annyit, amennyit akarsz – lehúzta Perrin fejét, és csókot lehelt az ajkára, majd, olyan gyorsan, ahogy megcsókolta, végigfutott a folyosón.

A fiú fejét csóválva nézett utána, míg a lány a lépcsőre nem fordult. Toreannak színét sem látta. Néha úgy tűnt, mintha Faile egy teljesen más nyelven beszélne. Perrin a kivilágított előcsarnok felé indult.

A termet vagy ötven láb átmérőjű kör alakban építették. Magas mennyezetéről száz, aranyozott lámpás függött arany láncokon. Vöröskőből készült, csiszolt szobrok képeztek egy belső kört, az arannyal csíkozott padlót pedig mintha egyetlen, fekete márványdarabból faragták volna. Valaha ez volt a királyi lakosztály, azokban az időkben, amikor Tearben király uralkodott, még mielőtt Sasszárny Artur a Világ Gerincétől az Aryth-óceánig mindent egyetlen korona uralma alá hajtott. Amikor Sasszárny birodalma összeomlott, a teari királyok nem tértek vissza, és ezeket a termeket évezredekig csupán a porban kotorászó egerek lakták. Egyetlen Nagyúr sem bírt akkora hatalommal, hogy magának merte volna követelni e lakosztályt.

A terem közepén ötven védelmező állt körben, mereven tartották magukat csillogó mellvértjükben és sisakjukban, lándzsájukat mindannyian pontosan ugyanabban a szögben emelték fel. Szemük mindenfelé cikázott. Az volt a feladatuk, hogy jelenlegi uruktól minden betolakodót távol tartsanak. Parancsnokuk, egy kapitány, akit a sisakjába tűzött, két rövid, fehér tollról lehetett felismerni, csupán egy hajszálnyival állt kevésbé feszesen, mint emberei. Egyik kezét kardjának markolatán, a másikat a csípőjén nyugtatva pózolt, mint aki tudatában van feladata fontosságának. Valamennyi katonán érződött a félelem és a bizonytalanság szaga, mintha olyan emberek lennének, akik egy repedő szikla alatt élnek, de majdnem sikerült meggyőzniük magukat, hogy az sosem fog rájuk esni. Legalábbis nem ma. Nem a következő órában.

Perrin elment mellettük, csizmájának sarka visszhangokat vert a padlón. A tiszt felé mozdult, ám elbizonytalanodott, amikor Perrin még csak nem is lassított. Természetesen tudta, kicsoda Perrin; legalábbis annyit tudott, amennyit bármelyik teari. Az aes sedai-ok útitársa és a Sárkány Nagyúr barátja. Nem olyan férfi, akit a Kő Védelmezőinek egy közönséges tisztje megakadályozhat akaratában. Ott volt persze az a világos feladat, hogy őrizni kell a Sárkány Nagyúr nyugalmát, de, bár ezt még maga előtt sem ismerte be, a tisztnek tudnia kellett, hogy egész, díszes társulata, csillogó páncélzatával, nem ér egy fabatkát sem. Rand igazi őrei azok voltak, akikbe Perrin akkor ütközött, amikor az oszlopok mögé ért, és barátja szobáinak bejáratához közeledett.

Olyan halkan üldögéltek az oszlopok mögött, hogy szinte beleolvadtak a kőbe, bár kabátjuk és nadrágjuk – amelyeken a szürke és a barna árnyalatai váltakoztak, hogy a pusztában beolvadjanak a környezetükbe – itt egyből feltűnt, ahogy gazdáik megmozdultak. Perrin és az ajtó közé a Lándzsa hat Hajadonja lépett, olyan nők, akik harcos életformát választottak. Puha, fűzős csizmáik a térdükig értek. Mindannyian magasak voltak: ahhoz képest, hogy nők, a legmagasabb alig fél fejjel alacsonyabb Perrinnél, arcukat nap barnította, vörösesszőke árnyalatban játszó hajukat rövidre vágták. Ketten görbe szaruból készült íjat tartottak, a nyilak is rájuk voltak illesztve, bár nem feszítették meg a húrt. A többiek kerek bőrpajzsokat fogtak a kezükben, és mindegyikük három-négy, rövid lándzsát – rövideket, de olyan hosszú heggyel, hogy egy ember testét majdnem teljesen át lehetett vele döfni.

– Nem hiszem, hogy beengedhetünk – mondta egy lángvörös hajú lány, és elmosolyodott, hogy elvegye szigorú hangjának élét. Az aielek nem nevettek annyit, mint más népek, de egyéb érzelmeiket sem mutatták ki könnyedén. – Azt hiszem, ma éjjel már senkit sem akar látni.

– Pedig bemegyek, Bain – a fiú, nem törődve a lándzsákkal, elkapta a lány felső karját. Ekkor azonban már nem lehetett tudomást nem venni a lándzsákról, mert Bainnek valahogy sikerült az egyiket Perrin torkának szegeznie. Rajta kívül egy szőkés hajú nő, Chiad is hirtelen rászegezte saját fegyverét a másik oldalról, mintha csak a két lándzsa valahol középen találkozni akart volna. A többiek csak nézték a jelenetet, bízva abban, hogy Bain és Chiad elintézi a dolgot nélkülük is. Perrin ennek ellenére folytatta: – Most nincs időm veletek vitatkozni! Nem mintha hallgatnátok olyanokra, akik vitatkozni kezdenek veletek, ezt jól tudom. Bemegyek! – ezzel, amilyen finoman csak tudta, felemelte Baint, és arrébb tette.

Chiad lándzsájának csupán egyetlen, leheletnyi mozdulat kellett a halálos döféshez, ám elkerekedett, sötétkék szemének egy meglepett pillantása után Bain leengedte saját fegyverét, és elvigyorodott.

– Akarsz egy játékot tanulni, Perrin? Úgy hívják, a Hajadon Csókja. Szerintem ügyesen játszanál. De legalább mindenképpen tanulnál valamit – egyikük hangosan felnevetett. Chiad elvette lándzsáját a fiú nyakától.

Perrin mélyet lélegzett, remélve, hogy nem veszik észre, hogy ez volt az első levegővétele, mióta a lándzsahegyek hozzáértek. A lányok nem kendőzték el arcukat – shoufájuk sötét sálként a nyakuk körül tekeredett –, ám Perrin nem tudta, hogy az aieleknek kötelező-e így tenniük, mielőtt ölnek, vagy az elkendőzés csupán annyit jelent, hogy készek rá. – Talán majd máskor – felelte udvariasan. Mindannyian elvigyorodtak, mintha Bain valami mulatságosat mondott volna, a fiú értetlensége pedig a tréfa része lett volna. Thomnak igaza volt. Egy férfi meg is őrülhet, míg megért egy asszonyt, legyen az bármilyen származású vagy életkorú; ezt mondta Thom.

Amikor Perrin az ordító aranyoroszlán alakját formázó kilincs felé nyúlt, Bain figyelmeztette:

– Csak óvatosan! Épp most üldözött el valakit, akit pedig a legtöbb férfi nálad jobb társaságnak tartana!

Hát persze gondolta, és kinyitotta az ajtót. Berelain. A nő innen jött. Ma minden egy valaki körül kavarog.

Mayene Úrnője hirtelen eltűnt gondolataiból, ahogy körülnézett a szobában. A falakon törött tükrök függtek, a padlót pedig üvegcserepek borították, összekeveredve a leborult porcelánok darabkáival és a felhasított ágyneműből szállingózó tollal. Nyitott könyvek hevertek a felborult székek és padok között. Rand pedig ágyának lábánál ült, a baldachin oszlopának dőlve, szemét lehunyta, kezét pedig Callandoron tartotta, amely a térdén feküdt. Úgy nézett ki, mintha vérben fürdött volna meg.

– Kerítsétek elő Moiraine-t! – kiáltotta Perrin az aieleknek. Vajon Rand még él? Ha igen, szüksége volt az aes sedai Gyógyítására, hogy életben is maradjon. – Mondjátok meg neki, hogy siessen! – hallotta maga mögött a fojtott kiáltást, majd a rohanó, puha csizmák surranását.

Rand felemelte a fejét. Arca elkenődött álarc volt.

– Csukd be az ajtót!

– Moiraine mindjárt itt lesz, Rand. Csak maradj nyugton. Ő majd...

– Csukd be az ajtót, Perrin!

Az aiel nők maguk között mormogva a homlokukat ráncolták, de azért hátraléptek. Perrin behúzta az ajtót, nem törődve a fehér tollas tiszt odakiáltott kérdésével.

Ahogy Randhez lépett a szőnyegen, csizmája alatt üvegcserép csikorgott. A vadul felhasogatott lepedőből letépett egy csíkot, és Rand oldalára szorította. A férfi keze megfeszült az áttetsző kard markolatán, majd ismét elernyedt. A vér csaknem azonnal átitatta a rongyot. Randet a sarkától a feje tetejéig vágások és sebek borították; sokukban ezüstös üvegszilánkok csillogtak. Perrin tanácstalanul megmozdította a vállát. Nem tudta, mi egyebet tehetne azon kívül, hogy megvárja Moiraine érkezését.

– A Fényre! Mi a fenét csináltál, Rand? Úgy nézel ki, mintha megpróbáltad volna megnyúzni magadat! És majdnem engem is megöltél közben! – Egy pillanatig azt hitte, Rand nem fog válaszolni.

– Nem én voltam – felelte végül barátja, majdnem suttogva. – Hanem az egyik Kitaszított.

Perrin megpróbálta ellazítani az izmait, amelyekről észre sem vette korábban, hogy megfeszültek. Ez azonban csak részben sikerült neki. Ő is említette már Faile-nak a Kitaszítottakat, és nem is egészen mellékesen, de egészében megpróbált nem gondolni arra, mit tenne egy Kitaszított, ha tudomást szerezne Rand hollétéről. Ha egyikük elpusztítaná az Újjászületett Sárkányt, akkor az magasan a többi fölé emelkedhetne, amikor a Sötét Úr kiszabadul. A Sötét Úr szabad lenne, az Utolsó Csatát pedig elvesztették volna, mielőtt még elkezdődne.

– Biztos vagy benne? – kérdezte épp olyan halkan.

– Az kellett, hogy legyen, Perrin, az kellett, hogy legyen!

– Ha egyikük engem is és téged is üldöz...? Hol van Mat, Rand? Ha él, és azon ment keresztül, amin én, akkor ő is azt hiszi, amit én hittem. Hogy te voltál. És akkor mostanra már itt lenne, hogy jól megmondja a magáét.

– Vagy már lóra szállt, és a városkapu felé tart – vélekedett Rand, és egyenes helyzetbe kényszerítette magát. Az alvadt vér máza megrepedt, majd mellén és vállán friss folyamok kezdtek csordogálni. – Ha meghalt, Perrin, akkor jobb, ha te is olyan messzire kerülsz tőlem, amennyire lehet! Szerintem Loialnak és neked igazatok van, ha ezt teszitek – elhallgatott, és Perrinre nézett. – Te és Mat biztosan azt kívánjátok, bárcsak meg sem születtem volna! Vagy legalább sosem találkoztatok volna velem.

Nem volt értelme, hogy ellenőrizze; ha Matnek valami baja történt, most már úgysem lehet segíteni rajta. Egyébként is, Perrinnek volt egy olyan érzése, hogy a Rand oldalához szorított kötés az egyetlen, ami életben tartja barátját Moiraine érkezéséig.

– Úgy látom, nem is érdekel, hogy tényleg elment-e! A Fény égessen meg, ő is fontos! Mit csinálsz, ha elment? Vagy pedig meghalt, a Fény adja, hogy ne így történjen!

– Azt, amire a legkevésbé számítanak – Rand szeme olyan volt, mint a hajnali köd: a szürkéskék színt lázas csillogás élénkítette. Hangja borotvaélesen szólt. – Mindenképpen ezt kell tennem! Amire mindenki a legkevésbé számít!

Perrin lassan fellélegzett. Randnek minden oka megvolt arra, hogy pattanásig feszüljenek az idegei. De mindebben semmi jele nem volt az őrültségnek. Abba kell hagynia azt, hogy állandóan az őrület jeleit keresse benne! Azok a jelek úgyis elég hamar itt lesznek, ha pedig figyeli, azzal sem használ semmit, legfeljebb állandóan görcsben lesz a gyomra.

– És mi lesz az? – kérdezte inkább halkan.

Rand lehunyta a szemét.

– Csak annyit tudok, hogy meglepetésszerűen kell lecsapnom rájuk. Mindenkit meg kell lepnem! – mormogta hevesen.

Ekkor az egyik ajtó kinyílt, és egy magas aiel férfi lépett be. Sötétvörös haját ősz szálak tarkították. Mögötte az aiel nőkkel vitatkozó, teari tiszt fehér tollai bukkantak fel; még mindig veszekedtek, amikor Bain becsukta az ajtót.

Rhuarc éles, kék szemével körülnézett a szobában, mintha egy feldőlt bútordarab mögött rejtőzködő ellenséget keresne. A Taardad aielek törzsfője egy, a derekára csatolt, éles késen kívül semmilyen látható fegyvert nem hordott, csendes méltósága és magabiztossága azonban hatásosabb volt minden fegyvernél. Shoufája a vállán lógott; aki csak egy kicsit is tudott az aielekről, biztosan veszélyesnek tartotta ezt a férfit, még akkor is, ha az nem tekerte arcára a kendőt.

– Az a teari bolond, ott kint, üzent a parancsnokának, hogy valami történt itt bent – mondta Rhuarc –, a szóbeszéd pedig máris terjed, mint száraz moha a barlangban. Mindenfélét beszélnek, attól kezdve, hogy a Fehér Torony meg akart ölni, egészen addig, hogy itt, ebben a szobában megvívtátok az Utolsó Csatát! – Perrin kinyitotta a száját, Rhuarc azonban felemelte a kezét. – Véletlenül találkoztam Berelainnel, úgy nézett ki, mintha megjósolták volna neki a halála napját, ő pedig megmondta nekem az igazat. És bár kételkedtem benne, most már én is hihetőnek tartom.

– Már elküldtem Moiraine-ért – mondta Perrin. Rhuarc csak bólintott. A Hajadonok természetesen elmondtak neki mindent, amit tudtak.

Rand fájdalmasan felkacagott.

– Megmondtam neki, hogy tartsa titokban! Úgy tűnik, a Sárkány Nagyúrnak mégsincs hatalma Mayene felett! – hangjában minden másnál szárazabb gúny csengett.

– Nekem annál a fiatal nőnél idősebb lányaim vannak – felelte Rhuarc. – És nem hiszem, hogy bárki másnak elmondja. Szerintem legszívesebben elfelejtene mindent, ami ma éjjel történt.

– Én viszont tudni szeretném, hogy mi történt! – csattant fel a szobába berontó Moiraine hangja. A nő karcsú és kicsi volt, Rhuarc éppúgy fölé tornyosult, mint az a férfi, aki követte – Lan, az őrzője –, mégis, ő volt az aes sedai, és ő uralta a helyiséget. Futnia kellett ahhoz, hogy ilyen gyorsan ideérjen, mégis nyugodtnak látszott, mint a befagyott tó. Moiraine-t igen nehéz volt kizökkenteni a nyugalmából. Kék selyemköntösét magas csipkegallér szegélyezte, ruhaujjain pedig sötétebb bársonyberakások látszottak. A meleg és a párás levegő láthatóan nem zavarta a nőt. Homlokára sötét hajából kicsi, kék drágakő függött finom aranyláncról, amely ragyogott a fényben, és csak hangsúlyozta az izzadságcseppek hiányát a nő arcán.

Mint mindig, amikor találkoztak, Lan és Rhuarc jeges kék tekintete majdnem szikrákat szórt. Lan sötét, halántékánál deres haját fonott bőrpánt fogta össze. Arcát, mintha kőből faragták volna, csupa kemény hajlatnak és domborulatnak tűnt. Kardja úgy függött a derekán, mintha testének része lett volna. Perrin nem tudta eldönteni, a két férfi közül melyik a veszedelmesebb, de úgy gondolta, ebben nem lehet nagy különbség közöttük.

Az őrző végigmérte Randet.

– Azt hittem, már elég nagyfiú vagy ahhoz, hogy segítség nélkül is megborotválkozz!

Rhuarc elmosolyodott. Halvány mosoly volt ez, viszont az első, amelyet Perrin Lan jelenlétében látott az arcán.

– Még fiatal. Majd megtanulja.

Lan az aielre pillantott, majd, éppolyan halványan, viszonozta mosolyát.

Moiraine lesújtó pillantást vetett kettőjükre. Egyáltalán nem úgy tűnt, mint aki óvatosan lépeget végig a szőnyegen, mégis, szoknyáját felfogva, olyan könnyedén járt, hogy egyetlen üvegdarab sem csikordult bársonycipellője alatt. Tekintetét körbejártatta a termen; Perrin biztos volt benne, hogy a legkisebb részleten sem siklott át. Egy pillanatig őt tanulmányozta – Perrin nem nézett a szemébe; Moiraine túl sokat tudott róla ahhoz, hogy a fiú kényelmesen érezhesse magát a társaságában – a nő azonban máris lecsapott Randre, mint egy csendes selyemlavina, jegesen és kérlelhetetlenül.

Perrin leengedte a kezét, és arrébb állt, el a nő útjából. Az átázott rongy ott maradt Rand oldalán, az alvadó vér tartotta meg. A fiú testét tetőtől talpig alvadó vér borította apró, fekete csíkokban és foltokban. A sebekből kiálló, ezüstös üvegszilánkok csillogtak a lámpások fényében. Moiraine ujja hegyével megérintette a véráztatta ruhát, majd visszahúzta kezét, mintha meggondolta volna magát, és inkább nem akart volna alá nézni. Perrin nem is tudta, hogyan képes az aes sedai fintorgás nélkül Randre nézni, pedig a nő sima arca nem rezzent. Testéből rózsaszappan halvány illata áradt.

– Legalább életben vagy – mondta dallamos hangon, de ez a hang egyszerre volt jeges és dühös is. – Ami történt, arról ráérünk beszélni. Most próbáld megérinteni az Igazi Forrást!

– De miért? – kérdezte Rand gyanakodva. – Én nem tudom meggyógyítani magamat, még ha tudnám is, hogyan kell Gyógyítani. Hisz erre senki sem képes. Ennyit azért tudok.

Egy lélegzetvételnyi időre Moiraine úgy tűnt, mintha mindjárt dührohamot kapna, ami meglehetősen furcsán festett volna, de azután egy újabb lélegzetvétellel már megint a régi nyugalom ömlött szét rajta, amelyen semmi sem üthetett repedést.

– Az erőnek csupán egy része ered a Gyógyítóból – magyarázta azután. – Az Egyetlen Hatalom helyreállíthatja azt, ami a betegből jön. Enélkül azonban a következő napodat, sőt, még az azt követőt is valószínűleg ágyban kellene töltened. Úgyhogy most fókuszáld a Hatalmat, ha tudod, de ne csinálj vele semmit! Csak tartsd! Ha kell, használd ezt! – Nem is igen kellett lehajolnia, hogy megérinthesse Callandort.

Rand megmozdította keze alatt a kardot.

– Egyszerűen csak tartsam, azt mondja? – A fiú úgy beszélt, mint aki mindjárt hangos kacajra fakad. – Hát jó.

Semmi olyan nem történt, amit Perrin is láthatott volna, legalábbis nem olyasmi, amire számított. Rand csak ült ott, mint egy elvesztett csata utolsó túlélője, és Moiraine-re nézett. Az aes sedai még csak nem is pislogott. Viszont ujjait mintegy önkéntelenül, kétszer a tenyeréhez dörzsölte.

Egy idő után Rand felsóhajtott.

– Még az ürességet sem vagyok képes elérni! Úgy tűnik, képtelen vagyok koncentrálni – hirtelen elvigyorodott, amitől a száradt vérből készült maszk megrepedt az arcán. – Nem értem, miért! – Bal szeme mellől vérpatak csordult lefelé.

– Akkor majd úgy csinálom, ahogy mindig – felelte Moiraine, és nem törődve a rá folyó vérrel, kezébe vette Rand fejét.

Rand egy hördüléssel előrehajlott, mintha tüdejéből minden levegőt kisajtoltak volna, háta annyira meghajlott, hogy a feje majdnem kiszakadt a nő szorításából. Egyik karja vadul meglódult, ujjait kifeszítette, annyira, hogy már attól lehetett tartani, el fognak törni; a másik keze pedig megfeszült Callandor markolatán, karján jól látszottak az összeugró izomkötegek. Rand úgy rázkódott, mint rongy a szélviharban. Száradt vérdarabok hullottak róla sötéten, és üvegdarabok csörrentek a ládán meg a padlón, amelyek az összeforradó sebekből préselődtek ki.

Perrin megborzongott, mintha az a szélvihar körülötte kavargott volna. Már korábban is látta a Gyógyítást, nem is egyet, komolyabbat és rosszabbat is, mégsem tudott soha igazán hozzászokni a látványhoz, hogy az Egyetlen Hatalmat használják, magához a tudathoz, még így, ebben a helyzetben sem. A kereskedők testőrei és a kocsisok által mesélt aes sedai történetek, amelyeket évekkel Moiraine érkezése előtt hallott, annyira belevésődtek az elméjébe! Rhuarc testéből is rossz érzés szaga áradt. Csupán Lan vette a dolgot természetesnek. Lan és Moiraine.

Amilyen hamar elkezdődött, olyan hamar vége is lett. Moiraine elvette a kezét, Rand pedig összecsuklott, el kellett kapnia az egyik oszlopot, hogy talpon tudjon maradni. Nem is lehetett volna megmondani, hogy az ágy oszlopát vagy pedig Callandort szorongatja-e görcsösebben. Amikor Moiraine megpróbálta elvenni tőle a kardot, hogy visszategye a díszes állványra a falhoz, Rand erősen, mondhatni durván, elrántotta tőle.

A nő ajka egy pillanatra megkeményedett, ám azután lecsillapodott, elvette a rongykötést Rand oldaláról, és letörölte vele a seb körüli maszatot. A régi sebesülés újból puha forradás volt csupán. A többi sérülés egyszerűen eltűnt. A száradt vér, amely még mindig rátapadt, valaki másé volt.

Moiraine elkomorodott.

– Ez nem reagál – mormogta, félig magában. – Sosem gyógyul meg tökéletesen.

– Ez lesz az, ami végül megöl majd, nem igaz? – kérdezte a fiú halkan, majd egy idézetet mormolt: – „Shayol Ghul szikláin kiomló vére elmossa majd az Árnyékot, ez lesz áldozata az emberiség megmentéséért.”

– Túl sokat olvasol – felelte az aes sedai élesen –, és túl keveset értesz belőle.

– Miért, maga többet ért? Ha igen, miért nem mondja el nekem is?

– Csak próbálja megtalálni a maga útját – szólalt meg hirtelen Lan. – Egyetlen férfi sem szeret vakon előre rohanni, amikor tudja, hogy valahol előtte egy szikla magasodik.

Perrin meglepetten felkapta a fejét. Lan szinte sosem ellenkezett Moiraine-nel, különösen nem, ha bárki más is meghallhatta. Az őrző azonban sok időt töltött Randdel, mert vívni tanította.

Moiraine sötét szeme megvillant, de csupán ennyit válaszolt:

– Le kell pihennie. Elintéznéd, hogy hozzanak mosdóvizet és készítsenek elő egy másik hálószobát? Ezt a helyiséget alaposan ki kell takarítani, és új matracra is szükség lesz – Lan bólintott, majd fejével az előcsarnok felé bökött, és halkan így szólt:

– Itt alszom, Moiraine.

Rand elengedte az oszlopot, és kiegyenesedve, Callandor markolatát két kezével megragadva, a kard hegyét a szőnyegre irányította. Ha támaszkodott is kissé a kardra, ebből semmi sem látszott.

– Többé senki sem fog hajszolni! Még az ágyból sem hajszolhatnak ki!

– Tai'shar Manetheren – mormogta Lan.

Most Rhuarc látszott meglepettnek, Moiraine azonban, ha hallotta is Lan Randnek szóló dicséretét, annak semmi jelét nem mutatta. Az aes sedai Randre bámult, arca továbbra is sima maradt, szeme azonban villámokat szórt. Rand arcára talányos kis mosoly ült ki, mintha azt találgatná, mit fog tenni most a nő.

Perrin az ajtó felé indult. Ha Rand és az aes sedai veszekedni óhajtanak, ő ezalatt szívesebben tartózkodna valahol máshol. Lan láthatóan nem törődött a készülő viharral; az ő testtartásából, ahogyan ott állt szálfaegyenesen, mégis ugrásra készen, elég nehéz lett volna bármit is kiolvasni. Lehet, hogy ott, álltában halálra unta magát, vagy éppen készen áll kardot rántani; egyszerűen nem lehetett eldönteni, mire is készül. Rhuarc hasonlóan állt ott, ő azonban szintén az ajtó irányába pislogott.

– Ott maradsz, ahol vagy! – szólalt meg Moiraine, és közben nem vette le a szemét Randről, kinyújtott ujjával viszont valahová Perrin és Rhuarc közé mutatott. Perrin azonnal megállt. Rhuarc vállat vont, és karba tett kézzel tovább állt.

– Önfejű! – mormogta Moiraine. Ezúttal Randnek. – Nos, jó! Ha itt akarsz maradni, amíg össze nem csuklasz, hát csak várj nyugodtan, míg térden állva nem mondod el nekem, mi is történt itt! Nem taníthatlak, de ha elmondod, talán meg tudom mondani, mit rontottál el. Elég kicsi az esélye, de talán képes leszek rá – hangja most élessé változott: – Meg kell tanulnod ellenőrizni, és nem csupán az olyan dolgok miatt, mint ez, itt! Ha nem leszel képes kordában tartani az Egyetlen Hatalmat, az téged is megölhet! Ezt te is tudod. Már épp elégszer mondtam. Magadnak kell tanítani magad! Meg kell találnod magadban!

– Nem csináltam semmit, csak életben maradtam! – tiltakozott Rand szárazon. Az aes sedai kinyitotta a száját, de a fiú folytatta: – Azt hiszi, fókuszálok, és közben nem tudok róla? Nem álmomban csináltam! Ébren voltam, amikor ez történt – meginogott, de belekapaszkodott a kardjába.

– Álmodban nem is tudnál fókuszálni semmit, csak a Szellemet – felelte Moiraine hűvösen –, ezt itt pedig Szellemmel nem lehetett volna véghezvinni. Éppen azt akartam megkérdezni, valójában mi történt?

Perrin libabőrös lett, amikor Rand elmesélte a történetét. A fejsze is elég szörnyű volt, ám az legalább valami szilárd és valóságos tárggyal állt kapcsolatban. De hogy valakire a saját tükörképei támadjanak rá... A fiú önkéntelenül arrébb állt, és megpróbált olyan helyre kerülni, ahol nem feküdt a lába alatt üvegtörmelék.

Amikor beszélni kezdett, Rand Perrin mögé nézett, csak egy gyors pillantás volt ez, mintha nem akarná, hogy más is észrevegye. Egy pillanattal később a tükrökből kitört és a ládára esett ezüstszilánkok megremegtek, és a ládáról a szőnyegre siklottak, mintha csak egy láthatatlan seprű távolította volna őket el. Rand összenézett Moiraine-nel, majd leült a láda tetejére, és folytatta. Perrin nem tudta biztosan, melyikük takarította le a ládát. A történetben Berelain egyáltalán nem szerepelt.

– Csak az egyik Kitaszított lehetett! – fejezte be végül Rand. – Talán Sammael. Maga mondta, hogy Illianban van. Hacsak, egyikük nincs itt, Tearben. Sammael elérheti a Követ Illianból?

– Még akkor sem, ha az ő kezében lenne Callandor – mondta Moiraine. – Vannak azért határok. Sammael is csak egy ember, nem pedig maga a Sötét Úr.

Csak egy ember? Ez azért nem valami pontos leírás, gondolta Perrin. Egy férfi, aki képes fókuszálni, ám aki valamiképpen mégsem őrült meg; legalábbis mostanáig még nem, amennyire tudjuk. Egy férfi, aki talán olyan erős, mint Rand, de mialatt Rand most próbál tanulni dolgokat, Sammael már ismeri képességeinek minden egyes fogását. Egy ember, aki háromezer esztendőt a Sötét Úr börtönében töltött, egy ember, aki saját akaratából állt át az Árnyék oldalára. Nem. Az, hogy „csak egy ember” távolról sem írta le Sammaelt vagy bármelyik Kitaszítottat, legyen az nő vagy férfi.

– Akkor egyikük itt van, a városban! – Rand a kezére hajtotta a fejét, de azonnal fel is kapta, és haragosan végignézett a teremben tartózkodókon. – Nem hagyom magam újból üldözni! Most én leszek a vadászkutya! Megtalálom, és...

– Nem a Kitaszítottak voltak – szakította félbe Moiraine. – Nem hiszem. Ez túl egyszerű jelenség volt. És egyben túl összetett.

Rand nyugodtan szólalt meg:

– Csak semmi rejtvény, Moiraine! Ha nem a Kitaszítottak voltak, akkor kicsoda? Vagy micsoda?

Az aes sedai arca vaskeménnyé vált, mégis habozott egy keveset, hogy pontosan fejezze ki magát. Vagy nem akart arról beszélni, amiben maga is bizonytalan volt, vagy pedig azon gondolkozott, mennyit fedjen fel az igazságból.

– Ahogyan a Sötét Úr börtönét fenntartó pecsétek gyengülnek – kezdte egy idő múlva –, közben elkerülhetetlen, hogy némi... kigőzölgés... szabaduljon fel, már akkor, amikor még tart a zár. Mint amikor a tó mélyén rothadó dolgokból buborékok szabadulnak fel. Ám ezek a buborékok végigsodródnak a Mintán, majd megtámadnak egy szálat, amit azután elégetnek.

– A Fényre! – szaladt ki Perrin száján, mielőtt még visszafoghatta volna magát. Moiraine felé fordította a tekintetét. – Úgy érti, hogy ami Randdel történt, az mindenkivel meg fog történni?

– Nem mindenkivel. Legalábbis egyelőre nem. Úgy gondolom, kezdetben csupán néhány buborék szabadul fel, amelyek kisiklanak a repedéseken, és ily módon a Sötét Úr kinyúlhat börtönéből. Később persze, ki tudja, mi fog történni? És ahogyan a ta'verenek maguk köré vonzzák a Minta egyéb szálait, szerintem ugyanúgy ezeket a buborékokat is jobban vonzzák, mint mások – a nő szeme elárulta, hogy tudja, nem egyedül Rand élt át ma ébren rémálmot. Az aes sedai apró mosolya, ami épp olyan gyorsan el is tűnt, elárulta Perrinnek, hogy amennyiben akarja, megtarthatja titkát, ő nem fogja elárulni, tudni viszont tudta. – Azonban az előttünk álló hónapok folyamán – talán évek alatt, ha eléggé szerencsések leszünk –, tartok tőle, hogy még sokan fognak olyan dolgokkal szembesülni, amitől megőszülnek, ha ugyan túlélik a kalandot.

– Mat – mondta Rand. – Tud róla, hogy vajon...? Vajon ő...?

– Hamarosan értesülni fogunk róla – felelte Moiraine nyugodtan. – Ami egyszer megtörtént, azt nem lehet semmissé tenni, csak remélni tudunk – bárhogyan is csengett a hangja, testének illata elárulta, hogy nyugalma hamis, míg Rhuarc meg nem szólalt:

– Mat jól van. Legalábbis jól volt. Idefelé láttam.

– És hová tartott? – kérdezte Moiraine éles hangon.

– A szolgák lakosztálya felé igyekezett – felelte az aiel. Azt tudta, hogy mindhárom fiú ta'veren, ha sokkal többet nem is, ezenkívül ismerte Matet eléggé ahhoz, hogy még hozzátegye: – Nem az istállók irányába ment, aes sedai. Épp az ellenkező irányba, a folyó felé tartott. A Kő kikötőjében pedig nem horgonyoznak bárkák – az aiel meg sem rezzent az olyan szavak kiejtésekor, mint a „bárka” vagy a „kikötő”, pedig a legtöbb fajtájabeli így tett. A Pusztában ezek a dolgok csupán a mesében léteztek.

Moiraine bólintott, mintha nem is számított volna másra. Perrin megcsóválta a fejét; a nő már annyira hozzászokott valódi gondolatainak leplezéséhez, hogy csupán megszokásból is elrejthette őket.

Most hirtelen kivágódott az egyik ajtószárny, majd Bain és Chiad lépett be, a lándzsáik nélkül. Bain hatalmas, fehér lavórt cipelt, a közepén jókora korsóval. Chiad törülközőket csapott a hóna alá.

– Miért ti hozzátok ezeket? – csattant fel Moiraine. Chiad megvonta a vállát.

– A szolgálólány nem akart bejönni.

Rand kurtán felkacagott.

– Még a szolgák is eleget tudnak ahhoz, hogy távol tartsák magukat tőlem! Csak rakjátok le, akárhová!

– Kezdesz kifogyni az idődből, Rand! – figyelmeztette Moiraine. – A teariek egy idő után hozzád szoknak, az ismerős dolgoktól pedig senki sem fél annyira, mint az idegenektől. Még hány hét vagy nap fog eltelni, mielőtt valaki megpróbál egy nyilat röpíteni a hátadba, vagy megmérgezni az ételedet? Mennyi időbe kerül, míg az egyik Kitaszított lecsap rád, vagy újabb buborék vándorol végig a Mintán?

– Csak ne zaklasson, Moiraine! – vágott vissza Rand. Testét száraz vér borította, félig meztelen volt, már majdnem teljesen Callandorra támaszkodva ült ott, hogy egyenes maradjon, mégis, képes volt rá, hogy halk mondatát parancsolóan adja elő. – Még a maga kedvéért sem fogok menekülni!

– Határozd el magad, minél előbb! – felelte a nő. – És ezúttal tájékoztass arról, amit tenni akarsz! Nem tudlak megvédeni a tudásom segítségével, ha egyszer visszautasítod a segítségemet!

– A segítségét? – kérdezte Rand fáradtan. – Elfogadom a segítségét. De én fogok dönteni, nem pedig maga – Perrinre pillantott, mintha valamit szavak nélkül próbálna mondani neki, valami olyat, amit másokkal nem akart közölni. Perrinnek fogalma sem volt, mi lehetett az. Egy pillanattal később Rand felsóhajtott; feje kissé lejjebb hanyatlott. – Most aludni szeretnék. Kérem, hogy menjenek el, mindnyájan! Majd holnap beszélünk! – Tekintete ismét sokatmondóan Perrinre villant, mintha neki külön hangsúlyozná előbbi szavait.

Moiraine odalépett Bainhez és Chiadhoz, a két aiel nő pedig lehajolt az aes sedai-hoz, hogy hallják, amit a fülükbe suttogott. Perrin csupán valamiféle zümmögést hallott, nem tudta, hogy a nő az Egyetlen Hatalmat alkalmazza-e, kiküszöbölendő a fiú hallgatózását. Moiraine tudott kifinomult hallásáról. Perrin biztos volt benne, hogy az történt, amire gondolt, amikor Bain válaszolt az aes sedai-nak, és a fiú ezúttal sem értette meg. A szaglását azonban Moiraine nem tompította el. Perrin világosan érezte az óvatosságot az aiel nőkben, amikor Randre néztek. Nem féltek tőle, de úgy tekintettek rá, mint egy nagytestű állatra, amelyik veszedelmessé válhat, ha nem kezelik eléggé óvatosan.

Az aes sedai most visszafordult Rand felé:

– Holnap beszélünk! Nem ülhetsz itt madárként, várva, hogy mikor csap le a vadász a hálójával! – Az ajtó felé indult, mielőtt Rand válaszolhatott volna. Lan a fiúra nézett, mintha még mondani akart volna valamit, de azután mégis sarkon fordult, és szó nélkül követte a nőt.

– Rand? – szólalt meg Perrin.

– Megtesszük, amit tennünk kell – Rand nem nézett fel a kezében tartott, csillogó markolatról. – Mindannyian tesszük a dolgunkat – a szaga azonban félelmet sugallt.

Perrin bólintott, majd követte Rhuarcot, ki a szobából. Moiraine és Lan addigra már eltűntek. A teari tiszt tízlépésnyiről nézte az ajtót, közben igyekezett úgy tenni, mintha ez a saját akaratából történne így, és semmi köze nem lenne az őt figyelő négy aiel nőhöz. A másik kettő Hajadon még mindig a hálószobában van, jött rá Perrin. Most meghallotta a bentről jövő hangokat.

– Menjetek ki! – szólt Rand fáradtan. – Csak tegyétek le azt, és menjetek ki!

– Ha fel tudsz állni – felelte Chiad vidáman –, akkor meg is tesszük. Csak állj fel!

Ekkor loccsanó víz hangja hallatszott, ahogy beleöntötték a vizet a lavórba.

– Már korábban is láttunk el sebesülteket – szólt Bain nyugtató hangon. – És az öcséimet is én mosdattam, amikor kicsik voltak.

Rhuarc becsukta az ajtót, ezért a többit már nem lehetett hallani.

– Maguk nem úgy kezelik őt, mint a teariek – jegyezte meg Perrin halkan. – Semmi hajlongás és alázat. És egyszer sem hallottam még, hogy Sárkány Nagyúrnak szólították volna.

– Az Újjászületett Sárkány a vízföldiek próféciája – felelte Rhuarc. – A mi emberünk Az, Aki A Napkeltével Érkezik.

– Én azt hittem, a kettő egy és ugyanaz. Máskülönben miért jöttek volna a Kőbe? A Fény égessen meg, Rhuarc, hiszen maguk, aielek, a Sárkány Népe, épp úgy, ahogy a Próféciák megjövendölték! Maga is beismerte, még ha nem is mondta ki hangosan!

Rhuarc nem vett tudomást a fiú utolsó mondatáról.

– A ti Próféciáitokban, amelyek a Sárkányról szólnak, a Kő eleste és Callandor birtokba vétele jelzi, hogy a Sárkány újjászületett. A mi próféciánk csupán annyit mond, hogy a Kőnek el kell esnie, mielőtt Az, Aki a Napkeltével Érkezik, eljön, hogy visszavezessen minket arra a földre, amely egykor a miénk volt. Lehet, hogy a kettő ugyanaz a személy, kétlem azonban, hogy ezt akár csak a Tudós Asszonyok is biztosan meg tudnák mondani. Ha Rand az, akkor még meg kell tennie néhány dolgot, hogy ezt bebizonyítsa.

– Micsodát? – kérdezte Perrin.

– Ha ő az, akkor ő tudni fogja, mit kell tennie, és meg is teszi azokat! Ha nem ő az, akkor tovább kell kutatnunk.

Az aiel hangjában valami megfejthetetlen hangsúly ütötte meg Perrin fülét.

– És ha kiderül, hogy nem Rand az, akit keresnek, Rhuarc? Akkor mit fognak tenni?

– Aludj jól és biztonságban, Perrin! – felelte az aiel, és ahogy végiglépdelt a fekete márványon, csizmája nem ütött zajt.

A teari tiszt még mindig a Hajadonokat bámulta, testéből félelem szaga áradt, és már nem is volt képes leplezni az arcára kiülő haragot és gyűlöletet. Ha az aielek úgy döntenek, Rand nem Az, Aki a Napkeltével Érkezik... Perrin figyelte a teari katonatiszt arcát, majd belegondolt, mi történne, ha nem strázsálnának ott a Hajadonok, ha a Kőben egy aiel sem tartózkodna, és a gondolatra megborzongott. El kell érnie, hogy Faile elmenjen innen. Ennyit biztosan tudott. A lánynak muszáj úgy döntenie, hogy felkerekedik. Méghozzá nélküle!

Negyedik fejezet

Szálak

Thom Merrilin homokot szórt az irományára, hogy elkenje rajta a tintát, majd a homokot óvatosan visszaszórta a tartóedényébe, azután becsukta az üveget. Turkálni kezdett az asztalon szétszórt papírlapok között – hat faggyúgyertya szórta a fényét, ami ugyan veszélyt jelentett, de szüksége volt a világosságra –, majd kiválasztott egy összegyűrt, tintapacnival éktelenített lapot. Gondosan összehasonlította azzal, amit épp most írt le, majd hüvelykujjával elégedetten végigsimította egyik hosszú, fehér bajszát, és hagyta, hogy cserzett arcára mosoly üljön ki. Még maga Carleon Nagyúr is azt hinné, hogy saját kezének a műve az iromány:

Légy óvatos! A férjed gyanakszik.

Csak ez a pár szó, aláírás nélkül. Hogyha most el tudja intézni, hogy Tedosian Nagyúr ezt ott találja meg, ahol felesége, Alteima úrnő hanyagságában elhagyhatta...

Kopogás hallatszott az ajtón, mire a mutatványos felugrott. Ilyen késő éjjel senki sem szokta meglátogatni.

– Egy pillanat! – kiáltotta, és villámgyorsan egy ütött-kopott írókomódba rejtette a tollakat, a tintatartót és a válogatott papírokat. – Csak magamra veszek egy inget!

Bezárta a komódot, majd az asztal alá tolta, ahol talán elkerülheti a hívatlan pillantásokat. Ezután körbepillantott kicsiny, ablaktalan szobáján, hogy megnézze, nem hagyott-e elöl valami áruló nyomot. Keskeny, bevetetlen ágyát zsonglőrködéshez használt karikák és labdák borították. Az egyetlen polcon borotválkozókészlete között ott hevert tűzgyújtó pálcája és egyéb bűvészkellékei. Szivárványszínű, foltokkal borított mutatványosköpenye a falon, egy fogasról függött, váltóruháival, valamint a hárfáját és furulyáját rejtő, kemény bőrtokokkal együtt. A hárfatok szíjára átlátszó, vörös, női sálat tekertek, ami bárkié lehetett.

Thom már nem is emlékezett rá pontosan, ki is kötötte oda; megpróbált egyik nőre sem figyelni jobban a másiknál, megpróbált könnyű szívvel és kacagva állni hozzájuk. Megnevettetni, megsóhajtoztatni őket, de minden kötöttséget kerülni – ez volt az alapelve; hiszen nem jutott ideje ilyesmire. Legalábbis magának így magyarázta.

– Már jövök is! – kelletlenül az ajtóhoz bicegett. Valaha csodálatra késztette az embereket, akik nem hitték, még akkor sem, amikor nézték, hogy egy csontos, ősz hajú öregember hátraszaltókat és kézállásokat meg ugrásokat képes véghezvinni olyan rugalmasan és gyorsan, mint egy fiatal fiú. A bicegés véget vetett mindennek, és Thom utálta ezt. Amikor pedig fáradt volt, lába még jobban fájt. Felrántotta az ajtót, és pislogni kezdett meglepetésében.

– Nahát, gyere be, Mat! Azt hittem, teljesen leköt, hogy a fiatal nemeseket megszabadítsd a pénzeszacskójuktól!

– Ma már nem akartak velem tovább kártyázni – mondta Mat savanyúan, és levetette magát a szobában álló másik székre, egy háromlábú, támlátlan ülőalkalmatosságra. Kabátja ki volt gombolva, haja ziláltnak tűnt. Barna szeme körbecikázott a szobán, tekintete egyetlen ponton sem állt meg sokáig, ugyanakkor a derűs arckifejezés, amely mindig azt sugallta, hogy ez a fiú olyasmiben is tréfát lát, amiben más emberek nem, most eltűnt.

Thom elgondolkodva figyelte a fiút. Mat még soha, egyetlen alkalommal nem tudta átlépni a küszöbét anélkül, hogy meg ne próbálta volna felmérgesíteni szegényesen berendezett szobája miatt. Elfogadta Thom magyarázatát, vagyis, hogy a szolgaszállás mellett lakni azzal az előnnyel járt, hogy az emberek hajlamosak lesznek megfeledkezni arról, hogy Thomnak köze van az aes sedai-okhoz. Mégis, Mat csak ritkán tudott ellenállni a kísértésnek, hogy ne hergelje a szoba miatt. Természetesen ő is tisztában volt azzal, hogy egy ilyen szobát szinte lehetetlen összeköttetésbe hozni az Újjászületett Sárkánnyal, és Mat ezt a magyarázatot is teljesen érthetőnek tartotta. Matnek persze csupán két, könnyedén odavetett mondatába került az egyik olyan ritka pillanat során, amikor éppen senki sem figyelte őket, hogy Randet felvilágosítsa a valódi okról. Mindenki odafigyel a mutatványos szavára, mindenki megfigyeli, de ennek ellenére, senki sem figyeli meg igazából, és senki sem emlékszik vissza, hogy kivel is beszélt tulajdonképpen. Ameddig ő csupán egy mutatványos, addig kezdetleges trükkjeivel nyugodtan szórakoztathatja az egyszerű embereket, a szolgákat, és talán néhány társaságbeli hölgyet. A mutatványos egy funkció és nem egy személy. Legalábbis így látták a teariek. Hiszen Thom nem volt udvari bárd.

Mi késztette a fiút arra, hogy ilyen késői órában lejöjjön hozzá? Talán valamelyik fiatal nő – néhányan közülük elég idősek voltak már ahhoz, hogy tudják, meddig mehetnek el –, akik lángra lobbantak Mat csúfondáros mosolyától? Nos, Thom a maga részéről úgy fog tenni, mintha semmi különös nem lenne a látogatásban. Kivéve persze, ha a fiú meggyőzi ennek az ellenkezőjéről.

– Hozom a kőjátékot. Már későre jár, de egy játékra még futja az időből – nem tudott ellenállni a kísértésnek, és még hozzáfűzte: – Nem akarsz fogadni arra, hogy ki fog győzni? – Ha kockáztak, sosem fogadott volna Mattel, de a kőjáték esetén más volt a helyzet. Úgy vélte, ebben a játékban túl nagy szerep jut a rendnek és a megfontolásnak ahhoz, hogy Mat szokásos, különös szerencséje érvényesülni tudjon.

– Micsoda? Ó, nem! Túl késő van már, hogy játsszunk! Thom, történt...? Történt valami itt lent?

Thom a játékot nekitámasztotta a szék egyik lábának, beletúrt a dohányoszacskójába, és az asztalt borító összevisszaságból előhalászta hosszúszárú pipáját.

– Mint például? – kérdezte, és megtömte a pipát. Időt hagyott arra, hogy előkeressen egy darab papírt, amit beletartott a gyertya lángjába, hogy annak lángjával meggyújtsa pipáját. Aztán nagyokat pöfékelt, míg a pipa rendesen nem szelelt, és a dohány maradékát a padlóra köpte. Mat csupán most válaszolt:

– Például az, hogy Rand kezd megőrülni. Nem, ha valami ilyesmi történt volna, akkor nem kellett volna kérdezősködnöm!

Thomnak viszketett a háta közepe, de a lehető legnagyobb, látszólagos lelki nyugalommal leült a székére, és egy kékesszürke füstkarikát küldött a mennyezet felé. Ezután kinyújtotta csontos lábát.

– Mi történt?

Mat vett egy mély lélegzetet, aztán az egész egyszerre kitört belőle:

– A kártyák megpróbáltak megölni! Az amyrlin, meg a Nagyúr, és... nem álmodtam a dolgot, Thom! Ez az oka, hogy ezek a kinyalt lakájok nem akarnak tovább játszani velem. Attól félnek, hogy megismétlődik a dolog. Thom, azt hiszem, itt hagyom Teart!

A viszketés egyre erősebbé vált. Mintha csak egy fészekre való darázs garázdálkodott volna Thom hátán. Miért is nem tűnt el már ő maga is jó ideje Tearből? Ez lett volna a legokosabb. Odakint sok száz falu vár arra, hogy elszórakoztassa és elképessze egy mutatványos. Mindegyikben áll egy vagy két fogadó, tele borral, amibe belefullaszthatná az emlékeit. De ha így tenne, akkor Randnek Moiraine-en kívül senki sem segíthetne megakadályozni, hogy a cselszövő Nagyurak csapdájába essen. Lehet, hogy egyszerűen elmetszenék a torkát. Persze, az aes sedai is segítene a fiúnak, még ha közben egészen másfajta módszereket is alkalmaz, mint Thom. A mutatványos úgy gondolta, hogy az aes sedai-nak sikerülni fog Randet megóvni a Nagyurak cselszövéseitől. Moiraine Cairhienből származott, ami azt jelentette, hogy az anyatejjel együtt szívta magába a Házak Játékát. Miközben viszont segít a fiúnak, annál erősebben a Fehér Toronyhoz köti Randet. Egy olyan erős aes sedai hálót fonnak köré, amiből sosem szabadulhatna meg. Viszont ha a fiú már amúgy is kezd megőrülni...

Bolond! – korholta Thom önmagát. Szerencsétlen bolond, aki hagyja magát ilyesmibe belekeverni, csak azért, mert van egy tizenöt éves, kiegyenlítetlen tartozása. Nem sokat változtat ezen az, hogy marad. Ami megtörtént, az megtörtént. Saját szemével kellett Randet látnia, mindegy, hogy korábban mit mondott neki a távolmaradással összefüggésben. Talán senki sem tartja majd különösnek, hogy egy mutatványos azért eseng, hogy hősi éneket szerezhessen a Sárkány Nagyúrról. Egy dalt, amelyet kifejezetten erre az alkalomra komponált. Egy szinte teljesen ismeretlen kandori melódia járt a fejében, amelyben valamilyen jelentéktelen Nagyurat dicsértek nagyságáért és bátorságáért. Mindezt pedig tették a legterjengősebb verseléssel, anélkül, hogy valaha is pontosan megnevezték volna, hogy hol és mikor művelte azokat a bizonyos dolgokat. Elképzelhető, hogy egy Nagyúr, nem futva erejéből hősi cselekedetekre, egyszerűen jó pénzen íratott magának egy hősi éneket. Nos, ez most csak jól jön Thomnak. Kivéve persze, ha Moiraine rájön valamire. Az ugyanolyan rossz lenne, mintha ráterelődne a Nagyurak figyelme. Micsoda bolond vagyok! Még ma éjszaka el kellene tűnnöm innen!

Belseje görcsbe rándult, a gyomra felkavarodott, ám mióta felöltötte mutatványosköpenyét, megtanulta, hogyan leplezze érzelmeit. Három füstkarikát pöfékelt, egyiket keresztül a másikon, majd megszólalt:

– Azóta itt akarod hagyni Teart, mióta idejöttél, a Kőbe.

A szék szélén ülő Mat mérges pillantást vetett rá.

– Itt is fogom hagyni! Bizony ám! Miért nem jössz velem te is, Thom? Vannak városok, ahol úgy tudják, az Újjászületett Sárkány még a világra sem jött, ahol még évekig senki sem törődik az átkozott Sárkány átkozott Próféciáival, ha egyáltalán valaha gondjuk lesz vele. Olyan helyek, ahol úgy hiszik, a Sötét Úr csak valami gyermekmese, a trallokokat az utazók vad fantáziája találta ki, az árnyékon lovagoló Myrddraalok pedig arra vannak, hogy a gyerekeket ijesztgessék velük! Te játszhatnál a hárfádon, meg mesélhetnéd a történeteidet, én pedig kockáznék. Úgy élhetnénk, mint az urak, utaznánk, amerre a kedvünk tartja, ott táboroznánk le, ahol kedvünk tartja, és senki sem próbálna megölni minket.

Ez már túl sok volt. Valóban bolond ez a fiú, és most kibújt belőle.

– Ha tényleg menni akarsz, miért nem kerekedtél már fel?

– Mert Moiraine figyel – felelte Mat keserűen. – Amikor meg ő nem, akkor valaki más.

– Tudom. Az aes sedai-ok nem szívesen engednek el olyan valakit, akire egyszer már rátették a kezüket – ennél azért többről lehetett szó, Thom tartott tőle, biztosan több forgott kockán annál, mint amit nyilvánosan tudni lehet, Mat azonban tagadta, hogy bármi ilyesmiről lenne szó, és senki más sem beszélt róla, senki olyan, aki esetleg Moiraine-en kívül tudhatta. De ez nem számított. Thom kedvelte Matet – tulajdonképpen tartozott is neki –, Mat és az ő kis bajai azonban hétköznapi dolgoknak számítottak Rand gondjai mellett. – Azt viszont nem tudom elhinni, hogy van valakije, akivel állandóan figyeltet.

– Akkor is! Állandóan arról kérdezgeti az embereket, hol vagyok, mit csinálok. Ez pedig visszaüt rám. Miért, ismersz olyat, aki nem mondaná meg az igazat egy aes sedai-nak? Mert én nem. Ez pont olyan, mintha figyeltetne.

– Ha igazán rászánnád magad, hát elkerülhetnéd a figyelő tekinteteket. Én nálad jobb lopakodót még nem láttam! Ezt tekintsd dicséretnek!

– Valami mindig közbejön – mormogta Mat. – Annyi arany van itt, amit el lehet nyerni! Aztán ott van az a nagy szemű lány a konyhán, aki szeret csókolózni és flörtölni, meg az egyik szobalány, derékig érő, selymes haja van, és a legkerekebb... – hirtelen elhallgatott, mintha rájött volna, mekkora ostobaságot beszél.

– És az felvetődött már benned, hogy ez talán azért van, mert...

– Ha most azt fogod mondani, hogy ta'veren vagyok, itt hagylak, Thom!

Thom magában átfogalmazta mondatát:

– ...hogy azért van, mert Rand a barátod, és nem akarod cserbenhagyni?

– Cserbenhagyni! – A fiú felugrott, felrúgva a széket. – Thom, de hiszen ő az átkozott Újjászületett Sárkány! Legalábbis ő és Moiraine ezt állítja. Talán valóban az is. Képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és nála van az az átkozott kard, ami olyan, mintha üvegből lenne! Próféciák! Nem is tudom. De annyit tudok, hogy éppolyan bolond volnék, mint ezek a teariek, ha maradnék! – Egy pillanatra elhallgatott. – Csak nem gondolod... Csak nem hiszed, hogy Moiraine tart engem itt? Tudod, a Hatalom segítségével.

– Nem hiszem, hogy képes lenne rá – felelte Thom lassan. Elég sokat tudott az aes sedai-okról, eleget ahhoz, hogy fogalma legyen arról, amit viszont nem tud róluk, de úgy gondolta, ebben most igaza van.

Mat a hajába túrt.

– Thom, állandóan arra gondolok, hogy el kellene menni, de... elfognak ezek a furcsa érzések. Majdnem, mintha valami történni akarna. Valami... nagyszabású; ez a megfelelő szó rá. Mintha tudnád, hogy vasárnap tűzijáték lesz, csak éppen én nem tudom, mire várok. Mindig ez történik, ha túl sokat gondolok a távozásra. És ilyenkor hirtelen találok rá okot, hogy még egy napot maradjak. Mindig csupán egyetlen átkozott napot! Hát nem úgy hangzik ez, mintha valami aes sedai műve lenne?

Thom lenyelte a szót, hogy ta'veren, majd kivette pipáját a fogai közül, és a kiszóródó dohányt nézte. Nem tudott túl sokat a ta'verenekről, ahogyan senki sem, kivéve az aes sedai-okat, és talán néhány ogiert.

– Sosem bizonyultam túl jónak abban, hogy segítsek az emberek gondjain – a legrosszabb pedig a saját gondjaim megoldásában voltam mindig is – gondolta. – Amikor közel van egy aes sedai, általában a legtöbb embernek azt javasolom, hogy forduljon hozzá – Olyan tanács, amelyet magam sosem fogadnék meg.

– Hogy kérdezzem meg Moiraine-t?

– Feltételezem, hogy ebben az esetben ez fel sem merülhet. Nynaeve viszont a javasasszonyotok volt Emondmezőn. A falvakban általában a javasasszonyok szoktak válaszolni az emberek kérdéseire, segíteni gondjaik megoldásában.

Mat rekedten felnevetett.

– Azután elégedjek meg a prédikációjával, amelyet az ivás és a szerencsejáték ártalmairól tart? Thom, Nynaeve úgy viselkedik velem, mintha tízéves lennék! Néha úgy tűnik, mintha azt hinné, hogy feleségül veszek majd valami kedves lányt, és letelepedek apám tanyáján.

– Ebben az életformában sokan semmi kivetnivalót sem találnának – felelte Thom halkan.

– Én viszont igen! Én többet várok az élettől, mint hogy teheneim meg juhaim és dohányültetvényem legyen! Én azt szeretném... – Mat a fejét rázta. – Tele van az emlékezetem lyukakkal! Néha azt hiszem, ha pótolhatnám ezeket, akkor tudnám... A Fény égessen meg, az sem tudom, mit tudnék akkor, de biztos, hogy azt tudni akarom! Hát nem hangzik nevetségesen?

– Nem tudom, hogy ebben akár egy aes sedai is képes lenne-e segíteni. De egy mutatványos biztosan nem.

– Mondtam már, hogy semmi aes sedai-t!

Thom felsóhajtott.

– Hűtsd le magad, fiú! Nem is ezt javasoltam.

– Igenis, elmegyek! Ahogy összeszedtem a dolgaimat, és találtam egy lovat. Egy percig sem maradok tovább!

– Az éjszaka közepén? Szerintem reggel is ráérsz – visszafogta magát, hogy hozzátegye: már ha valóban elmész. – Ülj le, és nyugodj meg! Játsszunk egy parti követ! Van egy korsó borom is valahol.

Mat, az ajtóra pillantva, habozott. Végül megigazította a zubbonyát.

– Reggel is jó lesz – szavai bizonytalanul hangzottak, de azért felállította a felborult széket, és az asztal mellé tette. – Bor viszont nem kell – tette hozzá, amint leült. – Épp elég furcsa dolgok történnek velem akkor is, amikor tiszta a fejem. Legalább tudjam, mi a különbség!

Thom elgondolkodva állította fel a táblát, és vette elő a köveket tartalmazó tasakokat. Milyen könnyedén el lehet téríteni ezt a fiút! Thom úgy látta, egy nála is erősebb ta'veren, Rand al'Thor húzza maga után. Már az is felvetődött benne, hogy ő maga is ugyanabba a csapdába esett. Amikor először találkozott Randdel, biztosan nem Tear Köve felé vezetett az útja, azóta azonban élete szálát elkapta a sodrás, mint a papírsárkány madzagját a szél. Ha úgy dönt, hogy elmegy, ha például Rand tényleg megőrült, vajon ő is talál majd valami mentséget, hogy elhalassza indulását?

– Mi az, Thom? – kopogtatta meg Mat csizmája orrával az asztal alá tolt írókomódot. – Nem baj, ha elteszem az útból?

– Csak nyugodtan. Csináld csak! – Belül megrezzent, amikor Mat lábával durván félrelökte a ládát. Remélte, hogy szorosan lezárta a tintatartókat. – Válassz! – mondta, és előretartotta két öklét.

Mat a bal kezére ütött, és amikor Thom kinyitotta, egy sima, lapos és kerek, fekete kő feküdt a tenyerében. A fiú felvihogott, amiért övé lett az első lépés, majd a fekete követ a keresztben vonalazott táblára helyezte. Lelkes szemébe nézve senki sem gyanította volna már, hogy egy pillanattal előbb még azért lelkesedett, hogy indulhasson. A nagyságot, ami ott loholt a hátában, de ő nem akarta felismerni, és az aes sedai szándékát, hogy háziállatává alacsonyítsa a fiút. A fickó nyakán már valóban, kétség nélkül szorult a hurok.

Ha pedig Thom is csapdába került, akkor érdemes lenne legalább egy emberen segíteni, hogy megszabaduljon az aes sedai-tól, határozta el a mutatványos. Érdemes azért, hogy visszafizesse a tizenöt éves kölcsönt.

Hirtelen furcsa elégedettség töltötte el, ahogy felhelyezte a fehér követ.

– Meséltem már neked – kérdezte pipaszára mögül – arról a fogadásról, amit egy domani asszonnyal kötöttem? Olyan szemei voltak, hogy fel tudta volna itatni velük egy férfi lelkét is, és volt egy furcsa, piros madara, amit a Tengeri Nép egyik hajójáról vásárolt. Azt mondta, a madár jövendölni tud. Akkora, vastag, sárga csőre volt annak az állatnak, mint a teste, és tudott...

Ötödik fejezet

A kihallgatás

– Mostanra már vissza kellett érniük – Egwene sebesen mozgatta a festett selyemlegyezőt, és örült, hogy legalább az éjszakák hűvösebbek, mint a nappalok. A teari nők mindig maguknál tartották a legyezőt – legalábbis a nemesek és a módosabb asszonyok –, ám amennyire látta, azok sem használtak semmit, csupán napnyugta után, és akkor sem sokat. Az ezüstözött falitartókban álló, hatalmas, tükrös aranylámpák is csak a hőséget fokozták. – Mi tarthatja vissza őket? – Egy óra, ígérte nekik Moiraine napok óta először, azután alig öt perc múlva, minden magyarázat nélkül, otthagyta őket. – Mondott bármit is, hogy miért van rá szükség, Aviendha? Vagy hogy ki hívatta, ha már itt tartunk?

Az ajtó mellett, keresztbetett lábbal a padlón ülő, sötét, napsütötte arcú, meglepett, hatalmas, zöld szemekkel figyelő aiel lány megvonta a vállát. A zubbonyt, térdnadrágot, puha csizmát, valamint nyakán shoufát viselő nő fegyvertelennek látszott.

– Careen suttogva mondta el az üzenetet Moiraine sedai-nak. És nem is lett volna helyénvaló, ha hallgatóznék. Sajnálom, aes sedai-ok!

Egwene lelkiismeret-furdalással tapogatta Nagy Kígyós gyűrűjét, a saját farkába harapó kígyót ábrázoló ékszert, amit jobb kezén viselt. Beavatottként bal kezének harmadik ujján kellett volna hordania, de azzal, hogy a teari Nagyurak úgy tudták, négy kiképzett aes sedai van a Kőben, legjobb modorukat tudták belőlük előcsalni, legalábbis azt, amit a teari nemesek modornak tartanak. Moiraine természetesen nem hazudott; sosem állította, hogy a lányok többek beavatottaknál. Ugyanakkor azt sem ejtette ki a száján, hogy csupán beavatottak, hagyta, hogy mindenki gondoljon azt, amit akar, higgye azt, amit lát. Moiraine képtelen lett volna hazudni, az igazságot azonban eléggé jól csavargatta.

Egwene és a többiek nem először színlelték, hogy teljes jogú aes sedai-ok, mióta elhagyták a Tornyot. Aviendha félrevezetése miatt azonban egyre jobban szégyellte magát. Kedvelte az aiel nőt, úgy gondolta, ha valaha megismerhetnék egymást, akár barátnők is lehetnének; ez azonban nem látszott lehetségesnek, amíg Aviendha azt hiszi, hogy Egwene aes sedai. Az aiel lány csak Moiraine parancsára volt ott, aki nem indokolta meg utasítását. Egwene gyanította, azért rendelte oda a lányt, hogy aiel testőrség oltalmazza őket, mintha még nem tanulták volna meg, hogyan védjék meg saját magukat. Mégis, még ha ő és Aviendha barátok lennének is, Egwene nem mondhatta meg neki az igazat. Ha valamit titokban akarunk tartani, a legjobb módja az, ha senkinek sem mondjuk el, hacsak nem kell feltétlenül tudnia az igazságról. Ezt is Moiraine-től tanulták. Egwene néha már azt kívánta, bárcsak tévedne az aes sedai, de hatalmasat, csak egyszer! Ez persze egyben katasztrófát is jelentene. Épp ez volt a bökkenő.

– Tanchico – mormogta Nynaeve. Sötét, karvastagságú hajfonata a derekáig ért. A javasasszony a szűk ablakon bámult kifelé, az ablaktáblákat kitárta, abban a reményben, hogy valami gyenge szellő érheti akkor kintről. Alattuk, a széles Erinin folyón ott úszott néhány, lámpásokkal kivilágított halászbárka, amelyek nem mentek lejjebb a folyón, Nynaeve azonban nem igazán azokat nézte. – Úgy tűnik, nem maradt más, mint hogy Tanchicóba menjünk – a javasasszony önkéntelenül is lesimította zöld ruháját, amelynek széles hajtókája szabadon hagyta a vállát; mostanában gyakran tett efféle mozdulatot. Ha Egwene meg merte volna jegyezni, hogy Lan kedvéért viseli ezt az öltözéket, felháborodottan visszautasította volna a feltételezést, pedig a zöld, a kék és a fehér Lan kedvenc színe volt női ruhában, így hát azok a ruhák, amelyek nem a zöld, a kék vagy a fehér árnyalataiban pompáztak, szép lassan eltűntek Nynaeve szekrényéből. – Nem maradt más.

Egwene azon kapta magát, hogy ő meg fölfelé rángatja a ruháját. Olyan furcsán álltak ezek a váll alatt kezdődő ruhák! Ugyanakkor viszont úgy érezte, ennél több takarást nem bírna elviselni magán. A halványpiros vászon így is olyan meleg volt, mintha gyapjút viselt volna. Azt kívánta, bárcsak rá tudná venni magát, hogy olyan áttetsző köntösöket hordjon, mint Berelain. Nem mintha ilyenekben meg lehetett volna jelenni a nyilvánosság előtt, de kétségtelenül könnyedebb öltözéknek látszottak.

Ne a kényelmed miatt kényeskedj szólt magára szigorúan, inkább a feladatra koncentrálj!

– Lehet – mondta hangosan. – Én azonban nem vagyok erről meggyőződve.

A szoba közepén egy fényesre polírozott, keskeny, hosszú asztal állt. A végén, Egwene mellett magas, finoman faragott, itt-ott aranyozott szék állt, a teariek ízléséhez képest egyszerűnek tűnt, az asztal oldalán elhelyezett székek pedig jóval alacsonyabb támlájúak voltak, míg a másik végén lévő ülőalkalmatosságok nemigen látszottak többnek lócáknál. Egwene-nek fogalma sem volt, mire tervezték a teariek ezt a termet. Ő a többiekkel arra használta, hogy itt vallassák ki a két foglyot, akiket akkor kaptak el, amikor a Követ bevették.

Nem tudta rávenni magát, hogy lemenjen a tömlöcbe, bár Rand elrendelte, hogy valamennyi, a falat díszítő kínzóeszközt égessenek el vagy olvasszanak be. Ennek ellenére sem ő, sem Nynaeve nem lelkesedett a visszatérésért. Ez a terem pedig a tisztára sepert, zöld járólapjaival, a Tear három félholdját ábrázoló, faragott falburkolatával éles ellentéte volt annak a rettenetes, szürke kőből épült cellának, ahol minden olyan nyirkos, koszos és sötét volt. Hátha az majd megdolgozza egy kicsit a két nőt, akik most a foglyok durva gyapjúruháját viselték.

Csak erről a szürkésbarna ruháról lehetett volna megmondani, hogy az asztal előtt, hátal álló Joiya Byir fogoly. Korábban a Fehér ajahhoz tartozott, és azzal, hogy a Feketékhez csatlakozott, még korántsem veszítette el a Fehérek hűvös gőgjét. Egész testtartása olyan volt, mintha azt sugallná, hogy szabad akaratából áll ott, mereven a falra szegezve tekintetét, nem pedig valamiféle parancsra. Csak egy fókuszálni képes nő láthatta a Levegő hüvelykujj vastagságú áramlatait, amelyek Joiya karjait az oldalánál tartották, bokáját pedig összekötözték. A nő arcát is Levegőből font ketrec segítségével tartották úgy, hogy egyenesen előre nézzen. Fülét eldugaszolták, hogy ne hallhassa meg, amit a jelenlétében mondanak.

Egwene még egyszer ellenőrizte a Szellemből készített pajzsot, ami megakadályozta, hogy Joiya megérinthesse az Igazi Forrást. Az tartott, ahogy tartania is kellett. Hiszen ő maga fonta Joiya köré és kötözte össze, hogy magától is fennmaradjon, mégsem érezte jól magát egy szobában egy árnybaráttal, aki képes volt fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még ha el is van most zárva tőle. Sőt, rosszabb egy közönséges árnybarátnál. A Fekete ajah tagja! A gyilkosság Joiya legenyhébb bűnei közé tartozott. Már régen össze kellett volna omolnia a sok megszegett eskü, a kioltott életek, megrontott lelkek miatt.

Joiya rabtársa, nővére a Fekete ajahban, már nem büszkélkedhetett ilyen tartással. Amico Nagoyin megroggyant vállakkal, lehajtott fejjel állt az asztal túlsó oldalán, és Egwene tekintete alatt szinte magától elsüllyedt. Őt nem kellett elszigetelni. Elfogatása folyamán elcsendesítették. Még mindig képes volt érzékelni az Igazi Forrást, de többé soha nem érintheti meg, soha többé nem lesz képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. A kívánság, a vágy, hogy megtegye, megmarad, olyan erősen, ahogyan a levegő utáni óhaj, és a veszteség érzése egész életében vele lesz, a saidar pedig egész életében elérhetetlen marad a számára. Egwene kívánta is meg nem is, bárcsak tudna érezni egy leheletnyi szánalmat a nő iránt. Amico valamit mormogott az asztal fölött.

– Mi az? – csapott le rá Nynaeve. – Beszélj hangosabban!

Amico alázatosan felemelte hattyúnyakán ülő fejét. Még most is gyönyörű nő volt, hatalmas, fekete szemekkel, mégis, valahogyan megváltozott, bár Egwene azt nem tudta volna megmondani, miben. Nem a félelem miatt markolta mindkét kezével durva rabruháját. Valami más volt az oka.

– Tanchicóba kellene mennetek – mondta Amico nagyot nyelve.

– Ezt már hússzor elmondtad – felelte Nynaeve szigorúan. – Ötvenszer is. Most mondj valami újat! Mondj neveket, akiket nem ismerünk még! Még ki tartozik a Fehér Toronyban a Fekete ajahhoz?

– Nem tudom! Higgyetek nekem! – Amico fáradtnak és a végsőkig lesújtottnak hangzott. Egyáltalán nem hasonlított arra a nőre, aki a börtönőrük volt, amikor ők voltak a foglyok. – Mielőtt elhagytuk a Tornyot, csupán Liandrint, Chesmalt és Riannát ismertem. Szerintem két-három társunknál többet senki sem ismer. Kivéve Liandrint. Már mindent elmondtam, amit tudok!

– Akkor eléggé tudatlan vagy ahhoz képest, hogy nemrég még a világ egy részét akartad uralni, amikor a Sötét Úr kitör a börtönéből! – jegyezte meg Egwene szárazon, és nyomatékul összecsapta a legyezőjét. Még mindig lesújtotta, milyen egyszerűen jöttek ki ezek a szavak a száján. Gyomra összeszorult, és gerincén jeges borzongás futott végig, de azért már nem kívánkozott ki belőle a sikoltás, nem akart többé sírva fakadni tőle. Lehet, hogy idővel bármihez hozzá lehet szokni.

– Egyszer hallottam, amint Liandrin Temaile-lal beszél – mondta Amico fáradtan, és belekezdett a már százszor elmondott mesébe. Fogságának első napjaiban megpróbálta kiszínezni a történetet, ám minél jobban megbonyolította, annál inkább saját hazugságaiba gabalyodott. Mostanra már majdnem mindig ugyanúgy, szóról szóra mondta végig. – Ha láttátok volna Liandrin arcát, amikor meglátott... Meg is ölt volna, azon a szent helyen, ha megtudja, hogy bármit is hallottam! Temaile is szereti bántani az embereket. Élvezi. Csak keveset hallottam, mielőtt megláttak volna, Liandrin azt mondta, van valami Tanchicóban, valami veszélyes... rá nézve – a nő Randre gondolt. Nem volt képes kimondani a nevét, és az Újjászületett Sárkány puszta említése is elég volt ahhoz, hogy sírva fakadjon. – Liandrin azt mondta, bárkinek veszélyes lehet, aki használja. Majdnem olyan veszélyes, mint... neki. Ez az oka annak, hogy még nem próbálta megszerezni. Azt is említette, hogy az sem védi meg, ha képes fókuszálni. Így fogalmazott: „Amikor megtaláljuk, a fiút a szennyes képességei hozzánk fogják kötni” – a nő arcán izzadságcseppek gurultak végig, mégis megállíthatatlanul remegett. Vallomásának egyetlen szaván sem módosított. Egwene kinyitotta a száját, de Nynaeve szólalt meg először:

– Ezt már eleget hallottuk! Lássuk, a másiknak van-e új mondanivalója!

Egwene dühösen nézett a javasasszonyra, Nynaeve pedig épp olyan szigorúan nézett vele farkasszemet. Egyikük szeme sem rebbent. Néha azt képzeli, még mindig ő a falunk javasasszonya, gondolta Egwene sötéten, én pedig egy falusi lány, akit a gyógynövények használatára okít. Ideje lenne már észrevennie, hogy a dolgok azóta megváltoztak! Nynaeve a Hatalom használatában nagyon érős volt, erősebb Egwene-nél is, már amikor egyáltalán képes volt fókuszálni azt; ha ugyanis nem gurult méregbe, egyáltalán nem tudott fókuszálni.

Általában Elayne szokta elsimítani a kettőjük közötti feszültséget, és ez mostanában mind gyakrabban előfordult. Mire Egwene-nek magától is eszébe jutott, hogy lecsendesítse a másikat, addigra már maga nyakig benne volt, és éppolyan hevesen vágott vissza. Ezekután a békülés meghátrálásnak tűnt volna. Biztos volt benne, hogy Nynaeve hasonlóan fogja fel a helyzetet. Nem emlékezett olyan alkalomra, amikor Nynaeve hátrált volna meg, akkor miért éppen ő legyen az? Most azonban Elayne nem volt itt; Moiraine egy szóval és egy intéssel jelezte a leányörökösnek, hogy kövesse azt a Hajadont, aki az aes sedai-ért jött. Nélküle pedig a feszültség csak növekedett, és mindkét beavatott arra várt, hogy a másik törjön meg. Aviendha lélegzetvisszafojtva figyelte az eseményeket; az aiel lány mindig szigorúan távol tartotta magát összetűzéseiktől. Bizonyára úgy gondolta, az egyetlen bölcs dolog, amit tehet, ha nem ártja bele magát a dolgaikba.

Furcsa módon ezúttal Amico volt az, aki kimozdította őket a holtpontról, bár valószínűleg csak meg akarta mutatni, mennyire együttműködik velük. Arccal a túlsó falnak fordult, és türelmesen várta, hogy megkötözzék.

A helyzet ostobasága hirtelen Egwene-be nyilallt. A teremben ő volt az egyetlen személy, aki képes volt fókuszálni – kivéve, ha Nynaeve dühbe gurul, vagy a Joiyát elszigetelő pajzs valamiképpen összeomlik; a lány önkéntelenül újból ellenőrizte a Szellemből szőtt szálakat –, erre ő holmi farkasszemnéző játékba bonyolódik, miközben Amico arra vár, hogy megkapja a kötelékeit. Más alkalommal bizonyára hangosan kinevette volna magát. Most azonban inkább kitárta magát a saidarnak, ennek a sosem látott, csupán érezhető melegségnek, amely mindig ott volt a szeme sarkában. Az Egyetlen Hatalom megtöltötte, mint az önmagát megkettőző, édes élet, mire Egwene megszőtte a szálakat Amico körül.

Nynaeve csak horkant egyet; lehet, hogy nem is érzékelte, amit Egwene csinált, hiszen annyira azért nem volt dühös – enélkül erre sem volt képes –, látta viszont, ahogyan Amico megmerevedik, amint a Levegőből készült szálak megérintik, majd elernyedt, félig már csak a fonat támogatta, mintha érzékeltetni akarná, mennyire kevés ellenállást tanúsít.

Aviendha megborzongott, mint mindig, amikor tudta, hogy a jelenlétében az Egyetlen Hatalmat fókuszálják.

Egwene blokkolta Amico hallását is – hiába vallatták volna ki őket, ha fültanúi lettek volna egymás vallomásának –, majd Joiyához fordult. Legyezőjét áttette a másik kezébe, hogy az izzadságot a ruhájába törölhesse, majd undorodó fintorral abbahagyta. Tenyere nem a melegtől izzadt.

– Az arca – szólalt meg hirtelen Aviendha. Közbeszólása meglepetésszerű volt; az aiel lány sosem beszélt, kivéve, ha Moiraine vagy valaki más megszólította. – Amico arca. Nem úgy néz ki, mint amilyen volt, mintha éveket öregedett volna! Sokkal idősebbnek látszik most! Ez azért van, mert... mert elcsendesítették? – A lány az utolsó szavakat szinte súgta. Mióta annyi időt töltött a beavatottakkal, felvett néhány szokást. A Torony egyetlen asszonya sem volt képes borzongás nélkül beszélni az elcsendesítésről.

Egwene arrébb ment az asztal mentén, oda, ahonnan oldalról vehette szemügyre Amico arcát, de azért Joiya látókörén kívül állt. Joiya tekintetétől felfordult a gyomra.

Aviendhának igaza volt; ez volt az a változás, amit korábban már ő is észrevett, de nem tudott megmagyarázni. Amico fiatalnak látszott, talán fiatalabbnak tényleges életkoránál, de azért már nem volt rajta az a kortalanság, ami az aes sedai-okat jellemezte, akik éveken keresztül az Egyetlen Hatalmat használták.

– Éles a szemed, Aviendha, de nem tudom, van-e ennek köze az elcsendesítéshez. Bár gondolom, ez okozhatta. Nem tudom, mi mástól lehetne!

Rájött, hogy ez nem igazán hangzott úgy, mintha egy aes sedai mondta volna, akik általánosságokban beszélnek, mintha mindent tudnának; ha egy aes sedai-nak azt kellett mondania, hogy valamit nem tud, azt is úgy tudta előadni, mintha kötetekre rúgott volna a tudása. Épp azon gondolkozott, mit mondhatna, ami eléggé homályos, amikor Nynaeve a segítségére sietett:

– Viszonylag kevés aes sedai égett ki a történelemben, Aviendha, és még kevesebbet csendesítettek el.

Azt, hogy „kiégett”, azokra szokták mondani, akik valami baleset folytán veszítették el fókuszáló képességüket; az elcsendesítést hivatalosan csupán bírósági tárgyalás és ítélet eredményezhette. Egwene ennek nem igazán látta értelmét; ez olyan volt, mintha a lépcsőn való leesést kétféleképpen nevezték volna el, attól függően, hogy az illető megbotlott, vagy pedig lelökték. Egyébként a legtöbb aes sedai is hasonlóképpen gondolta, kivéve, amikor a novíciákat tanították. Valójában három kifejezés létezett. A férfiakat „megszelídítették”, meg kellett őket szelídíteni, mielőtt megőrültek volna. Csakhogy most itt volt Rand, akit a Torony nem mert megszelídíteni.

Nynaeve oktató hangon folyatatta, láthatóan úgy akart hangzani, mint egy aes sedai. Egwene rájött, hogy Sheriamot utánozza, amikor a novíciaasszony előadást tartott egy csoportnak, a javasasszony csípőre tett kézzel, halvány mosollyal állt ott, mintha mindez nagyon egyszerű volna.

– Tudod, az elcsendesítést senki sem választaná tanulmányai tárgyául – mondta. – Általánosan elfogadott tény, hogy a folyamat visszafordíthatatlan. Ha egyszer egy asszonyból eltávolították a fókuszálás képességét, azt soha többé nem lehet visszahelyezni belé, ahogyan egy levágott kezet sem tudunk Gyógyítással visszaforrasztani – legalábbis eddig soha, senkinek nem sikerült az elcsendesítést visszafordítania. Pedig próbálták már. – Amit Nynaeve mondott, az általánosságban igaz volt, bár a Barna ajah nővérei között akadtak olyanok, akik bármit hajlandóak lettek volna tanulmányozni, ha módjuk van rá. A Sárga nővérek, a legjobb Gyógyítók pedig készek lettek volna megtanulni bárminek a meggyógyítását. Ám eddig egyetlen, elcsendesített asszonynál sem érték el a legkisebb sikert sem. – Ezen a kegyetlen tényen kívül keveset tudunk. Az elcsendesített nők ritkán élnek tovább néhány évnél. Úgy látszik, eltűnik az életkedvük; feladják a harcot. Ahogy mondtam már, ez nagyon kényes téma.

Aviendha kényelmetlenül fészkelődött.

– Én csak arra gondoltam, talán ettől van – mondta halkan.

Egwene is úgy gondolta, ez lehet az oka. Elhatározta, hogy megkérdezi Moiraine-t. Már ha valaha is találkozik még az aes sedai-jal úgy, hogy Aviendha nincs ott. Néha úgy gondolta, a csalás, amit művelnek, épp annyira akadályozza őket, mint amennyit segít.

– Nézzük, vajon Joiya is ugyanazt a mesét adja-e elő! – Még most is össze kellett szednie magát, mielőtt kibontotta volna az árnybarátot körülvevő, Levegőből készült szálakat.

Joiya már bizonyára elzsibbadt a hosszú, csendes álldogálástól, de azért simán fordult velük szembe. A homlokán gyülekező izzadságcseppek semmit sem vettek el méltóságából, sem a durva, esetlen rabruha. Úgy állt ott, mintha szabad akaratából tenne így. Megnyerő asszony volt, arcában egyfajta megnyugtató, anyáskodó vonással, sima, kortalan bőre ellenére. Sötét szemei azonban héjaszerű tekintetet kölcsönöztek arcának. Rájuk mosolygott, a szeméig azonban nem jutott el ez a mosoly.

– A Fény ragyogjon rátok, és a Teremtő nyújtsa felétek védő kezét!

– Tőled erre nincs szükségem! – jegyezte meg Nynaeve nyugodt és halk hangon, hajfonatát azonban átdobta a vállán, majd megragadta a kezével, mint mindig, amikor mérges vagy zavart volt. Egwene nem hitte, hogy most zavarban van; úgy tűnt, Joiya neki nem okoz olyasfajta borzongást, mint Egwene-nek.

– Megbántam a bűneimet – jelentette ki Joiya behízelgően. – A Sárkány újjászületett, és kezében tartja Callandort. A Próféciák beteljesedtek. A Sötét Úrnak el kell esnie. Most már magam is látom. Megbánásom valódi. Senki sem állhat elég sokáig az Árnyék oldalán, hogy ne jöhetne ismét a Fényre!

Nynaeve arca minden egyes szónál jobban elsötétedett. Egwene biztos volt abban, hogy most a fókuszáláshoz is elég dühös, de ha használná az Egyetlen Hatalmat, azzal most valószínűleg Joiyát fojtaná meg. Természetesen Egwene sem hitt jobban a nő megbánásában, mint Nynaeve, bár az is lehet, hogy igazat beszél. Joiya képes lett volna hideg fejjel átállni a másik oldalra, oda, amelyik meggyőződése szerint a nyerő fél. De az is lehet, hogy egyszerűen időt akart nyerni, azt remélve, hogy valaki megmenti.

Egy aes sedai képtelen lett volna hazudni, még az sem, aki rég elveszítette a jogot erre a névre, legalábbis egyértelmű hazugságokra nem voltak képesek. Erről a Fogadalmi Pálcával tett, legelső fogadalom gondoskodott a három közül. Csakhogy amikor az aes sedai-ok a Fekete ajahhoz csatlakoztak, a Sötét Úrnak tett fogadalom – bármi volt is az –, úgy tűnt, semmissé tette a másik hármat.

Nos, az amyrlin azért küldte el őket, hogy a Fekete ajahra vadásszanak, hogy elkapják Liandrint és a másik tizenkét nőt, akik gyilkosságokat követtek el, majd elmenekültek a Toronyból. Úgyhogy most az volt a feladatuk, hogy ebből a kettőből kiszedjék, amit tudtak.

– Mondd el újból a mesédet! – parancsolta Egwene. – Ezúttal azonban használj más kifejezéseket! Unom már, hogy betanult szöveget kell hallgatnom! – Ha a nő hazudott, akkor azzal, hogy másképp kell előadnia mondandóját, több esély van rá, hogy valahol hibázik. – A kihallgatást megkezdjük! – Ezt Nynaeve kedvéért mondta, aki hangos szippantással, majd kurta biccentéssel nyugtázta a hallottakat.

Joiya megvonta a vállát.

– Ahogy kívánod. Nos, lássuk csak! Szóval, más szavakkal. Mazrim Taim, a Saldaeában elfogott Hamis Sárkány hihetetlenül erősen tud fókuszálni. Talán olyan erősen, mint Rand al'Thor, vagy majdnem, ha hinni lehet a jelentéseknek. Mielőtt Tar Valonba vinnék, hogy megszelídítsék, Liandrin ki akarja szabadítani. Őt fogják kikiáltani Újjászületett Sárkánynak, Rand al'Thor nevén, azután akkora rombolást vitetnek vele véghez, amilyet a Százéves Háború óta nem láttak.

– Lehetetlen! – szólt közbe Nynaeve. – A Minta nem fogad el Hamis Sárkányt, most, hogy Rand kikiáltotta magát Újjászületett Sárkánynak.

Egwene felsóhajtott. Ezt már egyszer megtárgyalták, Nynaeve azonban ezen a ponton mindig vitatkozni kezdett. A lány nem tudta, Nynaeve valóban hitte-e, hogy Rand az Újjászületett Sárkány, annak ellenére, amit állított, függetlenül a Próféciáktól, Callandortól, a Kő elestétől. Nynaeve épp annyival volt idősebb Randnél, hogy gyermekkorában gondozza, csakúgy, mint Egwene-t. Ő is emondmezei volt, Nynaeve szemében pedig első feladata még mindig az volt, hogy védelmezze a falujabelieket.

– Ezt Moiraine mesélte neked? – kérdezte Joiya, némi megvetéssel a hangjában. – Moiraine elég kevés időt töltött a Toronyban, mióta aes sedai-já avatták, és máshol sem igen érintkezett a nővéreivel. Gondolom, a falusi élet törvényeit jól ismeri, talán a nemzetek politikájáról is van némi fogalma, csakhogy olyan dolgokat állít biztosan, amelyekről csupán olvasott, vagy azokkal tárgyalta meg, akik foglalkoztak vele. Persze lehet, hogy igaza van. Mazrim Taim talán képtelen lesz majd kikiáltani magát. De mit számít az, ha ezt mások teszik meg helyette?

Egwene azt kívánta, bárcsak visszaért volna már Moiraine. Ez a nő korántsem beszélt ilyen magabiztosan, amikor az aes sedai is itt volt. Joiya nagyon jól tudta, hogy ő és Nynaeve csupán beavatottak. Ez pedig sokat számított.

– Folytasd! – utasította Egwene, majdnem olyan durván, mint Nynaeve. – És ne felejtsd el, hogy más szavakkal!

– Hát persze! – felelte Joiya, mintha csak valami kedves meghívásra válaszolna, szeme azonban fekete üvegdarabként csillogott. – Láthatjátok a nyilvánvaló eredményt. Rand al'Thort fogják okolni a... Rand al'Thor okozta felfordulásért. Az embereket nem fogják érdekelni a bizonyítékok sem, hogy a két személy nem ugyanaz. Végül is, ki tudja, miféle trükkökre képes az Újjászületett Sárkány? Tán egyszerre két helyen is meg tud jelenni. Még azok is habozni kezdenek majd, akik pedig általában követni szokták a Hamis Sárkányokat, amikor szembesülnek az értelmetlen gyilkolással és a még annál is nagyobb szörnyűségekkel. Akiket pedig nem rettent vissza mindez, azok azt a Rand al'Thort fogják követni, aki kedvét leli a vérontásban. A nemzetek majd egyesülnek, ahogyan az Aiel Háborúban is... – bocsánatkérőn rámosolygott Aviendhára, és ez teljesen ellentétben állt kegyetlen tekintetével –, ...csak éppen sokkal gyorsabban. Ezt még az Újjászületett Sárkány sem akadályozhatja meg, sokáig nem. Le fogják győzni, mielőtt még megkezdődhetne az Utolsó Csata, és épp azok, akiket meg akar menteni. A Sötét Úr pedig kitör börtönéből, és mire eljön Tarmon Gai'don napja, az Árnyék beborítja a világot, és örökre átszövi a Mintát. Ez Liandrin terve – hangjában nem volt egyetlen szikrányi elégedettség, de rettenet sem.

Hihető történetnek tűnt, hihetőbbnek, mint Amico meséje arról a pár, véletlenül meghallott mondatról, Egwene azonban Amicónak hitt, és nem Joiyának. Talán, mert neki szeretett volna hinni. Könnyebb volt szembenézni egy üres fenyegetéssel Tanchicóban, mint egy ilyen, részletesen kidolgozott tervvel, aminek minden egyes mozzanata Rand ellen irányul. Nem, gondolta. Joiya hazudik. Biztos vagyok benne! Csakhogy egyik vallomást sem hagyhatták figyelmen kívül. De mégsem járhattak utána mindkettőnek egyszerre, esélyük pedig csak úgy lett volna, ha a valódi tervre találnak rá késlekedés nélkül.

Kivágódott az ajtó, és Moiraine lépett be rajta, nyomában Elayne-nel. A leányörökös homlokát ráncolva nézte lába előtt a padlót, és sötét gondolatokba mélyedt, Moiraine azonban... az aes sedai visszafogottságának ezúttal nyoma sem volt; arcát düh torzította el.

Hatodik fejezet

A Kapu

– Rand al'Thor – mondta Moiraine a levegőnek mély, szigorú hangon – egy gyapjúagyú, kőfejű, akaratos bolond, egy... egy... férfi!

Elayne dühösen felemelte az állát. Dajkája, Lini szokta mindig mondani, hogy előbb szőhet az ember disznósörtéből selymet, mint hogy megváltoztassa egy férfi természetét. Ez azonban nem mentette fel Randet.

– Ilyennek neveljük őket a Folyóközben – jelentette ki Nynaeve, félig elnyomott, elégedett mosollyal. Általában fele annyira sem rejtette el az aes sedai iránti ellenszenvét, mint azt gondolta. – A folyóközi asszonyoknak soha, semmi bajuk nincs velük! – Egwene meglepett pillantásából ítélve ez elég nagy hazugság volt ahhoz, hogy szappannal mossák ki érte a száját.

Moiraine szemöldöke a magasba szaladt, mintha csak keményen vissza akarna vágni Nynaeve-nak. Elayne csak megrezzent, de semmit sem tudott mondani, ami megakadályozhatta volna a veszekedést. Fejében Rand képe cikázott. Ehhez nem volt joga! De vajon az aes sedai-nak több joga volt pálcát törni felette?

Most helyette Egwene szólalt meg;

– Mit csinált, Moiraine?

Az aes sedai tekintete Egwene-re siklott, és olyan jegesen nézett, hogy a fiatalabb nő hátrálni kezdett, majd nagyot csattanva kinyitotta legyezőjét, és idegesen legyezni kezdte az arcát. Moiraine tekintete azonban már Joiyát és Amicót pásztázta, egyikük óvatosan pillantott rá, a másik pedig megkötözve, semmiről sem tudott, csupán a távolabbi falat bámulta.

Elayne összerezzent, amikor rájött, hogy Joiya nincsen megkötözve. Gyorsan ellenőrizte a pajzsot, ami elzárta az asszonyt az Igazi Forrástól. Remélte, hogy a többiek nem látták mozdulatát; Joiya őt majdnem halálra rettentette, Egwene és Nynaeve azonban szemlátomást nem félt jobban a nőtől, mint Moiraine. Néha nehéz volt Andor leányörököséhez méltó bátorsággal viselkedni; sokszor kívánta, bárcsak olyan jól sikerülne neki ez, mint két társnőjének.

– Az őrök – mormogta Moiraine, mintegy magában. – Láttam, ahogy nyugodtan álldogálnak a folyosón, és sosem gondoltam volna! – Lesimította ruháját, és látható erőfeszítéssel összeszedte magát. Elayne még sosem látta Moiraine-t ennyire kikelni magából, mint ma este. Az aes sedai-nak azonban megvolt rá az oka. De nem több, mint nekem. Vagy igen? Azon kapta magát, hogy megpróbál nem nézni Egwene szemébe.

Ha Egwene, Nynaeve vagy Elayne közül lett volna valamelyik ennyire feldúlt, Joiya biztosan mondott volna valami kétértelmű mondatot, csak, hogy még jobban felkavarja őket. Legalábbis, ha egyedül van velük, így azonban, hogy Moiraine volt dühös, csak kényelmetlenül, némán nézett.

Moiraine végigsétált az asztal mellett, hogy visszanyerje nyugalmát. Joiya majdnem egy fejjel volt nála magasabb, ám még akkor sem lett volna kétséges, ki a helyzet ura, ha ő is selyemruhát visel. Az asszony nem húzódott vissza, keze azonban a szoknyájára kulcsolódott, mielőtt még parancsolhatott volna mozdulatainak.

– Mindent megszerveztem – jelentette ki Moiraine halkan. – Négy napon belül hajón lesztek, Tar Valon és a Torony felé. Ott majd nem bánnak veletek olyan kesztyűs kézzel, ahogyan én bántam. Ha mostanáig nem voltatok képesek felidézni az igazságot, akkor majd a folyón eszetekbe jut, vagy hamarosan az Árulók Udvarán, a bitó alatt találjátok magatokat! Többé nem hallgatlak ki benneteket, kivéve, ha ti üzentek nekem, mégpedig azt, hogy új mondanivalótok van. És egyetlen szót sem akarok hallani tőletek – egyetlen egyet sem! –, ha az nem tartalmaz valóban új információt. Higgy nekem, sok fájdalomtól megkímélheted vele magadat, ha egyszer Tar Valonba érsz! Aviendha, megmondanád a kapitánynak, hogy hozza be két emberét? – Elayne csak pislogott, ahogy az aiel lány eltűnt az ajtóban. Aviendha néha annyira csendben tudott maradni, hogy észre sem vette a jelenlétét.

Joiya arca megmozdult, mintha beszélni akarna, Moiraine azonban végigmérte, mire az árnybarát végül lesütötte a szemét. A fekete szempár úgy csillogott, mint egy holló gyilkos tekintete, azonban a nő tovább hallgatott.

Elayne látta, hogy Moiraine-t hirtelen, aranyos-fehér ragyogás veszi körül, az az aura, amely akkor látszik, ha egy nő fókuszálja a saidart. Ezt csupán olyan asszony láthatta meg, aki maga is képes volt érinteni az Igazi Forrást. Az Amicót tartó szálak jóval gyorsabban bomlottak ki, mint ahogy Elayne képes lett volna kibogozni őket. A leányörökös erősebb volt Moiraine-nél, legalábbis megvolt rá a képessége. A Toronyban az őket tanító aes sedai-ok alig hitték el, mekkora ereje van neki, Egwene-nek és Nynaeve-nak. Közülük Nynaeve volt a legerősebb – amikor képes volt fókuszálni. Moiraine azonban már nagy tapasztalatra tett szert. Mindaz, amit ők még mindig csupán tanultak, Moiraine-nek már a kisujjában volt. Ám azért olyan dolgok is akadtak, amire ők hárman képesek voltak, az aes sedai pedig nem. Ez a tudat Elayne-t megelégedettséggel töltötte el, különösen azok után, hogy látta, a nő milyen könnyedén meghátrálásra kényszerítette Joiyát.

Ahogy Amico megszabadult a kötelékeitől, és a hallását is visszaadták, megfordult, és most először látta meg, hogy Moiraine is itt van. Cincogó hangot adott, és akkorát pukedlizett, mint egy egynapos novícia. Joiya haragosan meredt az ajtóra, kerülte mindenki tekintetét. Nynaeve karba font kézzel állt, és úgy szorította hajfonatát, hogy elfehéredtek az ujjai. Legalább annyira gyilkos tekintettel nézett Moiraine-re, mint Joiya. Egwene a szoknyáját markolászta és mérgesen Joiyára meredt. Elayne a homlokát ráncolta, és azt kívánta, bárcsak olyan bátor lehetne, mint Egwene, és bár ne érezné úgy, hogy elárulta barátnőjét. Ekkor lépett be a kapitány két másik, feketébe öltözött, aranysarkantyús védelmezővel. Aviendha nem jött velük; úgy tűnt, élt az alkalommal, hogy elmenekülhessen az aes sedai-ok jelenléte elől.

Az ősz hajú, sisakjában két, fehér tollat viselő tiszt összeborzadt, amikor pillantása találkozott Joiya tekintetével, bár a nő igazából észre sem vette a férfit. Aztán tekintete bizonytalanul egyik nőről a másikra vándorolt. A teremben csak úgy izzott a levegő a feszültségtől, és egy okos férfi kerüli az olyan helyzeteket, amikor így veszekszenek a nők. A két katona olyan erősen markolta alabárdját, mintha arra számítottak volna, hogy használniuk kell fegyvereiket. Lehet, hogy tényleg ettől féltek.

– Vigyék vissza ezt a kettőt a celláikba! – szólt Moiraine hűvösen a tiszthez. – Ismételje meg a parancsát! Nem hibázhatunk.

– Igen, de... – úgy tűnt, hirtelen gombóc nőtt a kapitány torkába. Vett egy mély levegőt. – Igen, hölgyem – folytatta, és rémülten figyelt, hogy megállapítsa, nem követett-e el mégis valami hibát. Amikor látta, hogy a nő csak kérdőn néz rá, megkönnyebbülésében jól hallhatóan felsóhajtott.

– Rajtam kívül a foglyok senkivel sem beszélhetnek, még egymással sem. Húsz katona legyen az őrszobában, és éjjel-nappal kettő minden ajtó előtt! Ha valami oknál fogva ki kell nyitni egy ajtót, akkor oda négy embert állítok. Személyesen ott kell lennem, amikor elkészítik az ételüket, és én magam viszem oda nekik. Ahogy azt parancsolta, hölgyem – hanglejtéséből érződött, hogy szívesen kérdezett volna valamit. A Kőben sok száz pletyka terjengett a titokzatos foglyokról. Mindenekelőtt azon tanakodtak az emberek, miért kell ilyen szigorúan őrizni két nőt. A homályban sötét történetek terjedtek az aes sedai-okról, egyik szörnyűbb, mint a másik.

– Remek! – felelte Moiraine. – Vigyék el őket!

Nem volt világos, ki távozott szívesebben a teremből – a foglyok vagy az őrök. Még Joiya is gyorsabban lépdelt, mintha egy pillanatig sem tudta volna tovább elviselni, hogy némán kelljen Moiraine előtt állnia.

Elayne szilárdan hitte, hogy egyetlen arcizma sem rándult, amióta belépett a terembe, de ekkor Egwene odasietett hozzá, és átölelte a vállát.

– Mi történt, Elayne? Úgy nézel ki, mint aki sírni készül!

A hangjában csengő együttérzés majdnem elég volt ahhoz, hogy Elayne könnyekben törjön ki miatta. A Fény szerelmére, gondolta. Csak nem fogok ilyen bolondul viselkedni! Soha! „A bőgő nő olyan, mint a lyukas vödör.” Lini rengeteg ilyen közmondást ismert.

– Háromszor... – tört ki Nynaeve-ból, aztán ráförmedt Moiraine-re: – Maga csak háromszor ereszkedett le annyira, hogy segítsen nekünk a kihallgatás során! Most meg ráadásul el is tűnt, mielőtt egyáltalán kezdhettünk volna, aztán meg csak úgy egyszerűen, szemrebbenés nélkül bejelenti, hogy Tar Valonba küldi a foglyokat. Ha már nem segít nekünk, legalább ne akadályozzon a munkánkban!

– Ne tedd túlzottan próbára az amyrlin tekintélyét! – felelte Moiraine hűvösen. – Lehet, hogy ő küldött benneteket, hogy elkapjátok Liandrint, de ennek ellenére is csak beavatottak vagytok, mégpedig a tudatlanabbik fajtából, függetlenül attól, hogy milyen levelet is hoztatok magatokkal! Vagy talán az idők végezetéig akartátok folytatni a kihallgatást, mielőtt sikerült volna döntenetek? Ti, folyóközi emberek, nagyszerűen értetek ahhoz, hogy elodázzátok a szükséges döntéseket.

Nynaeve guvadó szemmel szóra nyitotta a száját, de aztán rögtön be is csukta, mint aki nem tudja eldönteni, hogy először is melyik vádra válaszoljon, Moiraine addigra már Elayne és Egwene felé fordult.

– Szedd össze magad, Elayne! Hogyan akarod végrehajtani az amyrlin parancsait, ha azt hiszed, hogy minden országnak tisztelnie kellene a ti szokásaitokat? Ráadásul én sem tudom, miért izgattad fel annyira magadat! Ne engedd meg, hogy mások is szenvedjenek az érzéseid miatt!

– Ezzel meg mit akar mondani? – kérdezte Egwene. – Milyen szokások? Miről beszél?

– Berelain bent volt Rand szobájában! – csattant fel Elayne vádló hangon, mielőtt észbekapott volna. Bűntudatos pillantással nézett Egwene-re. Remélhetőleg a másik lány jól elrejtette saját érzéseit.

Moiraine szemrehányóan nézett rá, és felsóhajtott.

– Ettől szívesen megkíméltelek volna, Egwene. Ha Elayne nem vesztette volna el a maradék józan eszét csak azért, mert annyira megveti Berelaint. Mayene-ben egészen mások a szokások, mint ott, ahol ti ketten születtetek. Egwene, tudom, mit érzel Rand irányában, de időközben meg kellett volna értened, hogy ez semmire sem vezet. Ő a Minta és a történelem jegyese.

Úgy tűnt, Egwene nem törődik az aes sedai-jal, ehelyett Elayne szemébe nézett. Elayne félre akart pillantani, de nem tudott. Egwene hirtelen odahajolt hozzá, és száját a kezével eltakarva, a fülébe suttogta:

– Szeretem őt, mint a fivéremet. És téged, mint a nővéremet. Azt kívánom, boldog legyél vele!

Elayne tágra nyitotta a szemét, és lassan egy mosoly kezdett terjedni az arcán. Válaszul hevesen átölelte Egwene-t. Aztán ő is suttogva válaszolt:

– Köszönöm! Én is szeretlek, nővérem! Ó, nagyon köszönöm!

– Ő is tévedhet – mondta Egwene a semminek, és szemmel látható élvezettel vigyorgott. – Volt maga valaha is szerelmes, Moiraine?

Micsoda meglepő kérdés! Elayne nem tudott volna elképzelni egy szerelmes aes sedai-t. Moiraine a Kék ajah tagja volt, és a Kék nővérekről azt mondták, hogy csak a feladataikat szeretik.

A karcsú asszony azonban cseppet sem sértődött meg. Egy hosszú pillanatig csak nyugodtan nézte a két lányt, ahogy kart karba öltve ott állnak. Végül így szólt:

– Lefogadnám, hogy jobban ismerem annak a férfinak az arcvonásait, akihez egyszer feleségül megyek, mint ti ketten a jövendő férjetekét!

Egwene döbbenten levegő után kapkodott.

– Ki az? – nyelt nagyot Elayne.

Úgy tűnt, az aes sedai közben már megbánta, hogy ilyen sokat mondott.

– Lehet, hogy ezzel csak annyit akartam mondani, hogy ebből a szempontból mindannyian tudatlanok vagyunk. Ne próbáljatok túl sok következtetést levonni egy szóból! – Elgondolkodva Nynaeve-ra pillantott. – Ha valaha is kiválasztok egy férfit magamnak – azt mondtam, hogy ha –, akkor az nem Lan lesz, ez biztos!

Ez bizony nagyon jól esett Nynaeve-nak, mégis úgy tűnt, nem örül, amiért ilyesmit kell hallania. Nynaeve-ra még kemény munka várt, mivel nem csak egy őrzőt szeretett, de ráadásul éppenséggel egy olyan férfit, aki mindent megtett azért, hogy elrejtse a tényt, hogy viszonozza a szerelmét. Amilyen bolond volt, csak az Árnyék elleni háborúról beszélt, amelyikből nem tud kiszabadulni, és amit nem nyerhet meg. Éppen ezért nem akarta Nynaeve-nak már az esküvőjükön odaadni az özvegyek gyászruháját. Rengeteg ehhez hasonló butaságot tudott beszélni. Elayne nem tudta, hogyan birkózik majd meg ezzel Nynaeve. A javasasszony nem volt éppenséggel egy türelmes nőszemély.

– Ha már kellőképpen kiveséztétek a férfiakat – jelentette ki jeges hangon a javasasszony, mintha bizonyítani akarná elszántságát –, nem foglalkoznánk ismét fontos dolgokkal? – Megint keményen megmarkolta hajfonatát, és kezdett lendületbe jönni, akárcsak a malomkerék, melyet hagytak szabadon pörögni. – Hogyan tudnánk eldönteni, hogy Joiya hazudik, vagy Amico, ha elküldi őket? Lehet, hogy mindketten hazudnak. Egyáltalán nem tetszik nekem, hogy tétlenül itt ücsörögjek, Moiraine! Mindegy, hogy most mit gondol, de én már olyan sok csapdába estem, hogy nem akarok ismét kelepcébe kerülni! És nem akarok lidércfényeket kergetni! Én... mi... vagyunk azok, akiket az amyrlin elküldött, hogy megfogják Liandrint és a boszorkányait. Ha maga azt gondolja, hogy ők nem fontosak annyira, hogy segítsen nekünk, és még csak néhány percet sem hajlandó erre rászánni, akkor legalább odafigyelhetne arra, hogy ne hiúsítsa meg fáradozásainkat!

Úgy tűnt, a javasasszony mindjárt kitépi saját hajfonatát, hogy azzal fojtsa meg az aes sedai-t. Moiraine a maga részéről fenyegető nyugalommal hallgatott, ami arra utalt, hogy készen állt a hallgatással Nynaeve-ot is ugyanúgy megleckéztetni, mint az előbb Joiyát. Elayne úgy döntött, itt az ideje, hogy abbahagyja a duzzogást, és tegyen valamit. Sejtelme sem volt arról, hogyan is jutott rá éppen az a szerep, hogy közvetítsen a három nő között, bár időnként mindhármukat szívesen galléron ragadta volna, hogy jó alaposan megrázza őket, de az anyja mindig arról beszélt, hogy a haragos ember ritkán hoz jó döntést.

– A listánkra, hogy mi az, amit még tudni akarunk, még egy dolgot fel kellene írni. Miért hoztak el minket Randhez? Mert Careen ide hozott el minket! A fiúnak természetesen már semmi baja sincs. Moiraine meggyógyította – nem tudta megakadályozni, hogy össze ne borzadjon, amikor eszébe jutott, mit látott, amikor bepillantott Rand szobájába. Szerencsére elterelő hadművelete teljes sikert aratott.

– Meggyógyította? – Nynaeve levegő után kapkodott. – Mi történt vele?

– A fiú majdnem meghalt – válaszolta az aes sedai olyan nyugodtan, mint aki arról beszél, hogy éppen megivott egy csésze teát.

Elayne érezte, ahogy Egwene remeg, miközben meghallgatták Moiraine érzelemmentes beszámolóját, de lehet, hogy részben tulajdonképpen a saját remegését érezte. A Gonosz buborékjai, melyek a Mintán keresztül sodródnak! A tükörből kilépő hasonmások! A vérrel és sebhelyekkel borított Rand! Moiraine szinte mellékesen még azt is megemlítette, bizonyos abban, hogy Perrin és Mat is átélt valami hasonlót, ám ők sértetlenül úszták meg a kalandot. Ennek a nőnek vér helyett bizonyára jég folyik az ereiben! Nem, egészen dühbe gurult Rand makacssága miatt! És az sem tűnt hűvösnek, ahogy a házasságról beszélt, még akkor is, amikor megpróbálta tagadni, mennyire érdekli a dolog. Most viszont úgy hangzott, mintha csak arról beszélne, hogy a frissen vásárolt selyemnek elég jó-e a színe ahhoz, hogy báli ruhát lehessen készíteni belőle.

– És ezek a... ezek a dolgok még folytatódnak? – kérdezte Egwene, amikor Moiraine befejezte. – Nem tud tenni valamit azért, hogy véget érjen? Vagy nem tud Rand valamit csinálni?

A Moiraine homlokáról lógó, parányi, kék drágakő vadul hintázni kezdett, amint a nő megcsóválta a fejét.

– Nem, amíg meg nem tanulta, hogyan tartsa ellenőrzése alatt az adottságait. Lehet, hogy még akkor sem. Nem tudom, hogy ő maga elég erős-e ahhoz, hogy távol tartsa magától ezeket a gonosz kipárolgásokat. Akkor legalább jobban tud majd ellenük védekezni.

– Nem tudna neki valahogy segíteni? – tudakolta Nynaeve. – Hiszen közülünk maga az, aki állítólag mindent tud, vagy legalábbis úgy csinál! Hát semmire sem tudja megtanítani? Legalább annak egy részére, amit tudnia kell? És ne kezdjen megint közmondásokat sorolni madarakról, akik halakat akarnak repülésre tanítani!

– Jobban kellene tudnotok – válaszolta Moiraine –, ha több időt töltöttetek volna el a tanulmányaitokkal. Tényleg jobban kellene tudnotok! Tudni akarjátok, hogyan használjuk fel az Egyetlen Hatalmat, Nynaeve, de magáról a Hatalomról semmit sem kívántok megtudni! A saidin nem azonos a saidarral. Másként haladnak az áramlatok, más módon kell a szálakat szőni. A madárnak jobbak az esélyei.

Ezúttal Egwene-en volt a sor, hogy enyhítsen a feszültségen.

– Méghogy Rand makacskodott? – Nynaeve már szóra nyitotta a száját, mire Egwene még gyorsan hozzátette: – Néha olyan mozdíthatatlan ez a fiú, mint egy kőszikla. – Nynaeve becsukta a száját, mert mindannyian tudták, hogy ez mennyire megfelel a valóságnak.

Moiraine figyelmesen vizsgálta őket. Elayne időnként nem volt biztos abban, bízik-e bennük az aes sedai. Vagy hogy egyáltalán bízik-e bárkiben.

– Mozdulnia kellene – mondta végül az aes sedai. – Ehelyett csak itt ücsörög, és a teariek lassacskán már nem is félnek tőle! Csak ücsörög itt, és ezt minél tovább folytatja, annál nagyobb az esélye annak, hogy a Kitaszítottak ezt a gyengeség jelének tartják. A Minta mozog és áramlik; csak a halottak mozdulatlanok. Cselekednie kell, különben meghal! Nyílpuskával hátbalövik, vagy megmérgezik az ételét, vagy a Kitaszítottak egyesítik erőiket, hogy kitépjék testéből a lelkét. Cselekednie kell, vagy meghal! – Elayne többször is összerezzent, hallva a felsorolt veszélyeket; az, hogy ezek mind valós veszélyek voltak, csak szörnyűbbé tette az egészet.

– Maga pedig tudja, mit kell tennie, igaz? – kérdezte Nynaeve mereven. – Már ki is tervelte.

Moiraine bólintott.

– Elnéznéd inkább, hogy megint egyedül keljen útra? Én nem merném ezt megkockáztatni. Ezúttal lehet, hogy meghal, vagy még rosszabb történik vele, mire megtaláljuk.

A nőnek igaza volt. Randnek nem volt igazán fogalma arról, mit csinál. Elayne pedig biztos volt benne, hogy Moiraine nem akarja feladni azt a kevés irányítást, amit még gyakorol a fiú felett. Azt a keveset, amit Rand enged neki.

– És megosztaná velünk a Randdel kapcsolatos terveit? – kérdezte Egwene követelőzőn. Ma aztán ő sem járult hozzá a feszültség csillapításához!

– Igen, ossza meg! – ismételte Elayne, és maga is meglepődött, amikor Egwene hűvös hangját a saját szájából hallotta. Az ő stílusa nem a veszekedés volt, már amikor ezt el lehetett kerülni; anyja mindig azt tanította neki, hogy inkább vezesse rá az embereket a helyes útra, ne pedig erőszakkal terelje őket a megfelelő irányba.

Ha Moiraine-t dühítette is a modoruk, az aes sedai ennek semmi jelét nem mutatta.

– Amíg ezt meg tudjátok érteni, addig ehhez is kell tartanotok magatokat! Egy nyilvánosságra hozott terv egyenlő a dugába dőlt tervvel. Igen, látom, megértettétek.

Elayne kétségtelenül megértette; veszélyes terv volt, Moiraine pedig nem volt biztos benne, hogy működni fog.

– Sammael Illianban van – folytatta az aes sedai. – A teariek mindig készek háborúzni Illiannal vagy akármelyik másik szomszédjukkal. Már ezer éve ölik egymást, és az öldöklés lehetőségéről is úgy beszélnek, mint más emberek a következő ünnepről. Nem hiszem, hogy ezt akár Sammael fenyegetése is megváltoztathatná, még akkor sem, ha az Újjászületett Sárkány vezeti őket. Tear lelkesen fogja követni Randet ebben a vállalkozásában, ha pedig sikerül legyőznie Sammaelt, akkor...

– A Fényre! – kiáltott fel Nynaeve. – Nem csak azt akarja, hogy háborút indítson, de azt is, hogy megküzdjön az egyik Kitaszítottal! Nem csoda, hogy makacskodik. Végül is, nem ostoba ember, ahhoz képest, hogy férfi!

– A végén a Sötét Úrral kell szembeszállnia – felelte Moiraine nyugodtan. – Tényleg azt hiszed, hogy most elkerülheti a Kitaszítottakat? Ami a háborút illeti, nélküle is elég háború dúl, és mindegyik értelmetlen.

– Minden háború értelmetlen – kezdte Elayne, de aztán elakadt a szava, mert hirtelen megértette a dolgokat. Szomorúság és sajnálat ült ki az arcára, de a megértés is. Anyja gyakran tartott neki előadást arról, hogyan kell vezetni egy nemzetet, és hogyan kell kormányozni. A két dolog nem ugyanazt jelentette, de mindkettőre szükség volt. Néha pedig mindkettő érdekében olyan dolgokat kell cselekedni, amelyek egyáltalán nem kellemesek, csakhogy ha nem tesszük meg ezeket, akkor még nagyobb árat kell fizetnünk.

Moiraine együttérzően nézett rá.

– Ez nem mindig kellemes, nem igaz? Anyád bizonyára korán elkezdett okítani, mire van szükséged, ha őt követed a trónon – Moiraine maga is Cairhien királyi palotájában nőtt fel, és bár nem uralkodónak született, azért rokonságban állt az uralkodó családdal, és néha hallott ilyesféle előadásokat. – Mégis, néha úgy tűnik, talán jobb tudatlanságban élni, egy paraszt leányaként, aki tanyájuk határain kívül semmit sem ismer.

– Már megint a rejtvények! – jegyezte meg Nynaeve szemtelenül. – Valaha a háborúról csupán házalóktól hallottam, ez olyasmi volt, ami tőlem távol történt, és nem igazán értettem. Most már tudom, mi az. Emberek ölnek embereket. Emberek állatként viselkednek, állati sorba süllyednek. Falvakat égetnek le, tanyákat és termőföldeket tesznek tönkre. Bűnösöket és ártatlanokat egyaránt sújtó éhség, betegség és halál. Vajon mi teszi ezt a maga háborúját jobbá, Moiraine? Mitől lesz ez tisztább, mint a többi?

– Elayne? – nézett Moiraine nyugodtan a leányörökösre.

A lány megrázta a fejét – nem ő akarta megmagyarázni –, ám valószínűleg még oroszlános trónon ülő anyja sem tudott volna csendben maradni az aes sedai sürgető, sötét tekintete előtt.

– Háború lesz, akár Rand indítja meg, akár nem – kezdte végül vonakodva. Egwene hátrébb lépett, és hitetlenkedve, Nynaeve-nál nem kevésbé rosszallóan nézett barátnőjére. A hitetlenség azonban mindkét nő arcáról eloszlott, amikor a leányörökös folytatta: – A Kitaszítottak nem fognak ölbe tett kézzel várni. Nem hiszem, hogy Sammael az egyetlen, aki egy ország irányítását vette a kezébe, legfeljebb ő az, akiről tudunk. Végül is eljönnek majd Randért, lehet, hogy személyesen, de valószínűbb, hogy inkább a hadsereggel, amit a kezükben tartanak. És azok az országok, amelyekre nem tették rá a kezüket a Kitaszítottak? Vajon hányan fogják a sárkányos lobogóra dicsőségért kiáltva követni Randet Tarmon Gai'donba, és hányan győzik meg magukat arról, hogy a Kő eleste csak hazugság, és Rand nem más, mint egy újabb Hamis Sárkány, akit el kell pusztítani? Egy Hamis Sárkány, aki elég erős ahhoz, hogy fenyegesse őket, ha nem lépnek elsőnek? Így vagy úgy, a háború mindenképpen kitör – Elayne ezzel befejezte. Még több is lett volna, de ezt a részt nem volt képes és nem is akarta elmondani a többieknek. Moiraine azonban nem volt ilyen szűkszavú.

– Jó – bólintott –, bár nem teljes a kép! – Pillantása, amellyel Elayne-re nézett, elárulta, hogy tudja, a leányörökös szándékosan hallgatta el a többit. Kezét nyugodtan a csípőjére fonta, és Nynaeve-hoz meg Egwene-hez fordult: – Ezt a háborút semmi sem teszi jobbá vagy tisztábbá. Kivéve, hogy ez hozzáköti a tearieket, és végül az Illianiak is őt fogják követni, ahogyan a teariek most. Nem is tehetnek mást, ha a sárkányos zászló Illian fölött lobog! Már győzelmének híre is az ő javára fogja eldönteni a háborút Tarabonban és Arad Domanban; vannak háborúk, amelyek erre a hírre majd abbamaradnak.

– Egyetlen csapással olyan erőssé teheti magát fegyverekben és embererőben, hogy egyedül az összes, innen a Fertőig fennmaradó ország szövetsége lenne csak képes legyőzni, ugyanazzal a csapással pedig megmutathatja a Kitaszítottaknak, hogy nem egy ketrecében hintázó, kiszolgáltatott díszmadár. Ez majd óvatossá teszi őket, ami Randnek időt ad, hogy megtanulja használni saját képességeit. Neki kell elsőként támadnia, ő legyen a kalapács, ne pedig a szög! – Az aes sedai enyhén elfintorodott, korábbi dühe így tört át mostani nyugalmán. – Fontos, hogy ő támadjon elsőként! Erre ő mit csinál? Olvas. Még nagyobb gondokba olvassa magát!

Nynaeve felkavartnak tűnt, mintha látta volna valamennyi csatát és halált. Egwene sötét szeme tágra nyílt a rettenetes felismeréstől. Arcuk láttán Elayne borzongani kezdett. Egyikük látta Randet felnőni, a másik vele együtt nőtt fel. Nem az Újjászületett Sárkánnyal, hanem Rand al'Thorral.

Egwene láthatóan küszködött, hogy megtalálja a legkisebb következetlenséget is Moiraine mondataiban.

– Már hogyan olvashatná még nagyobb gondba magát?

– Úgy döntött, egyedül jön rá, mit jelentenek a Sárkány Próféciái – Moiraine arca továbbra is hűvös és nyugodt maradt, de a hangja hirtelen éppolyan fáradt lett, mint amilyennek Elayne érezte magát. – Bár ezek tiltott irományok Tearben, azért a főkönyvtáros kilenc különböző fordítását őrzi egy lezárt ládában. Most valamennyi Randnél van. Utaltam előtte az ide vonatkozó sorokra, mire ő rögtön idézni kezdte, mégpedig régi, kandori fordításban:

„Az Árnyék hatalma vetélkedni, lázadni, bukni ébresztette az emberi húst.

Az Újjászületett véresen és megjelölve táncol, az álmokban és a ködben, a kard táncát járja, akaratához láncolja az Árnyék követőit.

A városból kivezeti az elveszetteket, a Kitaszítottakat, még egyszer hadba vezeti a lándzsákat, széttöri a lándzsákat és megmutatja nekik az igazságot, mely oly régen ott rejtőzött az ősi álmokban.”

Az aes sedai elfintorodott.

– Erre is lehet vonatkoztatni, ahogyan bármi másra. Illian Sammael uralma alatt kétségtelenül egy kitaszított város. Ha a teari lándzsákat háborúba vezeti és megláncolja Sammaelt, azzal kétségtelenül beteljesíti ezt a verssort. Az Újjászületett Sárkány ősi álma. De ezt nem fogja látni. Van egy példánya az Ősi Nyelven is, mintha két szót is értene belőle. Árnyékokat kerget, Sammael, Rahvin vagy Lanfear pedig lehet, hogy torkon ragadja, mielőtt meggyőzném óriási hibájáról!

– Rand elkeseredett – mondta Nynaeve lágyan, ezt a hangnemet azonban nem Moiraine-nek szánta, ebben Elayne biztos volt. – Elkeseredett, és keresi a helyét.

– Én is elkeseredett vagyok! – csattant fel Moiraine. – Arra szenteltem az életemet, hogy megtaláljam, és amíg tehetek ez ellen valamit, nem hagyom, hogy elbukjon! Majdnem elég elkeseredett vagyok ahhoz, hogy... – elhallgatott, és száját szorosra zárta. – Maradjunk annyiban, hogy megteszem azt, amit kénytelen leszek.

– De nem maradhatunk annyiban! – ellenkezett Egwene élesen. – Mi az, amit tenni akar?

– Neked más dolgok miatt kell aggódnod – felelte az aes sedai. – A Fekete ajah...

– Nem! – csattant fel Elayne borotvaéles, parancsoló hangon, és csuklója elfehéredett, ahogy halványkék szoknyáját szorongatta. – Sok titka van, Moiraine, de ezt az egyet ossza meg velünk! Mit akar vele csinálni? – Fejében egy kép lebegett, ahogy megragadja Moiraine-t és ha kell, kirázza belőle az igazságot.

– Csinálni vele? Semmit. Nos, jó! Végül is, miért ne tudhatnátok? Láttátok már azt, amit a teariek Nagy Tárháznak hívnak?

A teariek, ahhoz képest, hogy mennyire féltek az Egyetlen Hatalomtól, elég furcsa módon egy egész gyűjteményre való tárgyat tartottak a Kőben, olyan dolgokat, amelyek kapcsolatban álltak a Hatalommal. Gyűjteményük a Fehér Toronyé után a második legnagyobbnak számított a világon. Elayne a maga részéről úgy gondolta, ennek az az oka, hogy olyan hosszú ideig kellett őrizniük Callandort, akár akarták, akár nem. Ám még a Kard, Ami Nem Kard is kevésbé fontosnak tűnik, ha csupán egy tárgy a sok között. A teariek arra sosem tudták rávenni magukat, hogy kiállítsák ezeket az értékeiket. A Nagy Tárházban tartották őket, ebben a mocskos, telezsúfolt szobákból álló, elkülönített részben, még a tömlöcnél is mélyebben a Kő alatt. Amikor Elayne először látta őket, az ajtókon a zárak régen megrozsdásodtak, már ahol az ajtók nem korhadtak még el.

– Egy egész napot töltöttünk lent – mondta Nynaeve. – Hogy megnézzük, Liandrin és barátai elvittek-e valamit. Nem hiszem, hogy elvittek. Mindent por és kosz borított. Tíz hajóra lenne szükség, ha valamennyit a Toronyba akarnánk szállítani. Ott talán valamit kiokoskodhatnának belőlük. Én semmire sem jutottam – nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy provokálja Moiraine-t. – Mindezekről maga is tudna, ha egy kicsit több idejét szentelte volna ránk!

Moiraine nem törődött vele. Úgy tűnt, mintha saját gondolataiba mélyedne, majdnem magában mormogva szólalt meg:

– A Tárházban van egy bizonyos ter'angreal, olyan, mint egy vöröskőből készült kapu, a külső szemlélő számára egy kissé elferdült építmény. Ha nem tudom rávenni valamilyen döntésre, lehet, hogy át kell lépnem rajta! – Homlokán a kicsiny, kék ékkő szikrákat szórva megremegett. Az aes sedai szemlátomást nem lelkesedett azért, hogy megtegye azt a lépést.

A ter'angreal említésére Egwene önkéntelenül is megérintette ruhájának felső részét. A belsejébe maga varrt egy titkos zsebet, hogy belerejtse a kőgyűrűt. Ez a gyűrű is ter'angreal volt, kicsi, de a maga módján hatalmas, és Elayne volt a három nő egyike, aki tudott róla, hogy nála van. Moiraine nem tartozott ezen személyek közé.

Furcsa dolgok voltak a ter'angrealok, ezek a Legendák Korából maradt ereklyék, akárcsak az angrealok és a sa'angrealok, bár az előbbiekből több létezett. A ter'angrealok nem erősítették fel az Egyetlen Hatalmat, hanem felhasználták azt. Úgy tűnt, mindegyiket csupán egy dologra készítették, másra nem, és bár némelyiket manapság is használták, senki sem lehetett biztos abban, van-e mai használatának bármi köze is ahhoz, amire eredetileg szánták őket. A Fogadalmi Pálca, amellyel a kézben az aes sedai-já avatott nők letették a Három Esküt, szintén egy ter'angreal volt. Ez az ereklye a fogadalmakat szinte a testük részévé tette. És az utolsó próba, amelyen egy novíciának át kellett esnie, ha beavatottá akart válni, ugyancsak egy ter'angreal belsejében történt. Itt szembesülnie kellett legtitkosabb félelmeivel, és az eszköz életre keltette ezeket, vagy pedig elvitte őket egy olyan helyre, ahol azok voltak. A ter'angrealok használata közben fura dolgok is megtörténhettek. Némelyik aes sedai kiégett vagy meghalt, vagy pedig egyszerűen eltűnt, miközben tanulmányozta és használta őket.

– Én láttam azt a kaput – jelentette ki Elayne. – Az utolsó teremben van, a folyosó végén. A lámpásom kiégett, és háromszor is elestem, mire elértem az ajtóig – a lány arcát zavartság vörös foltjai tarkították. – Nem mertem ott fókuszálni, még annyira sem, hogy meggyújtsam a lámpásomat. A nagy része szemétnek tűnt a számomra – gondolom, a teariek bármit begyűjtöttek, amiről úgy gondolták, hogy halvány köze is lehet az Egyetlen Hatalomhoz –, de úgy gondoltam, ha fókuszálnék, lehet, hogy működésbe hoznám az egyik olyan eszközt, ami nem csupán lom, akkor pedig ki tudja, mi történne?

– És ha megbotlasz, és átesel azon a ferde kapun? – kérdezte Moiraine szárazon. – Ahhoz nincs szükség fókuszálásra, csak be kell rajta lépni.

– Mi célból? – kérdezte Nynaeve.

– Hogy válaszokat kapjunk. Három választ, mindegyik igaz, a múltról, a jelenről vagy a jövőről.

Elayne első gondolata az volt, hogy ez bizonyára csak valami gyermekmese, mint a Billi a hegy alatt, de csupán a három válasz miatt hitte így. Ekkor azonban újabb gondolat merült fel benne, és ezzel láthatóan nem volt egyedül. Amikor megszólalt, Nynaeve és Egwene is nyitották már a szájukat.

– Moiraine, de hiszen ez megoldhatja a gondjainkat! Megkérdezhetjük, hogy Joiya és Amico igazat mondanak-e! Hogy hol vannak Liandrin és társai! Hogy kik tartoznak még a Toronyban a Fekete ajahhoz.

– Megkérdezhetjük, mi az, ami veszélyes Randre nézve – folytatta Egwene, és Nynaeve hozzátette:

– Miért nem beszélt erről már korábban? Miért kellett nap mint nap végighallgatnunk ugyanazokat a meséket, ha mostanra már mindent kideríthettünk volna?

Az aes sedai arca megrándult, és felemelte a kezét.

– Ti hárman fejjel előre rontotok oda, ahová Lan és még vagy száz őrző csak óvatosan lopakodna! Szerintetek én miért nem léptem még át a kapun? Már napok óta megkérdezhettem volna, mi az, ami Randet a túléléshez és a győzelemhez segítheti, hogyan győzheti le a Kitaszítottakat és a Sötét Urat, hogy hogyan tanulhatná meg ellenőrizni az Egyetlen Hatalmat, hogyan kerülheti el az őrületet addig, amíg kell! – Csípőre tett kézzel várta, hogy mondatai leülepedjenek a másik három nő fejében. Egyikük sem szólalt meg. – Vannak bizonyos szabályok – folytatta azután –, és veszélyek is. Senki sem léphet be egy alkalomnál többször. Csak egyszer! Három kérdést tehetünk fel, de mindhármat fel kell tenni, és meg kell hallgatni a válaszokat, mielőtt távozunk. Úgy tűnik, a komolytalan kérdések büntetést vonnak maguk után, és ami az egyik embertől komoly, az a másiktól komolytalannak számít. De a legfontosabb, hogy tilos olyan kérdéseket feltenni, amelyek az Árnyékkal állnak kapcsolatban. Ha a Fekete ajahról kérdezősködtök, lehet, hogy holtan kerültök ki onnan, vagy megőrültök, ha egyáltalán visszajöttök valaha. Ami Randet illeti... nem vagyok biztos benne, lehet-e kérdéseket feltenni az Újjászületett Sárkánnyal kapcsolatban, amelyek valamiképpen ne érintenék az Árnyékot. Látjátok? Néha oka van az óvatosságnak.

– És honnan tudja mindezt? – követelte Nynaeve csípőre tett kézzel az aes sedai elé állva. – A Nagyurak biztosan nem hagyták, hogy aes sedai-ok tanulmányozzák a Nagy Tárház kincseit. És a koszból ítélve, ami ott lent van, egyik sem látott napvilágot vagy száz éve!

– Szerintem még régebb óta – jegyezte meg Moiraine nyugodtan. – Háromszáz éve a teariek abbahagyták a gyűjtést. Ez épp azután történt, hogy ennek a ter'angrealnak a birtokába jutottak. Addig Mayene mindenkori Úrnőjének vagy Urának a tulajdonában volt, akik arra használták, hogy válaszokat szerezzenek a kérdésre, hogyan tarthatják Teart távol a városállamuktól. Ők pedig megengedték az aes sedai-oknak, hogy tanulmányozzák. Persze, csak titokban. Mayene sosem merészelte nyíltan feldühíteni a tearieket.

– Ha annyira fontos volt Mayene-nek – kezdte Nynaeve gyanakodva –, akkor miért van itt, a Kőben?

– Mert Mayene vezetői néha rossz döntéseket is hoztak annak érdekében, hogy távol tartsák magukat Teartől. Háromszáz évvel ezelőtt, Tear Nagyurai azt tervezték, hogy flottát küldenek, amely majd követi a mayene-i hajókat, ezáltal megtalálják az olajoshal-lelőhelyeket. Erre Halvar, Mayene akkori Ura az olajoshalból származó lámpaolaj árát jóval a teari olíva ára fölé emelte, és hogy még jobban meggyőzze jó szándékáról a Nagyurakat, odaajándékozta nekik a ter'angrealt. Ő már használta egyszer, ezért nem tudott mit kezdeni vele, és majdnem olyan fiatal volt, mint most Berelain. Még sok éves uralkodásra számíthatott, és nem akart rossz viszonyba kerülni Tearrel.

– Milyen ostoba volt! – mormogta Elayne. – Anyám sosem követett volna el ekkora hibát!

– Talán nem – felelte Moiraine. – Andor azonban nem egy kicsiny városállam, amelyet egy sokkal hatalmasabb és erősebb ország vesz körül. Később kiderült, hogy Halvar valóban ostoba volt – a Nagyurak már a következő évben meggyilkoltatták – ostobasága azonban most egy lehetőséget nyújt a számomra, ha szükségem lesz rá. Veszélyes lehetőség ugyan, de jobb, mint a semmi.

Nynaeve csak magában mormogott, talán csalódott volt, amiért az aes sedai nem dühödött fel.

– Ettől mi, többiek, ott maradunk, ahol eddig is tartottunk! – sóhajtotta Egwene. – Nem tudjuk, melyikük hazudik, vagy hogy esetleg mindketten hazudnak-e.

– Ha akarjátok, hallgassátok ki őket újból – felelte Moiraine. – Lehetőségetek van rá, míg hajóra nem rakják őket, bár kétlem, hogy bármelyikük megváltoztatná a vallomását. Én azt javasolnám, hogy figyeljetek Tanchicóra! Ha Joiya őszintén beszél, akkor Mazrim Taim őrzéséhez aes sedai-okra és őrzőkre lesz szükség, ti hárman nem tudtok tenni semmit! Én már postagalambjaimmal küldtem figyelmeztető üzenetet az amyrlinnak, amikor először hallottam Joiya történetét. Három galambot is elküldtem, hogy biztosan odaérjenek a Toronyba.

– Milyen kedves, hogy minket is tájékoztat! – mormogta Elayne hűvösen. Ez a nő tényleg a maga útját járta. Csak azért, mert azt játszották, hogy ők is teljes jogú aes sedai-ok, Moiraine még semmi okát nem látta, hogy ne tartsa őket teljes tudatlanságban. Pedig az amyrlin őket küldte el, hogy üldözzék a Fekete ajahot.

Moiraine halványan biccentett a fejével, mintha valódi köszönetre válaszolna.

– Szívesen! Ne felejtsétek el, hogy ti vagytok az amyrlin kopói, akiket a Fekete ajah után küldött! – Elayne felé küldött, leheletnyi mosolya elárulta, hogy pontosan tudja, mi jár a leányörökös fejében. – Nektek kell eldöntenetek, merre lépjetek. Ezt ti is épp így mondtátok nekem! – még szárazon hozzátette: – Bízom benne, hogy ez könnyebb döntés lesz, mint amit nekem kell meghoznom. És abban is bízom, hogy nyugodtan fogtok aludni azalatt, amennyi maradt még az éjszakából! Jó éjt!

– Ez a nő... – mormogta Elayne, amikor az ajtó becsukódott az aes sedai mögött –, néha meg tudnám fojtani!

Az egyik, asztalnál álló székre vetette magát, és ölébe ejtett kezére meredt.

Nynaeve csupán felmordult, ami akár egyetértés is lehetett, közben pedig a falhoz lépett, egy keskeny asztalhoz, amelyen két korsó mellett ezüstkupák és fűszeres üvegek álltak. Az egyik, borral töltött kancsó egy mostanra már megolvadt jéggel töltött, csillogó tálban állt. A jeget fűrészporral telt ládákban a Világ Gerincétől hozták idáig. Jég, a nyár közepén, hogy lehűtse egy Nagyúr italát; Elayne el sem tudott képzelni ilyesmit.

– Lefekvés előtt jól fog esni egy hideg ital – mondta Nynaeve, és serénykedni kezdett a borral, a vízzel és a fűszerekkel.

Elayne felemelte a fejét, Egwene pedig elfoglalta a mellette álló széket.

– Komolyan gondoltad, amit mondtál, Egwene? Mármint Randről – Egwene bólintott, mire Elayne felsóhajtott. – Emlékszel arra, amit Min mondott: a tréfáira arról, hogy meg kell osztoznunk rajta? Néha arra gondolok, nem egy látomása volt-e az, amit nem akart elmondani nekünk. Azt hittem, úgy érti, hogy mindketten szeretjük, és ő tudta ezt. Viszont őt neked ígérték, és én nem tudtam, mit tegyek. Még most sem tudom. Egwene, Rand szeret téged!

– Akkor fel kell világosítani – jelentette ki Egwene határozottan. – Ha férjhez megyek, azt nem azért fogom tenni, mert egy férfi azt várja tőlem, hogy szeressem. Nagyon tapintatos leszek hozzá, Elayne, de meg fogom mondani neki, hogy immár szabad. Akár akarja, akár nem. Anyám azt mondta, a férfiak mások, mint mi. Mi szerelmesek akarunk lenni, de csak abba az egybe, akit akarunk; a férfiak szintén szerelmesek akarnak lenni, de ők beleesnek az első nőbe, aki behálózza őket.

– Ez mind nagyon szép – jegyezte meg Elayne dühödten –, csakhogy Berelain a szobájában volt!

Egwene szippantott egyet.

– Bármi is a célja, ez a Berelain nem foglalkozik egyetlen férfival túl sokáig, nem olyan sokáig, hogy Rand beleszerethessen. Két napja még Rhuarcot méregette. Újabb két nap múlva majd valaki másra mosolyog. Olyan, mint Else Grinwell. Emlékszel rá? Az a novícia, aki az egész napját a gyakorlótéren töltötte, és az őrzőknek rezegtette a szempilláját.

– Ő viszont nem a szempilláját rezegtette, hanem a hálószobájában járt, ebben a késői órában! És még annál is kevesebbet viselt magán, mint amit szokott, ha ez egyáltalán lehetséges.

– Akkor hát átengeded neki?

– Soha! – csattant fel Elayne, és komolyan is gondolta, a következő pillanatban azonban már kétségbeesés tükröződött hangjában: – Ó, Egwene, fogalmam sincs, mit tegyek! Szeretem! Hozzá akarok menni! A Fényre! Mit fog szólni anyám? Szívesebben töltenék egy éjszakát Joiya cellájában, mint hogy részese legyek annak a prédikációnak, amiben anyám fog részesíteni! – Az andori nemesek, még a királyi család tagjai is, elég gyakran házasodtak közemberekkel, úgyhogy ez aligha számíthatott – legalábbis Andorban –, Rand azonban nem volt szokványos közember. Anyja még arra is képes lett volna, hogy Linivel a fülénél fogva hozassa haza.

– Ha hinni lehet Matnek, akkor Morgase aligha mondhat bármit is – felelte Egwene nyugtatóan. – Vagy ha akár a felét is elhihetjük. Ez a Gaebril úr, akit anyád imád, nem olyannak látszik, akit egy hideg fejjel gondolkodó nő választ.

– Biztos vagyok benne, hogy Mat túlzott – felelte Elayne kimérten. Anyja ahhoz túl okos volt, hogy bármilyen férfi túljárjon az eszén. Ha Gaebril úr – a leányörökös még sosem hallott róla, mielőtt Mat megemlítette a nevét –, szóval, ha ez a fickó azt hiszi, hogy Morgase által hatalomra tehet szert, akkor keserűen csalódnia kell majd.

Nynaeve odahozta a három kupa fűszerezett bort az asztalhoz. A kupák ragyogó szélein harmatcseppek futottak le, és a javasasszony zöld és arany színű gyékényalátéteket is hozott, hogy ne az asztal politúrjára cseppenjen a folyadék.

– Szóval – mondta, és elfoglalt egy széket –, te rájöttél, Elayne, hogy szereted Randet, Egwene pedig arra, hogy ő nem.

A két fiatalabb nő levegő után kapkodott. Egyikük barna volt, a másik szőke, megdöbbenésük azonban most egyformává tette arcukat.

– Nekem is van szemem – mondta Nynaeve önelégülten –, és fülem is, kiváltképpen, ha nem bajlódtok azzal, hogy halkan beszéljetek – belekortyolt a borába, és hűvös hangon folytatta: – Na és, mit akarsz csinálni? Ha az a kis szuka Berelain ráteszi a karmait, nem lesz könnyű lefejteni róla! Biztos vagy benne, hogy megéri a fáradság? Jól tudod, ki is ő. Tudod, mi vár rá, még akkor is, ha most félretesszük a Próféciákat. Őrület. Halál. Még mennyi ideje lehet hátra? Egy év? Kettő? Vagy már a nyár vége előtt elkezdődik? Ne felejtsd: ő egy fókuszálni tudó férfi! – A javasasszony valamennyi szót vaskeményen ejtette ki. – Emlékezz arra, amit tanultál! Emlékezz rá, ki is ő!

Elayne magasra emelte állát, és pillantása találkozott Nynaeve-éval.

– Nem számít. Lehet, hogy számítania kellene, de nem számít. Lehet, hogy tényleg bolond vagyok. Nem érdekel. Nem tudom parancsra megváltoztatni az érzéseimet, Nynaeve!

Nynaeve hirtelen elmosolyodott.

– Biztosnak kellett lennem benne! – mondta meleg hangon. – Neked is biztosnak kell lenned. Nem könnyű egy férfit szeretni, de ezt a férfit a legnehezebb – mosolya semmivé foszlott, ahogy folytatta: – Még mindig meg kell felelned az első kérdésemre. Mit fogsz tenni? Lehet, hogy Berelain gyengének látszik – legalábbis a férfiakkal ezt hiteti el – de nem hiszem, hogy valóban az lenne. Ő harcolni fog azért, amit el akar érni. Ráadásul az a fajta, aki csak azért ragaszkodik valamihez keményen, mert más is szemet vetett rá – pedig nem is igazán kellene neki.

– Legszívesebben hordóba gyömöszölném – jelentette ki Egwene, és úgy ragadta meg a kupáját, mintha az Mayene Úrnőjének a torka lett volna –, azután felraknám az első, Mayene-be tartó hajóra. A rakterébe.

Nynaeve copfja ide-oda csapódott, ahogyan a fejét rázta.

– Ez mind nagyon jó, de olyat mondj, ami segíthet. Ha nem tudsz, inkább maradj csendben, és hagyd, hogy ő döntse el, mit kell tennie! – Egwene ránézett, mire a javasasszony hozzátette: – Rand és Elayne gondja, nem a tiéd. Te félreálltál, ne felejtsd el!

Ez a megjegyzés mosolyra kellett volna, hogy fakassza Elayne-t, de nem így történt.

– Pont fordítva kellett volna lennie! – sóhajtotta. – Azt hittem, majd találkozom egy férfival, hónapok vagy évek alatt megismerem, és lassan rájövök, hogy szerelmes vagyok belé. Mindig azt hittem, így lesz majd. Randet alig ismerem. Az év folyamán alig féltucatnyiszor beszéltünk. De amikor először találkoztam vele, öt perc múlva tudtam, hogy szeretem – ez tényleg ostobán hangzott, mégis igaz volt, ezért nem törődött vele, ostobán hangzik-e. Ugyanezt az anyja szemébe is bele meri majd mondani, és Liniébe is. Nos, talán Liniébe nem. Lininek elég durva módszerei voltak, hogy letörje az ostobaságait, és úgy viselkedett, mintha Elayne tízéves lenne. – Ahogy azonban a dolgok állnak, még csak jogom sincs rá, hogy mérges legyek rá, vagy Berelainre – pedig mérges volt. Legszívesebben pofon vágnám, hogy csengjen a füle! Egy éve! A nőt meg szívesen elvonszolnám, egészen a hajóig ami visszaviszi Mayene-be! Csakhogy egyikhez sem volt joga, ami csak rosszabbított a helyzeten. Hirtelen panaszosra váltott a hangja: – Mit tegyek? Soha, rám sem nézett!

– A Folyóközben – kezdte Egwene lassan –, ha egy nő szemet vet egy férfira, akkor úgy tudatja, hogy érdekli, hogy Bel Tine vagy a Nap ünnepén virágokat tűz a fiú hajába. Esetleg bármikor hímez neki egy ünneplő inget. Vagy táncol vele, de senki mással nem – Elayne kétkedő pillantást vetett rá, mire Egwene gyorsan hozzátette: – Nem akarom azt mondani, hogy hímezz neki inget, de vannak módjai, hogy közöld vele az érzelmeidet.

– A mayene-iek abban hisznek, hogy nyíltan meg kell mondani – Elayne hangja megremegett. – Talán valóban ez a legjobb módja. Egyszerűen megmondani. Legalább akkor tudni fogja, hogyan érzek iránta. Legalább akkor lesz rá némi jogom, hogy...

Felkapta boroskupáját, és hátrahajtva a fejét, felhajtotta. Nyíltan? Mint valami mayene-i ringyó! Visszatette üres poharát a kis alátétre, mélyet lélegzett, és így mormogott: – Mit fog szólni anyám?

– Ami még fontosabb – kezdte Nynaeve lágyan –, hogy mit fogsz csinálni, ha el kell innen mennünk. Akár Tanchico lesz az, akár a Torony, vagy más hely, előbb-utóbb el kell indulnunk. Mit fogsz tenni akkor, ha épp most mondtad meg, hogy szereted, és azonnal itt kell, hogy hagyjad? És ha arra kér, hogy maradj vele? Ha maradni akarsz?

– Menni fogok – jelentette ki Elayne habozás nélkül, ám hangjában egy csipetnyi nyersességgel. Ezt nem kellett volna megkérdezni tőle. – Ha el kell fogadnom, hogy ő az Újjászületett Sárkány, akkor neki is el kell fogadnia engem annak, ami vagyok. És azt is, hogy kötelességeim vannak. Aes sedai akarok lenni, Nynaeve. Ez nálam nem valami üres fellángolás! És az a munka sem, ami hármunkra vár. Tényleg azt képzelted, hogy elhagylak titeket, téged és Egwene-t?

Egwene sietett biztosítani, hogy ez a gondolat soha meg sem fordult a fejében. Nynaeve követte példáját, de elég lassan ahhoz, hogy hazudjon magának.

Elayne egyikről a másikra nézett.

– Tulajdonképpen attól féltem, azt fogjátok mondani, hogy ostoba vagyok, hogy ilyen dolgok miatt tépelődöm, miközben ott van a Fekete ajah, ami miatt aggódnunk kellene!

Egwene szemében egy kis szikra jelezte, hogy ez a gondolat már átfutott az agyán, Nynaeve azonban így felelt:

– Nem Rand az egyetlen, aki meghalhat egy éven vagy egy hónapon belül. Ez velünk is megtörténhet! Ma nem olyan idők járnak, mint régebben, és mi sem lehetünk már a régiek. Ha csak itt ülsz, és sóhajtozol azután, amit akarsz, lehet, hogy a sír innenső oldalán már soha nem kapod meg.

Ez igen hátborzongatóan hangzott, Elayne azonban bólintott. Nem fog úgy viselkedni, mint egy buta liba. Bárcsak gyorsan letudhatnák ezt a dolgot a Fekete ajahhal! Üres ezüstkupáját a homlokához szorította, hogy kissé lehűtse a fejét. Most mit fognak tenni?

Hetedik fejezet

Játék a tűzzel

Alig érte el a nap a látóhatárt, Egwene máris Rand szobája előtt állt. Őt vonakodva Elayne követte. A leányörökös halványkék, hosszú ujjú, teari szabású ruhát hordott, amelyet némi vita után lejjebb húzott magán. Nyakában a reggeli ég mélykék színében tündöklő zafírláncot viselt, egy másikat pedig vörös-arany hajába fontak, hogy hangsúlyozza szemének kékségét. A párás meleg ellenére Egwene a válla körül egyszerű, sötétvörös sálat viselt stólaként körbetekerve. A sálat Aviendha adta kölcsön, és a zafírokat is. Az aiel nők meglepő módon egész gyűjteményre valót hoztak magukkal effajta dolgokból.

Annak ellenére, hogy Egwene tudott a ittlétükről, a lány elcsodálkozott, amikor az aiel őrök meglepő hirtelenséggel talpra álltak. Elayne halkan felsikoltott, de szinte azonnal felvette azt az uralkodói testtartást, amihez olyan jól értett. Úgy tűnt, a napbarnított férfiakra ez semmilyen hatást nem tesz. A hat aiel a Shae'en M'taalok, vagyis a Kőkutyák harcostársaságának tagja volt, és aielekhez képest eléggé nyugodtnak tűntek, ami azt jelentette, hogy szemük minden irányba cikázott, és láthatóan készen álltak rá, hogy bármilyen irányba megmozduljanak.

Egwene kihúzta magát, és megpróbálta Elayne-t utánozni – tényleg azt kívánta, bárcsak olyan jól menne neki, mint a leányörökösnek –, majd kijelentette:

– Én... mi... látni akarjuk, hogyan gyógyulnak a Sárkány Nagyúr sebei!

Ez a megjegyzés egyszerűen ostobán hangzott, ha az őrök is tudtak a Gyógyításról, ennek azonban kicsi volt a valószínűsége; erről csupán néhányan hallottak, az aielek pedig valószínűleg kevesebbet, mint a legtöbben. Eredetileg nem akarta megindokolni, miért vannak itt – elégnek látszott az, hogy aes sedai-nak hitték –, de amikor az aielek előbukkantak, mintha a fekete márványpadlóból termettek volna ott, ez hirtelen jó ötletnek tűnt. Nem mintha egyetlen mozdulatot is tettek volna, hogy megállítsák őt és Elayne-t. De ezek a férfiak annyira magasak voltak, arcuk annyira merev, és náluk volt az a rengeteg lándzsa meg íj, melyek használatát a levegővételhez hasonlatosan magától értetődőnek és egyszerűnek tekintették! Ahogyan a világos szemek végigmérték, azonnal eszébe jutottak a mesék a feketekendős aielekről, akikben semmi kegyelem, semmi sajnálat nincsen, meg az Aiel Háborúról, amelyben ezekhez hasonlatos férfiak sorra pusztították el az ellenük küldött seregeket, az utolsó sereg kivételével; harcosok, akik csak azután tértek vissza a pusztába, hogy három véráztatta napon és éjszakán át küzdöttek az összefogó nemzetek seregeivel Tar Valon falai előtt. Egwene kis híján magához ölelte a saidart.

Gaul, a Kőkutyák vezére, némi tisztelettel nézve le Elayne-re és Egwene-re, bólintott. A maga markáns módján jóképű férfi volt, valamivel idősebb lehetett Nynaeve-nál, zöld szeme olyan tisztán csillogott, mint a csiszolt drágakő, hosszú szempillája fekete keretet rajzolt szeme köré.

– Lehet, hogy fájnak neki. Ma reggel elég rossz kedve van – Gaul elvigyorodott, csupán egy pillanatra villantva elő fehér fogsorát, mintha megértené, miért van egy sebesültnek rossz kedve. – Máris elzavart egy csoport Nagyurat, egyiküket saját kezűleg dobta ki. Mi is volt a neve?

– Torean – segítette ki egy másik, még magasabb férfi. Kezében egy nyilat tartott, amelyet könnyed természetességgel illesztett rövid, görbe íjára. Szürke szemének tekintetét egy pillanatig a két nőn nyugtatta, majd visszament rejtőzködni az előcsarnok oszlopai mögé.

– Torean – ismételte Gaul. – Azt hittem, egészen azokig a csinos faragványokig fog szánkázni... – egyik lándzsájával a mereven álló védelmezőkre mutatott –, ...de azután háromlábnyira megállt tőlük. Manginnal fogadva elveszítettem egy jó teari faliszőttest, egy csomó héját ábrázolt, és aranyszállal szőtték! – A magasabbik férfi kurtán, elégedetten elvigyorodott.

Egwene pislogott egyet, amikor elképzelte, amint Rand egy Nagyurat vonszol a földön. A fiú sosem viselkedett erőszakosan; épp ellenkezőleg. Vajon mennyit változott? Mostanában Egwene túlságosan el volt foglalva Joiyával és Amicóval, Rand pedig Moiraine-nel, Lannal vagy a Nagyurakkal, ezért csupán futólag tudtak néhány szót váltani egymással, az otthonukról, arról, milyen lehet az idei Bel Tine ünnep, és milyen lesz a Nap ünnepe. Sosem volt elég idejük. Vajon mennyire változott meg?

– Látnunk kell őt! – jelentette ki Egwene, és hangja enyhén megremegett.

Gaul biccentett, és egyik lándzsájának hegyét a fekete márványhoz érintette.

– Hát persze, aes sedai.

Egwene némi izgalommal lépett Rand szobájába, Elayne arca pedig sokat mesélhetett volna arról, milyen erőfeszítésébe került megtenni azt a pár lépést.

Az előző este borzalmainak nyoma sem maradt, ha nem számítjuk a tükrök teljes hiányát; a falon látszó, világosabb foltok mutatták, hol voltak eddig a tükrök. Nem mintha rend lett volna a szobában; mindenfelé, valamennyi bútordarabon könyvek feküdtek, némelyik nyitva állt, mintha olvasás közben hagyták volna ott, az ágy pedig bevetetlenül hevert. A bíborszínű függönyöket elhúzták a nyugatra, a Tear szívét jelentő folyó felé néző ablakokon, Callandor pedig úgy szikrázott hatalmas, pazaron díszített, aranyozott állványán, mint egy csiszolt kristálytárgy. Egwene úgy gondolta, ez az állvány a legrondább dolog, amit egy szoba díszeként valaha is látott – így gondolta, egészen addig, míg meg nem látta az aranyszarvast üldöző ezüstfarkasokat a kandallópárkányon. A folyó felől érkező szellő meglepően hűvösen tartotta a szobát, a Kő többi helyiségével összehasonlítva.

Rand ingujjban ült egy széken, lábát átvetette a karfán, térdén egy bőrkötéses könyvet tartott. Lépteik zajára összecsapta a könyvet, és a többi közé ejtette, a kacskaringós mintájú szőnyegre, majd harcra készen talpra ugrott. Amikor rájött, kik is jöttek hozzá látogatóba, arcáról eltűnt a komor pillantás.

Mióta a Kőben laktak, Egwene először keresett a fiún változásokat, és talált is ilyeneket.

Hány hónapja is volt, hogy utoljára látta a fiút? Ez az idő elegendő volt ahhoz, hogy Rand arca megkeményedjen, hogy arckifejezésének egykori nyíltsága eltűnjön róla. A mozgása is megváltozott, kicsit Lané-ra, kicsit az aielekére hasonlított. Magas termetével, vöröses hajával és hol kéken, hol szürkén csillogó szemével nagyon is hasonlított egy aielre, túlságosan ahhoz, hogy az megnyugtató legyen. De vajon belülről is megváltozott?

– Azt hittem... hogy valaki más az – mormogta, és zavart pillantást vetett a két lányra. Ez most az a Rand volt, akit jól ismert, még a piros foltok is megjelentek az arcán, mint mindig, amikor Elayne-re vagy rá nézett. – Bizonyos... emberek olyasmit akarnak tőlem, amit nem tudok megadni nekik. Amit nem fogok megadni! – Döbbenetes hirtelenséggel gyanakvás lopózott a fiú arcára, és hangja megkeményedett. – Ti mit akartok? Moiraine küldött? Azért jöttetek, hogy meggyőzzetek arról, csináljam, amit Moiraine akar?

– Ne legyél már birka! – szólt rá Egwene élesen, mielőtt átgondolta volna szavait. – Én nem akarom, hogy háborút indíts!

Elayne kérő hangon tette hozzá:

– Azért jöttünk, hogy... segítsünk neked, ha tudunk – jövetelüknek valóban ez volt az egyik oka, és ezt volt a legkönnyebb megemlíteni is, ezért határoztak így, még reggeli közben.

– Ti tudtok a terveiről a... – kezdte Rand nyersen, majd hirtelen megváltozott a hangja: – Hogy segítsetek nekem? Hogyan? Hiszen Moiraine is mindig ezt mondja!

Egwene határozottan összefonta karját a melle alatt, szorosra húzva a sálját, pontosan úgy, ahogyan Nynaeve szokott beszélni a falutanácshoz, amikor a javasasszony véghez akarta vinni az akaratát, mindegy, milyen makacsak voltak a férfiak. Most már nem válthatott stílust, úgy kellett folytatnia, ahogyan elkezdte.

– Mondtam már, hogy ne legyél ostoba, Rand al'Thor! Lehet, hogy a teariek a lábadnál hajlonganak, én azonban még emlékszem arra, amikor Nynaeve elfenekelt, mert hagytad, hogy Mat rábeszéljen, lopj el egy üveg almapálinkát! – Elayne megpróbálta kordában tartani az arcát. Túlságosan is komoly képe Egwene számára világosan mutatta: alig tudja visszatartani magát attól, hogy hangosan felnevessen.

Rand ezt persze nem vette észre. Mint ahogy a férfiak általában. Egwene-re vigyorodott, maga is közel állt a nevetéshez.

– Alig voltunk tizenhárom évesek. Nynaeve az apád istállója mögött talált ránk, ott aludtunk, és annyira fájt a fejünk, hogy nem is éreztük a verést! – Egwene egyáltalán nem így emlékezett a dologra. – Nem úgy, mint amikor a fejére borítottad azt a tálat, emlékszel? Kutyatejből készült teával akart kezelni, mivel már egy hete búskomor voltál, és amikor megkóstoltad, a legjobb táljával verted fejbe. A Fényre, hogy visítottál! Mikor is volt az? Két éve jött ez a...

– Nem azért vagyunk itt, hogy a régi szép időkről beszélgessünk – mondta Egwene, és ingerülten rántott egyet a sálján. Az vékony gyapjúból készült, de ennek ellenére nagyon meleg volt. Ennek a fiúnak megvan az a rossz szokása, hogy mindig a legkellemetlenebb dolgokra tud visszaemlékezni!

Rand elvigyorodott, mintha tudná, mire gondol a lány, majd folytatta, ezúttal több életkedvvel:

– Szóval, azért vagytok itt, hogy segítsetek, azt mondod. És miben? Nem hiszem, hogy értetek hozzá, hogyan kell rávenni egy Nagyurat, hogy állja a szavát, akkor is, amikor nem járok a sarkában. Vagy hogy hogyan lehet véget vetni a rémálmoknak. Kétségtelenül segítségemre lenne... – szeme Elayne-re cikázott, majd vissza Egwene-re, és hirtelen fészkelődni kezdett. – Mi a helyzet az Ősi Nyelvvel? Tanultátok a Fehér Toronyban? – Választ sem várva keresgélni kezdett a szőnyegen szétszórt kötetek között. A székeken is volt belőlük, meg az összezilált ágyneműn. – Van itt egy példány... valahol... a...

– Rand! – emelte fel Egwene a hangját. – Rand, nem tudok olvasni az Ősi Nyelven – Elayne-re pillantott, figyelmeztetve a lányt, nehogy beismerje, ő esetleg ismeri a nyelvet. Nem azért jöttek, hogy lefordítsák a fiúnak a Sárkány Próféciáit. A leányörökös homlokán függő zafírkövek meglendültek, ahogy egyetértően bólintott. – Ott más dolgokkal kellett foglalkoznunk.

A fiú sóhajtva felegyenesedett.

– Túl sokat reméltem! – Egy pillanatig úgy tűnt, mintha még valami mást is akarna mondani, de csak a csizmáját bámulta. Egwene azon tűnődött, hogy képes boldogulni a gőgös Nagyurakkal, ha egyszer ő és Elayne annyira zavarba tudják hozni.

– Azért jöttünk, hogy segítsünk fókuszálni – jelentette ki a lány. – Az Egyetlen Hatalmat – amit Moiraine mondott, az igaz lehetett; egy nő nem taníthatja meg egy férfinak a fókuszálást, mint ahogy azt sem például, hogyan kell gyereket szülni. Egwene azonban ebben nem volt olyan biztos. Ő egyszer érzékelt valamit, amit a saidinból szőttek. Pontosabban semmit sem érzett, azt a valamit érezte, ami elzárta saját áramlatait, olyan erősen, ahogy a kőtorlasz a vizet. Csakhogy a Tornyon kívül legalább annyit tanult, mint Tar Valonban; biztosan akadt ebben a tudásban olyan rész, amit a fiúnak is megtaníthat, valami útmutató, amit átadhat neki.

– Ha képesek leszünk rá – tette hozzá Elayne.

Rand arcára ismét gyanakvás ült ki. Hangulata idegesítően gyorsan tudott változni.

– Több esélyem van rá, hogy hirtelen olvasni tudom az Ősi Nyelvet, mint nektek arra, hogy... Biztos, hogy ez nem Moiraine mesterkedése? Nem ilyen hátulról jövő módszerrel akar meggyőzni? Ez nem valami nyakatekert aes sedai cselszövés, amit nem látok, csak ha már nyakig benne vagyok? – Keserűen felmordult, majd felkapta sötétzöld zubbonyát az egyik szék mögül, a padlóról, és sietve belebújt. – Beleegyeztem, hogy ma reggel találkozzam néhány újabb Nagyúrral. Ha nem tartom őket szemmel, akkor képesek megkerülni az akaratomat. Előbb-utóbb megtanulják, hogy Teart most én uralom. Én! Az Újjászületett Sárkány. Majd én megtanítom nekik! Ha pedig most megbocsátotok, dolgom van!

Egwene szívesen megrázta volna a fiút. Hogy ő uralja Teart? Nos, talán tényleg igaz, ha odáig fajul a dolog, csakhogy ő még emlékezett arra a fiúra, aki kabátjában egy bárányt hozott, és büszke volt, mert sikerült elkergetnie a farkast, amelyik fenyegette az állatot. Rand birkapásztor volt, nem pedig király, és ha a fiú úgy érezte, meg kell játszania az előkelőt, ez nem tett jót neki.

Épp meg akarta mondani neki, amikor Elayne hevesen így szólt:

– Senki sem küldött bennünket. Senki! Azért jöttünk... mert törődünk veled. És ha minket érdekelsz annyira, hogy megpróbáljuk, hát te is megpróbálhatod. Ez annyira jelentéktelen talán a számodra, hogy nem tudsz ránk szánni egy órát? Az életedért?

Rand abbahagyta kabátja gombolását, és olyan áthatóan nézett a leányörökösre, hogy Egwene egy pillanatra azt hitte, el is feledkezett arról, hogy ő is ott van. A fiú azután megrázkódott, és elkapta a tekintetét Elayne-ről. Egwene-re pillantott, kelletlenül megmozdult, és a padlóra meredt.

– Hát, megpróbálhatom – mormogta. – Semmit sem fog ugyan használni, de megpróbálom... Mit csináljak?

Egwene vett egy mély lélegzetet. Nem hitte, hogy ilyen könnyedén meggyőzheti a fiút. Rand mindig olyan volt, mint egy puha agyagba ágyazott kőszikla. Ha egyszer elhatározta magát, nehéz volt lebeszélni, és mostanában túl gyakran történt így.

– Nézz rám! – utasította a lány, és magához ölelte a saidart. Hagyta, hogy az Egyetlen Hatalom megtöltse, olyan erősen, ahogy csak lehetett; minden egyes cseppjét befogadta, amit csak tudott; olyan volt, mintha minden egyes sejtjét fény töltené meg, mintha minden porcikája maga lenne a Fény. Benseje életre kelt, mint valami tűzijáték. Ennyi Hatalmat még sosem engedett magába. Döbbenten jött rá, hogy meg sem remeg; pedig alig bírta ezt az édes, dicsőséges érzést. Bele akart olvadni, énekelni és táncolni, vagy csak egyszerűen hátravetnie magát, és hagyni, hogy végigsöpörjön rajta. Nagy nehezen újból megszólalt: – Mit látsz? Mit érzel? Nézz rám, Rand!

A fiú lassan felemelte a fejét, még mindig a homlokát ráncolta.

– Látlak téged. Miért, mit kellene látnom? Érinted az Igazi Forrást? Egwene, Moiraine már százszor fókuszált a jelenlétemben, és soha, semmit nem láttam! Csak az eredményét. Így nem működik. Ennyit már én is tudok.

– Én erősebb vagyok Moiraine-nél – jelentette ki a lány határozottan. – Ő már a padlón hemperegne, vagy rég eszméletlen volna, ha megpróbálna annyit fókuszálni, amennyit én most – ez igaz is volt, bár Egwene mostanáig sosem próbálta ilyen nyersen értékelni az aes sedai képességeit.

A Hatalom szinte üvöltött azért, hogy használják, erősebben lüktetett benne, mint a szívverése. Ennyivel olyan dolgokat művelhetne, amiről Moiraine még csak nem is álmodhat! Rand oldalán a seb, amit Moiraine képtelen volt meggyógyítani! Egwene nem értett a Gyógyításhoz – az sokkal bonyolultabb volt, mint bármi, amit eddig tett a Hatalom segítségével –, ám látta Nynaeve-ot, ahogy Gyógyít, és talán, a most megtöltő, rengeteg Hatalommal, megnézhetné, hogyan lehet azt a sebet meggyógyítani. Nem csinálna persze semmit, csak megnézné.

Óvatosan hajszálvékony szálat font Levegőből, Vízből meg Lélekből, az Öt Hatalom közül azokból, amelyeket a Gyógyításhoz használnak. A fonattal a régi seb felé nyúlt. Egyetlen érintést tett, majd borzongva visszahúzta fonatát; gyomra felfordult, mintha az aznap megevett étel mind kikívánkozna belőle. Mintha a világ összes sötétsége Rand oldalában fészkelt volna, egy rothadó foltban, amelyet csupán vékony, puha var takart. Egy ilyen seb a Gyógyítás szálait úgy itta volna fel, mint száraz homok a vízcseppeket. Hogyan képes Rand ekkora fájdalmat elviselni? Hogyhogy nem zokog?

Mindez, csupán egy pillanatig tartott. A lány kétségbeesetten próbálta elrejteni döbbenetét, és késlekedés nélkül folytatta:

– Te pontosan olyan erős vagy, mint én. Ezt jól tudom, ennek így kell lennie. Próbáld meg érezni, Rand! Mit érzel? – A Fényre, mivel lehetne begyógyítani ezt a sebet? Egyáltalán, be lehet bármivel is gyógyítani?

– Egyáltalán nem érzek semmit – felelte a fiú, és egyik lábáról a másikra állt. – Libabőrt. És ez nem is csoda. Nem mintha nem bíznék benned, Egwene, de hát nem tehetek róla. Mindig ideges vagyok, ha egy nő az Egyetlen Hatalmat használja a közelemben. Nagyon sajnálom!

A lány nem vette magának a fáradságot, hogy felvilágosítsa Randet arról, mi a különbség aközött, hogy az Egyetlen Hatalmat használja, és aközött, hogy egyszerűen csak hozzáér. Olyan keveset tudott a fiú, még akkor is, ha ezt a tudást saját, sekélyes ismereteivel hasonlítja össze.

Rand olyan volt, mint egy vak ember, aki csak tapintására támaszkodva akarta használni a szövőszéket anélkül, hogy tudná, milyen színűek a szálak, vagy hogy egyáltalán fogalma volna arról, hogyan is néz ki a szövőszék és milyenek a szálak.

Nagy nehezen elengedte a saidart. Tényleg nehezére esett így tennie. Énjének egy része sírt a veszteség miatt.

– Most már nem érintem a Forrást, Rand! – Közelebb lépett hozzá, és a szemébe nézett. – Még mindig libabőrös vagy?

– Nem. De csak azért, mert megmondtad nekem – a fiú vállat vont. – Látod? Elég volt rágondolnom, és már megint itt van!

Egwene diadalmasan elmosolyodott. Nem kellett Elayne felé fordulnia, hogy megbizonyosodjon arról, amit maga is érzett, amiben korábban megegyeztek.

– Rand, te képes vagy megérezni, ha egy nő megérinti az Igazi Forrást! Elayne ugyanis éppen ezt teszi – fiú a leányörökösre bandzsított. – Nem számít, hogy látod, vagy nem látod. Megérezted. Ennyit legalább tudunk. Nézzük csak, mit állapíthatunk még meg! Rand, érintsd meg az Igazi Forrást! Érintsd meg a saidint! – A szavak érdesen törtek elő torkából. Elayne-nel az előbb ebben is megállapodtak. Ez a fiú előttük itt Rand volt, és nem valami legendás szörnyeteg, a két lány pedig, egyezségre jutott. Ennek ellenére egy férfit arra kérni, hogy... Már az is csoda, hogy képes volt kimondani ezeket a szavakat. – Látsz valamit? Vagy érzel bármit is? – kérdezte Elayne-t.

Rand előbb az egyikükre, majd a másikra nézett, közben elpirult, majd a padlóra pillantott. Miért jött ennyire zavarba? A leányörökös figyelmesen vizsgálta, de a végén megcsóválta a fejét.

– Nem. Egyszerűen csak ott áll, amennyire én meg tudom ítélni. Biztos vagy benne, hogy egyáltalán csinált valamit?

– Rand talán makacs, de nem ostoba. Legalábbis az ideje nagy részében nem viselkedik feltétlenül ostoba módon.

– Hát, makacs vagy ostoba, vagy bármi más, én aztán semmit sem érzek!

Egwene a homlokát ráncolta.

– Te ugye azt mondtad, hogy megteszed, amire kérünk, Rand? Mi a helyzet most? Ha te éreztél valamit, akkor nekünk is éreznünk kellene, és én... – éppen csak hogy elnyomott sikítása elfojtotta szavait. Valami jókorát csípett a fenekébe. Rand ajka megremegett. A fiú a vigyorgással küzdött. – Ez... – nézett rá szúrósan a lány – ...nem volt különösebben kedves.

A fiú mindent megtett azért, hogy ártatlannak látsszon, de vigyorát nem sikerült eltüntetnie.

– Azt mondtad, szeretnél valamit érezni, én meg úgy véltem, hogy ezzel... – Egwene összerezzent, amikor Rand hirtelen felüvöltött. A fiú kezét a bal fenekére szorította, és a fájdalomtól fél lábon ugrált. – Vér és hamu, Egwene! Ezt most miért csináltad? – Érthetetlen dolgokat mormolt magában. Egwene örült, hogy nem hallja, amit mond.

A pillanatnyi lehetőséget kihasználva, sáljának végével kissé meglegyezte magát, és rámosolygott Elayne-re, aki visszanevetett rá. A leányörökös körüli izzás elhalványult. Majdnem vihogni kezdtek, amikor a hátuk mögött a tenyerüket dörzsölték. Ez talán elég lesz. Száz az egyhez, Elayne javára, vélekedett Egwene.

Rand felé fordult, és szigorú arcot vágott.

– Ilyesmire talán Mattől számítottam volna. Azt gondoltam, legalább te felnőttél végre! Azért jöttünk, hogy segítsünk neked, ha ez lehetséges. Próbálj meg együttműködni velünk! Csinálj valamit az Egyetlen Hatalom segítségével, de ne olyan gyerekes dolgot, mint az előbb! Lehet, hogy képesek leszünk arra, hogy megérezzünk valamit.

A fiú összegörnyedve a lányra meredt.

– Csinálj valamit... – mormogta. – Nincs jogotok ahhoz! Most napokig bicegni fogok... Azt akarjátok, hogy használjam az Egyetlen Hatalmat?

Egwene és mellette Elayne hirtelen a levegőben lebegett. Egy lépéssel a szőnyeg fölött, tágra nyílt szemmel bámultak. Semmi sem tartotta őket ott, legalábbis semmi olyan, amit Egwene érezni vagy látni tudna. Semmi. A lány elhúzta a száját. Randnek nincs joga arra, hogy ilyesmit tegyen. Egy cseppnyi joga sem, és itt volt az ideje annak, hogy ezt tisztázzák. Ha ugyanúgy elszigetelik a Szellemmel, mint ahogy Joiyát, akkor az valószínűleg nála is használni fog. Az aes sedai-ok ezt a módszert alkalmazták, ha nagy ritkán felfedeztek egy olyan férfit, aki képes volt az Egyetlen Hatalmat manipulálni.

Megnyílt a saidar előtt – és hirtelen süllyedni kezdett a gyomra. A saidar már ott volt – érezhette a meleget és a fényt –, de Egwene és az Igazi Forrás között volt valami, egy semmi, olyasmi, mintha egyszerűen hiányozna egy fontos elem, és ez a hiány kőfalként elzárta a lányt az Igazi Forrástól. Erős hiányérzet fogta el, és gyorsan eluralkodott rajta a pánik. Itt egy férfi fókuszálta az Egyetlen Hatalmat, és ő a vihar foglya lett. Ez az ember persze Rand volt, de akkor is, ilyen kiszolgáltatottan itt lógni, miközben ráadásul csak arra tud gondolni, hogy egy férfi fókuszálja az Egyetlen Hatalmat, és a beszennyezett saidin gondolata... Egwene rá akart üvölteni, de csak hörögni tudott.

– Azt akarod, hogy csináljak valamit a hatalom segítségével? – morogta Rand. Két kisebb asztal nagy nehezen, hangosan recsegve kinyújtotta a lábát, majd lassú, merev mozdulatokkal táncolni kezdett. Mozgásuk az igazi tánc kigúnyolása volt. Közben arany festék pergett le róluk. – Tetszik ez nektek? – Tűz lobbant a kandallóban. A lángok teljesen kitöltötték a tűzteret, és a puszta kövön, fa nélkül égtek, és hamut sem hagytak. – Vagy talán ez? – A kandalló peremén álló aranyszarvas és a farkasok megpuhultak, és összeestek. Az összeomló, csillogó masszából vékony arany- és ezüstpatakocskák indultak ki, finom, összekulcsolódó vonalakban, melyek keskeny fémszövetté álltak össze. A csillogó szövet egyre nőtt a levegőben lebegve. Csupán a hátsó vége feküdt még a kandalló peremén álló, lassan olvadó szobor előtt, ami olyan volt, mint egy pamutgombolyag, amiből éppen most szőnek egy ruhát. – Csinálj valamit, Rand! – mondta Rand gúnyosan. – Csinálj valamit! Tudod te, milyen érzés megérinteni a saidint? Megtartani? Érzem, ahogy az őrület vár rám mögötte! Ahogy belém szivárog!

A következő pillanatban tűz ütött ki a táncoló asztalkákból, de azok folytatták mozgásukat. Könyvek pörögtek a levegőben, oldalukat láthatatlan kezek lapozták. Az ágynemű felrobbant, és a tollak hózápora beterítette az egész szobát. Amikor pihék estek a lángoló asztalokra, a levegő csípős, maró bűzzel telt meg.

Rand egy pillanatig szilaj pillantással bámulta a kigyúlt asztalokat. Aztán eltűnt az a valami, ami foglyul ejtette Egwene-t és Elayne-t, és az elszigetelő burok is semmivé foszlott. A lányok lába egyszerre, abban a pillanatban koppant a padlón, amikor a lángok eltűntek, mintha csak visszaszívta volna őket az a fa, amiből táplálkoztak. A kandallóból is eltűnt az a tűz, a könyvek pedig visszahullottak a padlóra, még nagyobb rendetlenséget csinálva, mint ami eddig is volt. Az aranyból és ezüstből szőtt szövet is lezuhant. A félig megolvadt fémből még mindig laza szálak nőttek ki, ám ezek kihűltek és megkeményedtek. A kandalló párkányán csupán három nagyobb gombóc, két arany és egy ezüst maradt. Ezek azonban elvesztették alakjukat, és teljesen kihűltek.

Egwene a padlóra huppanva összeütközött Elayne-nel. Megkapaszkodtak egymásban, nehogy elessenek, de Egwene érezte, hogy a másik ugyanazt tette, amit ő, vagyis kinyúlt a saidar után. Egy szempillantással később már felvonták szigetelő burkukat Rand körül, arra az esetre, ha a fiú még egyszer megpróbálná az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, ám Rand csak kábultan állt ott, és az elszenesedett asztalkákat, meg a hópelyhekként zubbonyára telepedő tollpihéket bámulta.

Úgy tűnt, a fiú már nem jelent veszélyt, de a teremben iszonyú volt a rendetlenség. Egwene összeszőtte a Levegő elemének parányi áramlatait, hogy összeseperje a padlót borító tollpihéket. Aztán eszébe jutottak a kabátját borító pihék is, és azokat is begyűjtötte. A többit majd elintézi a háznagynő, de Rand is nekiállhat takarítani.

Rand összerezzent, amikor a tollpihék elsiklottak mellette, és halomba gyűltek az ágynemű cafatai között. A bűz ettől még nem enyhült. Égett toll és elszenesedett fa. Viszont legalább a szoba valamivel rendezettebbnek tűnt, és a nyitott ablakokon keresztül beáramló enyhe szellő lassacskán majd a szagot is eltünteti.

– A háznagynő bizonyára már nem fog új ágyneműt adni – vélte Rand kényszeredetten nevetve. – Napi egy új garnitúra, ez valószínűleg már túl sok neki... – igyekezett elkerülni, hogy a lányok szemébe kelljen néznie. – Sajnálom. Nem akartam. Néha csak úgy begurulok. Néha semmi nincs ott, amikor utánanyúlok, aztán meg olyan dolgok történnek, amiket én... sajnálom. Talán jobb, ha most elmentek. Ezt mostanában elég sűrűn mondogatom, nem igaz? – Elpirult, és krákogni kezdett. – Most nem érintem az Igazi Forrást, de ennek ellenére, valószínűleg jobb, ha elmentek.

– Még nem fejeztük be a dolgot – válaszolta Egwene lágyan. Lágyabban, mint ahogy az az érzéseinek megfelelt volna. Legszívesebben jobbról és balról is lekevert volna egyet a fiúnak. Micsoda bolond ötlet, hogy egyszerűen csak úgy a levegőbe emelje őt meg Elayne-t, és ráadásul még el is szigetelje őket az Egyetlen Hatalomtól! Úgy tűnt azonban, hogy a fiú az összeomlás határán áll. Hogy ennek mi az oka, azt Egwene nem tudta, és itt és most nem is akarta tudni. Bízott saját erejében, melyet oly sokan megcsodáltak. Mindenki azt mondta, hogy ő és Elayne az elmúlt ezer esztendő legerősebb aes sedai-ai közül való, ha nem maguk a legerősebbek. Úgy vélte, hogy legalább olyan erős, mint a fiú. Vagy majdnem olyan erős. Tévedésére nem igazán finom módon hívták fel a figyelmét. Talán Nynaeve képes lenne ekkora erőkifejtésre, ha eléggé dühbe gurult, de Egwene tisztában volt azzal, hogy ő maga sosem lenne képes megtenni azt, amit Rand az előbb a szemük láttára művelt, vagyis, hogy az áramlatokat számos kis fonalra bontsa, és egyidejűleg rengeteg, különféle dolgot műveljen. Már az is nagyon nehéz volt, ha egyszerre két áramlattal akart zsonglőrködni. Az ehhez szükséges erőfeszítés nem megduplázódott, hanem nagyságrendekkel megnövekedett. A három áramlat fenntartásához szükséges erő pedig a normális erőfeszítésnek gyakorlatilag a sokszorosa volt. Rand az előbb legalább egy tucatnyi áramlatot szőtt össze, miközben még fáradtnak sem látszott, pedig a Hatalom ilyen mértékű használata rettenetes erőkifejtéssel jár. Egwene attól tartott, hogy a fiú mind őt, mind Elayne-t macskakölykökként dobálhatná. Remélhetőleg nem jut eszébe vízbe fojtani a macskakölyköket, ha egyszer rájön az őrület.

Azonban még nem akart, és nem is tudott távozni. Ez ugyanis vereség lett volna, úgyhogy még csak nem is gondolt rá. Meg akarta valósítani azt, amire elszánta magát – az egészet –, és nem fogja hagyni, hogy Rand közvetlenül a siker előtt elijessze. Sem ő, sem senki más!

Elayne kék szeme ugyanolyan elszántan csillogott, és abban a pillanatban, amint Egwene abbahagyta a beszédet, határozott hangon a leányörökös vette át a szót:

– Addig ugyan el nem megyünk, amíg kész nem vagyunk! Beleegyeztél abba, hogy próbát tegyél! Akkor most mindent bele kell adnod, igaz?

– Tényleg ilyet mondtam volna? – morogta a fiú egy idő után. – Hát, abból nem lesz baj, ha leülünk közben!

Nem pillantott a megégett asztalkákra vagy a padlón fekvő, fémből szőtt kendőre, hanem ehelyett, enyhén bicegve, az ablaknál álló, magas támlájú székekhez vezette őket. A lányoknak először könyveket kellett lepakolniuk a piros selyemből készült párnákról, mielőtt leülhettek volna. Egwene székén a Tear Kövének kincsei című könyv tizenkettedik kötete hevert, meg egy poros, fatáblák közé kötött iromány, amely az Utazások az Aiel-pusztába és a vidék vad lakóiról írott tanulmányok címet viselte, valamint egy vaskos, kopott bőrkötet: Tear politikája a mayene-i területtel kapcsolatban (úk 500-750). Elayne-nek egy még nagyobb könyvhalmot kellett arrébb pakolnia, pedig Rand sietett kivenni a könyveket a kezéből, hogy az ő székében fekvőkkel együtt a padlóra pakolja mindet, egy szép, magas oszlopba, amelyik azután annak rendje és módja szerint felborult. Egwene szépen a halom mellé tette sajátjait.

– És most mit akartok, mit csináljak? – A szék peremén ült, és kezét a térdén nyugtatta. – Megígérem, hogy most csak azt csinálom, amit akartok!

Egwene a nyelvére harapott, nehogy kirobbanjon belőle, hogy a fiú kissé elkésett ezzel az ígérettel. Lehet, hogy az előbb nem fejezte ki magát teljesen egyértelműen, de ez még nem volt bocsánat. Persze, erre a fenékbe csípésre később majd visszatérhetnek. A lány rájött, hogy még mindig csak Randet látja a fiúban. Az olyan bűntudatosan ült ott, mint aki sárral fröcskölte össze a lány legjobb ruháját, és most attól fél, nem hiszik el neki, hogy a véletlen műve volt az egész. A lány azért nem engedte el a saidart, ahogyan Elayne sem. Biztos, ami biztos.

– Ezúttal – szólalt meg –, csak annyit akarunk, hogy mesélj nekünk. Hogyan érinted meg az Igazi Forrást? Egyszerűen csak meséld el! De lassan, lépésről lépésre!

– Ez inkább birkózás, mint érintés – hördült fel a fiú. – Lépésről lépésre? Hát, először is, elképzelek magamnak egy lángot, aztán mindent belegyűrök. A gyűlöletet, a félelmet és az idegességet. Mindent. Ha a láng mindent elnyelt, akkor már csak üresség, a semmi van a fejemben. A középpontjában állok, de ugyanakkor annak is a része vagyok, amire összpontosítok.

– Ez ismerősnek tűnik – válaszolta Egwene. – Hallottam egyszer, amint az apád a nyíllövő versenyek előtt használt összpontosító gyakorlatokról beszélt. Ha nyerni akart, ő is azt tette; az Üresség Lángjának nevezte.

Rand bólintott; úgy tűnt, szomorú. A lány azt gondolta, hogy a fiúnak hiányzik az otthonuk és az apja.

– Tamtól tanultam, de Lan is ezt használja, amikor vív. Selene – valaki, akivel egyszer találkoztam – az eggyéválásról beszélt. Úgy tűnik, a módszert egy csomó ember ismeri, még ha különféle neveket is adtak neki. Arra viszont magamtól jöttem rá, hogy meg tudom érinteni a saidint, amikor az ürességben vagyok. Olyan, mint egy fény, valahol a hátam mögött, a semmi kellős közepén. Semmi sem létezik, csak én és a fény. Az érzések, még a gondolatok is, valahol kint vannak. Korábban csak lassacskán tudtam eljutni ide, de ma már egyik pillanatról a másikra bejutok. Legalábbis többnyire, legtöbbször.

– Üresség – mondta Elayne borzadva. – Nincsenek érzések. Ez nem olyannak tűnik, mint amit mi csinálunk!

– De, nagyon hasonló – ellenkezett Egwene sietve. – Rand, mi ugyan kicsit másként csináljuk, de elvileg ugyanaz történik. Én azt képzelem, hogy egy virág vagyok, egy rózsabimbó, mégpedig olyan sokáig, míg tényleg én nem vagyok a rózsabimbó. Ez majdnem olyan, mint a te ürességed. A rózsabimbó kinyílik a saidar fényében, és én hagyom, hogy megtöltsön a fény, a melegség, az élet. Feladom magamat, és ezzel fókuszálni tudok. Ezt volt a legnehezebb megtanulni: hogyan uraljuk a saidart, miközben teljesen átadjuk magunkat neki. Ma már ez annyira természetesnek tűnik, hogy szinte nem is gondolok rá. Ez itt a kulcs, Rand. Ebben biztos vagyok. Meg kell tanulnod átadni magadat... – a fiú hevesen rázni kezdte a fejét.

– Ez egyáltalán nem olyan, mint amit én teszek! – tiltakozott. – Még hogy átengedjem magamat! Utána kell nyúlnom, hogy megragadhassam a saidint! Néha semmi nincs ott, amikor megpróbálom megmarkolni, semmi, amit megérinthetnék, de ha nem indulnék el magamtól, hogy megragadjam, akkor az idők végezetéig ott állhatnék, és semmi nem történne! Az igaz, hogy átjár, ha egyszer már megragadtam, de hogy odaadjam magam neki... – kezével beletúrt a hajába. – Egwene, ha csak egy pillanatra is odaadnám magamat – ha csak egyetlen szempillantásra is –, akkor a saidin elnyelne! Olyan, mint az olvadt fém vihara, lángoló tenger, a nap összes fénye, egyetlen pontba sűrítve! Küzdenem kell azért, hogy megtegye, amit akarok, és harcolnom kell, nehogy elnyeljen.

Felsóhajtott.

– Azt viszont nagyon jól tudom, mire is gondolsz, amikor arról beszélsz, hogy átjár az élet, még ha fel is fordul a gyomrom az undortól. Tisztábbak a színek, az illatok. Valahogy minden valóságosabb. Ha egyszer már megragadtam, nem akarom többé elengedni, még akkor sem, ha azzal fenyeget, hogy elnyel! Ami pedig a többit illeti... ne tettesd magad vaknak, Egwene! Ebben a dologban igaza van a Fehér Toronynak. Fogadd el a valóságot, mert igazuk van!

A lány megcsóválta a fejét.

– Ezt csak akkor hiszem el, ha bebizonyítják. – Szavai nem tűntek olyan biztosnak és öntudatosnak, mint az előbb, s mint amilyennek hallatszaniuk kellett volna. Amiről a fiú beszélt, mintha csak saját tapasztalatainak torz tükörképe lett volna. A hasonlóságok a különbségeket hangsúlyozták. De léteztek hasonlóságok. Egwene nem fogja feladni! – Meg tudod különböztetni az áramlatokat? A Levegőt, a Vizet, a Szellemet, a Földet és a Tüzet?

– Néha – felelte a fiú megfontoltan. – Többnyire azonban nem. Egyszerűen csak elveszem azt, amire szükségem van. Néha csak vakon nyúlok ki érte. Eléggé különös. Gyakran meg kell tennem valamit, és ez sikerül is, ám csak utána jövök rá, mit is tettem, és hogyan. Olyan ez, mintha rég elfeledett dolgokra kezdenék el emlékezni. Később viszont képes vagyok visszaemlékezni arra, mit is tettem. Többnyire, legalábbis.

– De azért emlékszel, igaz? – erősködött a lány. – Hogyan gyújtottad meg ezeket az asztalokat? – Azt is szívesen megkérdezte volna, miként sikerült táncra bírni a bútorokat. Egwene úgy gondolta, maga is tud rá egy módszert, a Levegő és a Víz segítségével. Azonban inkább valami egyszerű dologgal akarta kezdeni. A gyertya meggyújtása és kioltása azon dolgok egyike, amit a novíciák legelőször megtanulnak.

Rand arcát elöntötte a fájdalom.

– Nem tudom! – hangja zavartnak tűnt. – Ha tűzre van szükségem, hogy világítson, vagy a kandallóban, akkor egyszerűen megteremtem, de nem tudom, hogyan. Nem kell azon töprengenem, miként csináljak tüzet.

Ez azért jelentett valamit. A Legendák Korában a férfiakban az Öt Hatalom közül a Tűz és a Föld volt a legerősebb, míg a nők inkább a Levegővel és a Vízzel jeleskedtek. A Szellem mindkét nemnél nagyjából egyformán volt jelen. Egwene-nek sem kellett különösebben gondolkodnia, ha a Levegőt vagy a Vizet akarta alkalmazni. Ez azonban most nem segítette tovább őket.

Ez alkalommal Elayne-en volt a sor, hogy ne akarja feladni.

– Emlékszel még, hogyan tudtad eloltani őket? Mintha gondolkodtál volna, mielőtt kialudtak a lángok!

– Erre emlékszem, ugyanis nem hiszem, hogy bármikor korábban tettem volna ilyesmit. Kivontam a meleget az asztalokból, és átvezettem a kandalló kövébe. A kandallóban szinte észre sem lehet venni ennyi meleget.

Elayne levegő után kapkodott, és öntudatlanul egy pillanatra megragadta a bal karját. Egwene együttérzően elfintorodott. Még jól emlékezett arra, hogy ellepték a hólyagok a leányörökös karját, amikor Elayne megpróbálkozott azzal, amiről most Rand is beszélt, pedig ő csak a szobai lámpájával tett egy kísérletet. Sheriam megfenyegette, hogy nem gyógyítja meg égett sebeit, de azután nem váltotta valóra fenyegetéseit. A novíciáknak egészen korán a fejükbe verték, hogy sosem szabad magukba fogadni a meleget. A lángokat a Levegő vagy a Víz segítségével el lehet oltani, de az kivétel nélkül bármilyen láng esetén balesethez vezetett, ha a Tüzet próbálták meg arra használni, hogy elvezessék a hőséget. Ez nem függ össze azzal, hogy ki mennyire erős – mesélte Sheriam. A felvett hőségtől nem lehet megszabadulni. Ez még a legerősebb aes sedai-oknak sem sikerült, akik valaha is kikerültek a Fehér Toronyból. Sőt, olyan asszonyok is akadtak, akik ily módon megégették magukat, vagy lángba borultak. Egwene mélyen, nyugtalanul lélegzett.

– Mi az? – kérdezte Rand.

– Azt hiszem, éppen most bizonyítottad be, hogy igenis, akad egy különbség – sóhajtotta a lány.

– Ó, ez azt jelenti, hogy hajlandó vagy feladni?

– Nem – Egwene megpróbált valamivel kedvesebben tovább beszélni. Nem volt mérges a fiúra. Vagy legalábbis nem rá. Egyáltalán nem tudta, tulajdonképpen kire is mérges. – Lehet, hogy igaza volt a tanítóimnak, de talán létezik egy másik út is. Valamilyen. Csak éppen nekem nem jut semmi az eszembe.

– Te legalább megpróbáltad – mondta a fiú egyszerűen. – Ezért köszönetet kell mondanom. Nem a te hibád, ha nem sikerül.

– Kell, hogy legyen kiút! – morogta Egwene, Elayne pedig megnyugtatóan így szólt:

– Meg fogjuk találni, biztosan!

– Természetesen, sikerülni fog nektek! – felelte a fiú, megjátszott derűlátással. – De nem ma – Rand habozott. – Úgy vélem, most már tényleg menni akartok – ez félig sajnálkozásnak, félig megkönnyebbülésnek tűnt. – Adóügyben ma valamit még közölnöm kell a Kő Nagyuraival. Úgy tűnik, az a véleményük, hogy egy rossz évben is ugyanannyi adót szedhetnek be a paraszttól, mint egy jó évben, anélkül, hogy ezzel koldusbotra juttatnák őket. És azt gondolom, hogy ki kellene még egyszer hallgatnotok ezeket az árnybarátokat! – A homlokát ráncolta.

Mondani ugyan nem mondta, de Egwene nem kételkedett abban, hogy Rand a lehető legtávolabb tartaná őket a Fekete ajahtól. Kicsit meg is lepte, hogy a fiú még nem kérte meg őket arra, térjenek vissza a Fehér Toronyba. Talán, mert sejtette, hogy ebben az esetben Egwene és Nynaeve rendkívül dühösen mosták volna meg a fejét.

– Megyünk már – felelte a lány határozott hangon –, de nem most, rögtön. Rand... – elérkezett az ideje annak, hogy rátérjenek érkezésük második okára is. Ez azonban jóval nehezebb volt annál, mint ahogy gondolta. Egy pillantás a fiú szomorú, gyanakvó szemébe, elárulta neki, hogy ezzel fájdalmat fog okozni. De meg kellett tenniük. Összehúzta magán sálját, úgy, hogy az a vállától a csípőjéig eltakarja. – Rand, nem lehetek a feleséged!

– Tudom – felelte a fiú.

Egwene meglepetten pislogott. Akkor mégsem bántották meg a fiút annyira, mint ahogy arra számított. Csendben arról győzködte magát, hogy ez így jó.

– Nem akarlak megbántani, tényleg nem, de nem akarok hozzád menni feleségül.

– Ezt nagyon is jól értem, Egwene. Tudom, mi vagyok. Egyetlen nő sem...

– Te gyapjúagyú idióta! – káromkodta el magát a lány. – Ennek semmi köze ahhoz, hogy fókuszálni tudod az Egyetlen Hatalmat! Egyszerűen nem szeretlek! Legalábbis nem úgy, hogy hozzád menjek feleségül!

Randnek leesett az álla.

– Te... te nem szeretsz? – iszonyúan meglepődött. És bántotta is a dolog.

– Kérlek, próbálj meg megérteni! – folytatta a lány lágy hangon. – Az emberek változnak, Rand. Az érzések is megváltoznak. Ha két ember távol van egymástól, akkor gyakran lélekben is eltávolodnak. Szeretlek téged, mint a fivéremet, talán még annál is jobban, de nem megyek hozzád feleségül. Képes vagy ezt megérteni?

A fiú arcára szomorú mosoly ült ki.

– Micsoda bolond vagyok! Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy te is megváltoztál! Egwene, én sem akarlak feleségül venni! Nem akartam megváltozni, és nem tettem semmit a változás kedvéért, de hát így történt. Bárcsak tudnád, milyen sokat jelent az nekem, hogy nem kell megjátszanom magam előtted! Nem kell félnem attól, hogy megbántalak. Azt sosem akartam, Egwene! Nem akartalak soha megbántani!

A lány majdnem felnevetett. A fiú olyan bátran alakoskodott, hogy az szinte már hitelesnek tűnt.

– Örülök, hogy ilyen nyugodtan fogadod a dolgot – mondta lágy hangon. – Én sem akartalak megbántani. Most már tényleg mennem kell – felkelt a székéből, és gyors puszit nyomott a fiú arcára. – Biztos találsz egy másik lányt.

– Persze – felelte Rand, és maga is felkelt. Hangjában érződött, hogy nem hisz abban, amit mond.

– Csak várd ki a végét!

A lány elégedetten kiszaladt a szobából, és keresztülsietett az előcsarnokon. Elengedte a saidart, miközben hagyta, hogy kendője lecsússzon a válláról. Hihetetlenül meleg volt.

Rand készen állt arra, hogy kóbor kutyusként Elayne ölébe hulljon, ha a lány úgy bánik vele, ahogy azt kitervelték. Egwene bizonyosra vette, hogy Elayne jó lesz a fiúhoz, most, és később is. Legalábbis addig, míg az idő engedi. Valaminek azonban történnie kell, hogy Rand képes legyen jobban irányítani erejét. A lány hajlandó volt elismerni, hogy igaz, amire tanították. Egyetlen asszony sem tudná megtanítani Randnek, mit is tegyen. Halak és madarak... Ez azonban még távolról sem jelentette azt, hogy fel kellene adniuk. Valaminek történnie kellett, tehát meg kellett találniuk a kiutat. Az iszonyatos seb és a fenyegető őrület most még nem okozott gondot, de egy napon majd ezekre is megoldást kell találni. Valahogyan. Akik azt mondták, hogy a folyóközi férfiak makacsok, azok csak azért állították ezt, mert nem ismerték igazán a folyóközi asszonyokat.

Nyolcadik fejezet

Keményfejűek

Elayne nem volt egészen biztos abban, vajon Rand egyáltalán észrevette-e, hogy ő itt maradt a szobában, ahogy a fiú enyhén zavart arckifejezéssel Egwene után bámult. Úgy csóválta a fejét, mint aki nem tud dűlőre jutni saját magával, vagy mintha szeretné elrendezni gondolatait. A lány szívesen várt volna addig, míg a fiú meg nem nyugszik. Bármi jól jött volna neki, amivel el lehetett volna odázni az igazság pillanatát. Arra összpontosított, hogy megőrizze nyugodt külsejét és tartsa magát; egyenes hát, magasba emelt fej, az ölében nyugvó, összekulcsolt kéz. Arcvonásainak nyugodtsága még talán Moiraine-ét is lekörözte volna. A hasában azonban öklömnyi pillangók csapkodtak.

Nem félt attól, hogy a fiú ismét az Egyetlen Hatalmat fogja használni. Mihelyt Egwene felállt, hogy kimenjen, Elayne is elengedte a saidart. Meg akart bízni Randben, és ez nem lehetett másként. Saját izgatottsága abból adódott, amit a fiútól akart. Önuralomra kellett intenie magát, hogy ne kezdje el nyakláncát vagy a hajába font zafírokat piszkálni. Nem volt túl erőteljes a parfümje? Nem. Egwene azt mondta, hogy Rand kedveli a rózsák illatát. A ruhája – egy kissé összébb húzta volna a keblén, de...

Rand megfordult – és bicegett néhány lépést, ami miatt Elayne elgondolkodva csücsörített ajkával. A fiú ekkor meglátta, hogy ott ül a székén, és összerezzent. Tágra nyílt szemmel nézett a lányra, mint akit mindjárt elönt a pánik. Elayne hihetetlen megkönnyebbülést érzett, mert amikor a fiú pillantása összefonódott az ő tekintetével, minden erejét megfeszítve össze kellett szednie magát, hogy megőrizze nyugalmát és méltóságát. Rand szeme olyan kék volt, mint a felhős, reggeli égbolt.

Egy pillanattal később Rand összeszedte magát, és teljesen feleslegesen meghajolt. Közben kezét idegesen megtörölte kabátjában.

– Nem vettem észre, hogy te még... – elvörösödve elhallgatott. Eszébe jutott, hogy szavait a lány akár még sértésnek is veheti, hiszen ha nem vette észre, hogy ott van... – Úgy értem... én nem... vagyis, én... – mélyet lélegzett, és újra kezdte: – Én azért nem vagyok akkora fajankó, amilyennek most tűnök, úrnőm. Csak hát, nem mindennap történik velem olyasmi, hogy egy nő bejelentse, többé már nem szeret engem, úrnőm!

A lány halálosan komoly képet vágott.

– Ha továbbra is így beszélsz hozzám, akkor mostantól Sárkány Nagyúrnak foglak szólítani, és pukedlizek is. Még Andor királynője is pukedlizne előtted, én pedig csak a leányörökös vagyok!

– A Fényre, csak azt ne! – úgy tűnt, túlzottan is komolyra vette a fenyegetést.

– Nem gondoltam ám komolyan, Rand – folytatta a lány nyugodtabb hangon. – De csak akkor nem, ha a nevemen szólítasz: Elayne. Mondd ki, jó?

– Elayne – egy kicsit zavartan mondta ki, de úgy tűnt, élvezi, hogy a szájára veheti ezt a nevet.

– Remek – mulatságos volt, hogy ennyire örült, hiszen a fiú végül is nem tett semmi mást, csupán kimondta a nevét. Akadt azonban még valami, amit tudnia kellett, mielőtt még folytathatta volna. – Nagyon fájt? – Aztán rájött, hogy a fiú a szavait két dologra is vonatkoztathatja. – Úgy értem az, amit Egwene mondott neked.

– Nem. Igen. Egy kicsit. Nem tudom. Végül is tisztességes volt – kissé elvigyorodott, és bizalmatlansága oldódni látszott. – Már megint olyan vagyok, mint egy fajankó, igaz?

– Nem. Számomra nem.

– A tiszta igazat mondtam el neki, de nem akarta elhinni. Azt hiszem, én sem akartam elhinni, amit ő mondott. Igazából nem. Ha pedig ez nem butaság, akkor én sem tudom, hogyan tovább.

– Ha még egyszer azt mondod, hogy fajankó vagy, lehet, hogy el fogom hinni! – Nem fogja megpróbálni megtartani Egwene-t, ettől tehát nem kell félnem! A lány hangja nyugodtan csengett, ám hangsúlya elárulta a fiúnak, hogy nem gondolja igazán komolyan, amit mesélni kezdett: – Egyszer találkoztam egy cairhieni nagyúr udvari bolondjával. Tarkabarka, csíkos kabátot viselt, ami túl nagy volt rá, és ráadásul teleaggatták csörgőkkel. Te elég mulatságosan néznél ki csörgőkkel!

– Ezt én is így vélem – felelte a fiú bűnbánóan. – Köszönöm a leckéztetést! – ezúttal azonban széles mosoly ült az arcán és beragyogta egész képét.

A lány hasában a pillangók mintha csak siettették volna, ám Elayne figyelmét láthatóan lekötötte, hogy kisimítsa szoknyáját. Lassan és óvatosan kell eljárnia. Ha nem így teszek, biztosan azt gondolja, hogy csak egy buta liba vagyok! Ráadásul még igaza is lenne! Most már egész pillangófelhők repkedtek a hasában.

– Szeretnél egy virágot? – kérdezte a fiú, a lány pedig meglepetten pislogott.

– Egy virágot?

– Igen – Rand odalépett az ágyhoz, felemelt egy maroknyi tollpihét, és odatartotta elé. – Tegnap este csináltam egyet a háznagynőnek. Úgy viselkedett, mintha nekiajándékoztam volna az egész Követ. De a tiéd sokkal jobb lesz – tette gyorsan hozzá. – Sokkal szebb!

– Rand, én...

– Vigyázni fogok. Csupán egy egész kicsi kell hozzá az Egyetlen Hatalomból. Egyetlen vékony szál, és majd tényleg óvatos leszek.

Bizalom. Meg kellett bíznia benne. Kicsit mégis meglepődött, amikor rájött, hogy valóban bízik a fiúban.

– Nagyon jó, Rand!

A fiú egy darabig csak bámulta a tenyerén nyugvó, tollas halmot, majd lassan a homlokát ráncolta. Egyszer csak elejtette a tollakat, és letörölte a kezét.

– A virág – jelentette ki – nem lenne hozzád méltó ajándék. – Elayne szánalmat érzett. Rand nyilvánvalóan meg akarta érinteni a saidint, de nem sikerült neki. Azzal próbálta elfedni csalódottságát, hogy gyorsan odalépett a fémből szőtt szövetdarabhoz, és a karjára akasztotta. – Ez viszont megfelelő ajándék Andor leányörököse számára! Odaadhatod egy szabónak... – szemmel láthatóan nem jutott az eszébe, mihez kezdhetne egy szabó egy négy lépés hosszú, de alig két láb széles, arany- és ezüstkendővel.

– Biztos vagyok benne, hogy egy szabó majd tud mit kezdeni vele – mondta a lány diplomatikusan. Aztán ruhaujjából előhúzott egy zsebkendőt, és letérdelt egy pillanatra, hogy összegyűjtse benne az elejtett tollakat.

– A szobalányok majd rendet csinálnak – mondta Rand, amikor Elayne a kis csomagot eltüntette övtáskájában.

– Ó, már kész is vagyok! – Hogy érthetné meg a fiú, hogy Elayne csupán azért akarta megőrizni a tollakat, mert Rand abból virágot akart csinálni neki? A fiú még mindig karján tartotta a csillogó szövetet, és egyik lábáról a másikra állva nem tudta, mihez is kezdjen vele. – A háznagynő majd biztosan küld szabókat – folytatta Elayne. – Majd odaadom az egyiknek. – A fiú arca felderült, és elmosolyodott. Elayne nem látott okot arra, hogy elárulja neki, tovább akarja ajándékozni a fémszövetet. A pillangók forgószele nem hagyta nyugodni. Most, vagy soha! – Rand... kedvelsz te engem?

– Hogy kedvellek-e? – Rand a homlokát ráncolta. – Persze, hogy kedvellek! Nagyon is kedvellek!

Feltétlenül úgy kell néznie, mint aki még halványan sem sejti, hogy mire gondolt Elayne?

– Én is kedvellek, Rand – a lány maga is meglepődött, hogy ezt ilyen egyszerűen kimondta. Szíve mintha a torkában dobogott volna, miközben keze és a lába jéghideggé vált. – Nagyon is! – Ez éppen elég; nem csinál bolondot magából. Először neki kell elszánnia magát, hogy több legyen, mint „kedvelés”. Majdnem vihogni kezdett. Uralkodni fogok magamon! Nem kerül sor arra, hogy úgy viselkedjem, mint egy parasztlány, aki nekilát udvarolni a legénynek! Még szép, hogy nem!

– Én is nagyon kedvellek – mondta a fiú megfontoltan.

– Általában nem jövök ajtóstul a házba – nem, ez talán majd Berelainre emlékezteti a fiút. Rand arca máris elpirult; biztos, hogy Berelainre gondolt, a Fény égesse meg! A lány hangja lágy volt, mint a selyem. – Nemsokára el kell mennem, Rand. Itt hagyom Teart! Lehet, hogy hónapokon át nem láthatjuk újra egymást! – Vagy talán soha többé! – sikította egy vékony hang az elméjében. Elayne megpróbált nem törődni vele. – Nem mehetek úgy el, hogy nem tudatom veled, mit is érzek irányodban. És én... nagyon-nagyon kedvellek.

– Elayne, én tényleg nagyon-nagyon kedvellek téged. Úgy érzem, azt szeretném... – a fiú arcán a bíborvörös foltok egyre szélesebbek lettek. – Elayne, nem tudom, hogy is mondhatnám el, ahogy én...

A lánynak is lángolt az arca. Lehet, hogy Rand azt hiszi, így akarja ráerőszakolni arra, hogy még többet mondjon? Talán nem így van? – gúnyolódott a vékony hangocska, és Elayne-nek valósággal izzott az arca.

– Rand, nem akarlak... – A Fényre! Hogyan mondhatná ezt el? – Csak annyit akarok, hogy tudjad, mit is érzek. Ez minden – Berelain biztos nem érte volna be ennyivel! Berelain bizonyára az ujja köré csavarta volna. Elayne megfogadta, nem hagyja, hogy legyőzze az a félmeztelen ribanc. Odalépett tehát a fiúhoz, levette karjáról a csillogó szövetet, és hagyta a földre hullani. Valamilyen oknál fogva Rand magasabbnak tűnt, mint addig bármikor. – Rand... Rand, azt szeretném, hogy megcsókolj.

Ennyi. Kimondta.

– Hogy megcsókoljalak? – kérdezte a fiú, mint aki még sosem hallott azelőtt csókolózásról. – Elayne, nem akarok annál többet ígérni, mint amennyit... úgy értem, ez nem olyan, mintha el lennénk jegyezve! Nem, mintha azt akarnám javasolni, hogy jegyezzük el egymást! Csupán csak... Rettenetesen kedvellek, Elayne! Több, mint kedvellek! Csak nem szeretném, hogy azt gondold...

A lánynak nevetnie kellett, látván a fiú zavart komolyságát.

– Nem tudom, milyenek a szokások a Folyóközben, de a caemlyni legények nem várnak az eljegyzésre, mielőtt megcsókolnak egy lányt. És még a csók sem jelenti azt, hogy el kéne jegyezni egymást! Persze lehet, hogy nem tudod, miként...

A fiú karja szinte kihívóan átölelte, és Rand ajka a lány szájára tapadt. Elayne fejében minden kavarogni kezdett, miközben megpróbálta ökölbe szorítani lábát a papucsban. Nem sokkal később – fogalma sem volt, mennyivel később – ráébredt, hogy a fiúhoz bújt, belekapaszkodott, mert remegett a térde, és levegő után kapkodott.

– Bocsásd meg, hogy félbeszakítottalak – mondta Rand. Elayne örült, hogy a fiúnak is zihált a lélegzete –, de én csupán egy mit sem tudó birkapásztor vagyok, a Folyóközből!

– Durva vagy – morogta a lány, arcát a fiú ingéhez szorítva –, és ma reggel nem is borotválkoztál, de azt azért nem mondanám, hogy mit sem tudó lennél!

– Elayne, én...

A lány a fiú szájára tette a kezét.

– Semmi olyat nem akarok tőled hallani, amit nem tiszta szívvel mondasz! – jelentette ki határozott hangon. – Sem most, sem a jövőben!

Rand bólintott, de nem úgy, mint aki érti az igazi okot, hanem inkább úgy, mintha tudná, hogy a lány komolyan gondolja azt, amit mondott. Elayne beletúrt saját hajába, de a zafíros lánc reménytelenül összekuszálódott. Tükör nélkül képtelen lesz rendbe hozni magát. Tétovázva kibontakozott a fiú karjából. Túl könnyű lett volna ottmaradni, és már így is sokkal merészebbnek bizonyult, mint ahogy azt valaha is várta volna magától. Hogy így beszéljen vele, és még egy csókot is kérjen! Hogy ilyen kihívó legyen! Végül is, ő nem olyan, mint Berelain.

Berelain. Lehet, hogy Min megjósolt valamit. Amiről Min beszélt, az megtörtént, de Berelainnel nem fog Randen osztozkodni! Lehet, hogy még világosabban kell fogalmaznia. Vagy legalábbis nagyjából érthetően.

– Azt hiszem, nem maradsz női társaság nélkül, amíg én távol vagyok. Gondolj mindig arra, hogy vannak nők, akik a szívükön át nézik a férfiakat, míg mások egyfajta ékszernek tekintik őket, alig értékesebbnek, mint amilyen egy nyaklánc vagy karkötő! Ne feledd, hogy visszajövök, és én vagyok az, aki a szívével keres téged! – A fiú először egy kicsit zavartan nézett rá, aztán rémülten. Elayne túl sokat és túl gyorsan beszélt. Kicsit meg kell nyugtatnia Randet. – Emlékszel még, mi az, amit nem mondtál nekem? Nem próbáltál meg elijeszteni magadtól azzal, hogy elmeséled, milyen veszélyes is vagy! Kérlek, most se próbálkozz ezzel! Már túl késő hozzá!

– Nem is gondoltam erre! – hirtelen valami más juthatott az eszébe, mert pillantása gyanakvóvá vált. – Ezt az egészet Egwene-nel terveltétek ki?

Elayne-nek sikerült egyidejűleg tágra nyílt, ártatlan szemekkel bámulni rá, ugyanakkor enyhén felháborodottnak látszani.

– Hogyan gondolhatsz ilyesmit? Azt hiszed talán, körbeadunk, mint egy kosarat? Úgy látszik, túl sokat tartasz magadról! Nem vagy véletlenül egy kicsit beképzelt? – A fiú megint zavartnak látszott, ami elégedettséggel töltötte el a lányt. – Nem sajnálod azt, amit velünk tettél, Rand?

– Nem akartalak megijeszteni benneteket – válaszolta Rand habozva. – Egwene felbőszített! Állandóan felmérgesít! Tudom, hogy ez nem bocsánatkérés. Én csak azt mondom, nagyon sajnálom, és ez igaz is. Nézd meg, mire mentem vele! Megégett asztalok, és egy tönkrement ágy!

– És ami a... fenékbe csípést illeti?

A fiú megint elpirult, de ennek ellenére a lány szemébe nézett.

– Nem, azt nem bántam meg! Ti ketten a fülem hallatára úgy beszéltetek rólam, mintha egy süket fatuskó lennék! Most is az a véleményem, hogy megérdemeltétek, mind a ketten!

Elayne egy pillanatig vizsgálódva nézett rá. Rand az ingujján keresztül megdörzsölte alkarját, amikor a lány magához ölelte a saidart. Azt tulajdonképpen nem tudta, hogyan lehet az Egyetlen Hatalom segítségével sebeket gyógyítani, de néhány alkalommal már felszedhetett egy pár morzsát ebből a tudásból. Így aztán az Egyetlen Hatalomnak csupán egy keskeny áramlatával kezdett dolgozni, és megszabadította a fiút attól a fájdalomtól, amivel azért büntette, mert az előbb a fenekébe csípett. Rand meglepetten meresztette a szemét, és megtett néhány lépést, hogy megállapítsa, nem csupán érzékcsalódás, hogy eltűnt a fájdalom.

– Hálám jele, az őszinteségedért! – mondta a lány egyszerűen.

Kopogtak, és Gaul dugta be a fejét az ajtón. Az aiel férfi egy pillanatra lesütötte a szemét, de aztán megkockáztatva egy gyors pillantást Elayne irányába, felemelte a fejét. Elayne fülig vörösödött, amikor rájött, az aiel valószínűleg attól tartott, hogy éppen intim helyzetben lepte meg őket. Majdnem a saidar után nyúlt, hogy alaposan megleckéztesse.

– Itt vannak a teariek – jelentette be Gaul. – A Nagyurak, akikre vártál!

– Akkor én most megyek – fordult Elayne Randhez. – Beszélned kell velük a... miről is? Az adókról, igaz? Gondolj arra, mit mondtam neked! – Nem azt mondta, hogy „gondolj rám”, de biztosra vette, hogy ezzel ugyanazt a hatást érte el. Rand kinyújtotta a karját, mintha csak vissza akarná tartani, de Elayne elsiklott előle. Nem akart Gaul előtt jelenetet rendezni. A férfi ugyan aiel volt, de mégis, mit gondolhatott róla, amiért ilyen kora reggeli időpontban dől belőle a parfümillat, és zafír ékszereket visel? Komoly erőfeszítésébe telt, hogy ne húzza össze keblén a ruhát.

A Nagyurak akkor léptek be, amikor odaért az ajtóhoz. Ősz hajú, kecskeszakállas, élénk színű, díszes hímzésű, buggyos ujjú kabátot viselő férfiak tarka csapata. Habozva meghajolva kitértek az útjából, de udvarias morgásuk alig tudta elfedni megkönnyebbülésüket, hogy távozni láthatták a lányt.

Elayne még egyszer visszanézett az ajtóból. Magas, széles vállú, egyszerű zöld kabátot viselő fiatalember állt a selyem- és bársonyruhás férfiak között: Rand olyan volt, mint egy gólya a pávák között, de mégis, volt benne valami, valamilyen sugárzás, ami bizonyította, hogy minden joga megvan arra, hogy ő osztogassa itt a parancsokat. Ezt a teariek is elismerték, és habozva meghajtották makacs nyakukat. Rand talán azt gondolta, azért hajbókolnak előtte, mert ő az Újjászületett Sárkány, és lehet, hogy a jövevényeknek is ez volt a véleményük. Elayne azonban már találkozott ilyen férfiakkal, például Gareth Bryne-nel, anyja testőrségének parancsnokával, aki még rongyokba öltözve is uralhatott volna bármilyen szobát, ahová belépett, anélkül hogy megmondta volna a rangját vagy a nevét. Rand bizonyára még nem értette meg, hogy ő is ilyen ember. Amikor először találkoztak, még nem volt ilyen, de mostanra már ilyen férfi lett belőle. Elayne bezárta maga mögött az ajtót.

A körülötte álló aielek kíváncsi pillantást vetettek rá, és az előtér közepén álló védelmezőket irányító kapitány is idegesen bámult, de Elayne egyszerűen észre sem vette őket. Véghezvitte, amit akart! Vagy legalábbis elkezdte. Még négy napja van, mielőtt Joiyát és Amicót hajóra rakják, négy nap, hogy befészkelje magát Rand gondolataiba, de annyira, hogy azokban többé ne maradjon hely Berelain számára. Ha ez esetleg nem sikerülne, akkor legalább azt el akarta érni, hogy a fiú emlékezzen rá, míg Elayne nem lesz többre képes. Sosem gondolta volna, hogy valaha is ilyet tesz. Úgy vadászik egy férfira, mint egy amazon a vadkanra. A pillangók még mindig ott korzóztak a hasában. Már az is szerencse, hogy Rand nem jöhetett rá, valójában mennyire ideges is volt. Elayne-nek ekkor jutott az eszébe, hogy egyetlen alkalommal sem gondolt arra, mit is fog anyja szólni az egészhez. A hasa végül elcsitult. Mindegy, hogy mit mond az anyja; Morgase-nek el kell fogadnia, hogy lánya felnőtt nő, ennyi az egész!

Az aielek meghajoltak, amikor ellépdelt előttük, és Elayne ezt olyan elegáns bólintással viszonozta, ami még Morgase-nek is becsületére válhatott volna. Még a teari kapitány is úgy nézett rá, mint aki felfedezte benne az újonnan szerzett méltóságot. Elayne úgy vélte, hogy a hasában kavargó pillangók többé már nem okozhatnak fejtörést neki. Talán csak a Fekete ajah miatt, de Randdel kapcsolatban semmiképpen!

Rand először nem törődött az ideges, félkör alakba rendeződött Nagyurakkal, és ámuló szemekkel csak az Elayne mögött bezáródó ajtót bámulta. A valóra váló álmok, még akkor is, ha nem az élet jelentős dolgaival álltak összefüggésben, nyugtalanná tették. Arról álmodni, hogy az erdőben úszkálnak, szép és jó, de legmerészebb álmában sem gondolt arra, hogy a lány tényleg ennyire kedvelhetné őt. Elayne mindig olyan hűvösen és fegyelmezetten viselkedett, miközben ő állandóan megbotlott a saját lábában. És akkor még ott volt Egwene is, aki kimondta Rand saját gondolatait, miközben csak azért aggódott, nehogy fájdalmat okozzon neki. Hogy lehetséges az, hogy a nők teljesen átadják magukat az apróságoknak, vagy éppen dühkitörést kapnak miattuk, de ugyanakkor még a szempillájuk sem rebben, miközben olyasmit tesznek, ami teljesen a feje tetejére állítana egy férfit?

– Sárkány Nagyurunk? – morogta Sunamon még alázatosabban, mint egyébként. A mai reggel eseményeiről valószínűleg már az egész Kőben pletykálnak az emberek. Az első társaság szinte futólépésben távozott a helyszínről, és valószínűtlennek tűnt, hogy Torean még egyszer Rand közelébe mer merészkedni, hogy újabb mocskos javaslatokat tegyen neki.

Sunamon megpróbált hálásan mosolyogni, de amikor Rand a szemébe pillantott, azonnal elkomorodott, és a kezét kezdte tördelni. A többiek úgy csináltak, mintha észre sem vennék a megperzselt asztalokat, a szétszaggatott matracokat, a szétszórt könyveket és a kandalló párkányán álló, félig megolvadt, alaktalan halmokat, melyek valamikor farkasokat és egy szarvast ábrázoltak. A Nagyurak remekül értettek ahhoz, hogy csak azt lássák, amit látni akarnak. Carleon és Tedosian, a két testes fickó, akik testtartásukkal is szerénységet akartak sugározni, azonban azt is pontosan tudták, gyanússá válhat, ha egész idő alatt még csak egymásra sem pillantanak. Másrészt Rand ilyen apróságokat észre sem vett volna, ha nem olvasta volna el Thom egyik levelét, melyet kabátja megtisztítása után az egyik zsebben talált.

– Sárkány Nagyurunk látni kívánt minket? – tört ki Sunamonból.

Lehet, hogy Egwene és Elayne az egészet megbeszélte? Nem, természetesen nem. A nők ugyanolyan kevéssé tennének ilyesmit, mint a férfiak. Vagy mégis? Bizonyára csak véletlen lehetett. Elayne hallotta, hogy Rand szabaddá vált, és úgy döntött, hogy elbeszélget vele. Ez az!

– Adók! – hördült fel. A teariek meg sem moccantak, mégis azt a benyomást keltették, mintha hátraléptek volna. Mennyire gyűlölte, hogy ezekre az alakokra kell az idejét pazarolnia! Sokkal szívesebben mélyedt volna el újra a könyveiben.

– Rossz vért szül, Sárkány Nagyurunk, ha csökkentjük az adókat – szólalt meg egy simulékony hangú, szikár, szürke hajú férfi. Meilan magasabb volt az átlagos tearieknél, éppen csak egy tenyérnyivel alacsonyabb, mint Rand, és olyan keménynek tűnt, mint bármelyik védelmező. Rand jelenlétében általában enyhén görnyedt testtartást vett fel, de sötét szeméből jól látszott, mennyire gyűlöli ezt. Másrészt az sem tetszett neki, hogy Rand rájuk szólt, ne hajbókoljanak annyit körülötte. Egyetlenegy sem akadt, aki ezután kihúzta volna magát. Éppen Meilan érezte különösen kényelmetlenül magát, amiért figyelmeztették arra, amit tesz. – A parasztok mindig könnyedén kifizették terheiket, de ha most csökkentjük az adóikat, aztán majd eljön a nap, amikor ismét visszaállítjuk a mostani szintet, akkor ezek a bolondok ugyanolyan keserűen fognak panaszkodni, mintha most kétszeresére emeltük volna terhüket. Azon a napon még fegyveres felkelések is kitörhetnek, Sárkány Nagyurunk!

Rand keresztüllépdelt a termen, és odaállt Callandor elé. A kristálykard jobban csillogott, mint a tartóját díszítő összes ékkő és arany. Szimbólum volt a kard, a Sárkány szimbóluma, és a Rand rendelkezésére álló hatalomé. Egwene. Bolondság lenne most sértődöttséget érezni, amiért a lány azt mondta, hogy többé már nem szereti. Miért táplálna irányába olyan érzéseket, amelyeket ő sem érez a lány iránt? Ennek ellenére sajgott a szíve. Megkönnyebbülést érzett, de a felismerés még így sem volt kellemes.

– Akkor lesznek lázadások, ha a nyomorba döntött, éhező embereket elűzitek a tanyáikról! – Meilan lába mellett három könyv hevert, szépen egymásra fektetve, Tear Kövének kincsei, Utazások az Aiel-pusztába és e vidék vad lakóiról írott tanulmányok és Tear politikája a mayene-i területtel kapcsolatban (úk 500-750). A kulcs valahol ezekben rejtőzhetett és a Karaethon Ciklus különböző fordításaiban. Bárcsak megtalálná a kulcsot, hogy felnyithassa vele a hozzá tartozó zárat! Rand arra kényszerítette magát, hogy figyelmét ismét a Nagyurakra összpontosítsa.

– Azt hiszitek, nem tesznek semmit, ha a családjaik éheznek?

– A Kő Védelmezői már korábban is leverték a lázadásokat, Sárkány Nagyurunk! – felelte Sunamon csitítóan. – Saját csapataink pedig gondoskodhatnak a vidék rendjéről. A pórok nem fogják méltóságodat nyugtalanítani, ezt megígérhetem!

– Amúgy is túl sok már a paraszt! – Carleon összerezzent Rand dühös pillantásától. – A cairhieni polgárháború az oka, Sárkány Nagyurunk! – tette hozzá gyorsan. – Cairhien nem tud több gabonát vásárolni, így a raktáraink megteltek. Ahogy a dolgok most állnak, nyakunkon marad az idei termés. Jövőre pedig... A Fény égesse meg a lelkem, Sárkány Nagyurunk, de szükségünk van valamire, ami legalább a parasztok egy részét megakadályozza abban, hogy vessenek meg arassanak – úgy tűnt, ő maga is rájött, hogy túl messzire merészkedett, de nyilvánvalóan nem értette, hogy miért. Rand azon töprengett, hogy a Nagyúr sejti-e egyáltalán, miként kerülnek az ételek az asztalára. Törődik ez bármivel is a hatalmon és az aranyon kívül?

– Mit fogsz tenni, ha Cairhien újra gabonát akar? – kérdezte Rand hűvösen. – Ezenkívül talán Cairhien az egyetlen ország, amelynek kell a gabona?

Miért nyílt meg Elayne így előtte? Mit várt tőle a lány? Arról beszélt, hogy kedveli. Az aes sedai-okhoz hasonló nők szívesen kiforgatják a szavakat. Úgy értette a lány, hogy szereti? Nem, ez azért elég valószínűtlen lenne! Rand néha túlértékelte egy kicsit magát.

– Sárkány Nagyurunk – mondta Meilan, félig alázatosan, félig oktatóan, mintha egy gyerekhez beszélne. – Ha ma véget érne a háború, Cairhien még a következő két vagy talán három évben sem tudna pár hajórakománynál több búzát vásárolni. A gabonánkat mindig Cairhiennek adtuk el.

Mindig – tehát húsz éve, az Aiel Háború óta. Annyira természetesnek tartották azt, amit állítólag mindig is tettek, hogy nem látták a fától az erdőt. Vagy nem akarták látni. Ha Emondmező környékén, a földeken úgy nőtt a káposzta, mint a gaz, akkor biztosra vehette az ember, hogy Lovasdon vagy Őrdombon mindent felzabáltak a kártevők. Ha Őrdombon túl sok hagyma termett, akkor valószínűleg éppen arra volt szüksége az emondmezei és a lovasdi embereknek.

– Ajánljátok fel Illiannak! – jelentette ki. Mi a fenét akar Elayne tőle? – Vagy Altarának – a fiú is kedvelte a lányt, de Mint is, legalább ennyire. Legalábbis ezt hitte. Lehetetlennek tűnt különbséget tenni a két lány iránt táplált érzelmei között. – Van éppen elég tengerjáró hajótok, folyami bárkátok meg uszályotok, és ha mégsem lenne elég, akkor szereztek még többet Mayene-ből – mindkét nőt kedvelte, de ezenfelül... szinte egész eddigi életét azzal töltötte, hogy Egwene-t imádja. Még egyszer nem tesz ilyet, ebben biztos volt. Valamiért biztos. Hát persze! Ha pedig elhiszi azt, amit Tear politikája a mayene-i területtel kapcsolatban című könyvben olvasott... Fejezd ezt be! – mondta magának. Összpontosíts ezekre a menyétekre, különben megtalálják azt a rést, ahol beosonnak hozzád, és beléd marnak! – Fizessetek gabonával! Biztos vagyok benne, hogy jó ár esetén Mayene Úrnője is együtt fog működni. Csináljatok hozzá valamilyen aláírható dokumentumot, valamilyen szerződést... – ez így jónak tűnt. Ők is mindig így beszélnek. – Szerződést, amiben kinyilvánítjuk, hogy a hajókért cserébe békén hagyjuk Mayene-t – ennyivel tartozott annak a nőnek.

– Alig kereskedünk Illiannal, Sárkány Nagyurunk. Azok csak keselyűk, meg hulladék népség! – Tedosian ugyanolyan ingerültnek tűnt, mint Meilan, amikor megszólalt: – Mayene-nel mindig is az erő pozíciójából tárgyaltunk, Sárkány Nagyurunk. Sosem hajtottunk térdet!

Rand vett egy mély levegőt. A Nagyurak egyre feszültebbnek tűntek. Valahogy mindig így alakult. Hiába próbált meg értelmesen érvelni velük, sosem volt szerencséje. Thom azt mondta, a Kő Nagyurai annyira keményfejűek, hogy még az erőd sziklája is puhább a koponyájuknál. Igaza volt. Mit jelent nekem Elayne? Róla álmodom. Tényleg nagyon csinos. Hirtelen elfogta a bizonytalanság. Nem tudta, hogy most Elayne-re vagy Minre gondolt. Most már hagyd ezt abba! Egy csók nem több egy csóknál! Elég legyen! Elhessegette a nőket a fejéből, és nekilátott, hogy megmagyarázza ezeknek a fényelhagyta tulkoknak, hogy mit is kell tenniük.

– Először is háromnegyed résszel csökkentitek a parasztok terheit, és mindenki másét a felére! Egy szót sem! Teljesítsétek parancsomat! Másodszor, odamentek Berelainhoz, és megkérdezitek tőle – értitek, megkérdezitek! –, hogy mit kér...

A Nagyurak megjátszott mosollyal és fogukat csikorgatva hallgattak, de legalább meghallgatták, amit mondott.

Egwene éppen Joiyára és Amicóra gondolt, amikor hirtelen Mat bukkant fel, aki úgy sétált el mellette a folyosón, mintha csak véletlenül jött volna azonos útvonalon vele. A fiú sötéten bámult maga elé, és a frizuráját is rendbe lehetett volna tenni. Úgy tűnt, mintha csak az ujjával fésülködött volna meg. Egyszer-kétszer oldalról rásandított, de nem mondott semmit. A szolgák, amikor elsiettek mellettük, meghajoltak vagy pukedliztek, és ugyanígy tett az a néhány Nagyúr és úrhölgy is, akikkel néha találkoztak, bár ők jóval kevesebb lelkesedéssel. Mat megvető tekintete bizonyára bajba sodorhatta volna, függetlenül attól, hogy a Sárkány Nagyúr barátja-e vagy sem, ha nem sétált volna Egwene oldalán.

Szokatlan volt, hogy a fiú hallgat. Ez cseppet sem jellemezte Matet. Eltekintve drága, piros kabátjától, amelyik most olyan gyűröttnek tűnt, mintha abban aludt volna, pont olyan volt, mint amilyennek a régi, öreg Matet ismerte. Mostanra azonban valamennyien megváltoztak. A fiú hallgatása idegesítette a lányt.

– A múlt éjszaka eseményein töprengesz? – kérdezte végül.

Mat majdnem megbotlott.

– Te is tudsz róla? Na, nem is csoda! Nem baj. Nem volt egy nagy szám. Ennyi volt, véget ért.

A lány úgy tett, mintha hinne neki.

– Nynaeve és én mostanában nem látunk sokat – ezzel még nagyon tapintatosan fejezte ki magát.

– Sok a dolgom – felelte a fiú ideges vállvonogatással. Mindenhová nézett, csak Egwene-re nem.

– Kockázol? – kérdezte a lány mellékesen.

– Kártyáztam – egy gömbölyded szobalány, karján összehajtott törülközőkkel, pukedlizett Egwene előtt, felmérte a lányt, és nyilvánvalóan azt gondolva, hogy az nem törődik vele, Matre kacsintott. Mat visszavigyorgott. – Nagyon sokat kártyáztam.

Egwene a magasba húzta a szemöldökét. Ez a nő legalább tíz évvel idősebb volt Nynaeve-nál.

– Vagy úgy. Nagyon sok időd rámehetett. A kártyázásra, úgy értem. Túl sok ahhoz, hogy pár pillanatot régi barátaidra szánjál.

– Amikor legutoljára időt szakítottam rátok, akkor te meg Nynaeve az Egyetlen Hatalom segítségével gúzsba kötöttetek, és a falra akasztottatok, mint a vásárra szánt sonkát, hogy szépen, nyugodtan átkutathassátok a szobámat. Az igazi barátok nem rámolják ki a barátaik szobáját! – Mat elfintorodott. – Azonkívül, Elayne is mindig veletek van, és nehezen viselem el a fennhordott orrát! Vagy Moiraine van ott. Őt sem kedvelem... – Mat krákogott, és oldalról a lányra pillantott. – De hát, nem szeretném az idődet pocsékolni. Úgy hallom, neked is sok a dolgod. Árnybarátokat vallatsz. Csupa fontos dolog vár rád, igaz? Tudod, ugye, hogy a teariek téged is aes sedai-nak tartanak?

Egwene sajnálkozva csóválta a fejét. Mat nem kedvelte az aes sedai-okat. Bármennyit is látott a világból, semmit sem változott.

– Az nem számít lopásnak, ha visszavesszük azt, amit csak kölcsön adtunk – mondta végül a fiúnak.

– Nem igazán emlékszem arra, hogy kölcsönadásról beszéltél volna! Na de mire is mehetnék az amyrlin levelével? Csak bajt hozna rám! Ettől függetlenül, megkérdezhettetek volna!

Egwene eltekintett attól, hogy emlékeztesse, megkérdezték. Most nem akart veszekedni, vagy azt látni, hogy Mat megint duzzog. A fiú mindig talált kifogásokat. Ezúttal hagyja, mondjon, amit akar.

– Hát, én azért örülök annak, hogy velem legalább beszélgetsz. Van ma erre valamilyen különösebb okod?

A fiú ujjával beleszántott hajába, és valamit mormogott magában. Bárcsak itt lenne az anyja, hogy fülön ragadja, és becipelje valami zárt helyre, ahol hosszan és alaposan elbeszélgetne vele. Egwene türelemre intette magát, hiszen tudott ő türelmes is lenni, ha úgy akarta. Egy szót sem fog szólni, amíg Mat meg nem mondja, miért viselkedik így, még ha ki is pukkad addig a kíváncsiságtól.

A folyosó véget ért, és kivezetett egy fehér márványból készült kőkorláttal és kőoszlopokkal díszített teraszra, ahonnan remek kilátás nyílt a Kő kevés kertjeinek egyikére. A húsos levelű, apró fákat hatalmas, fehér virágok borították, melyekből olyan édes illat áradt, hogy szégyenükben elbújhattak volna a nárciszok meg a piros és fehér levelű rózsák. A könnyű szellő erejéből még csak arra sem futotta, hogy megmozgassa a terasz belső oldalának falát fedő vásznakat, de legalább valamicskét segített a nedves, reggeli hőség ellen. Mat felült a széles kőkorlátra, hátát nekivetette egy oszlopnak, és felhúzta az egyik lábát. Lenézett a kertbe, végül így szólt:

– Szükségem... szükségem lenne egy tanácsra.

Mat tanácsot kér tőle? A lány tágra nyílt szemmel bámult rá.

– Szívesen megteszek mindent azért, hogy segíthessek neked – mondta elhaló hangon. Mat végre Egwene szemébe nézett, s neki ugyancsak meg kellett erőltetnie magát, hogy nyugodt és hűvös aes sedai-nak látsszon. – Milyen jellegű tanácsra lenne szükséged?

– Nem tudom.

A kert legalább tíz lépéssel alattuk feküdt. Ezenkívül lent férfiak dolgoztak, a rózsák között a gazt irtották. Ha most meglökné a fiút, lehet, hogy rázuhanna az egyikre. Az egyik kertészre, nem a rózsabokorra.

– Hogy adjak akkor tanácsot? – kérdezte elhaló hangon.

– Megpróbálok... rájönni arra, mit is kell tennem – úgy látszott, Mat zavarban van, amit Egwene véleménye szerint meg is érdemelt.

– Remélem, nem azon töröd a fejed, hogy elmenj innen! Tudod, mennyire fontos vagy! Nem léphetsz le csak úgy, Mat!

– Azt hiszed, talán nem tudom? Nem hiszem, hogy el tudnék menni, még akkor sem, ha Moiraine mondaná, hogy kerekedjek fel! Hidd el, Egwene, nem megyek sehová! Csak azt akarom tudni, hogyan tovább! – Hevesen megcsóválta a fejét, és hangjából feszültség érződött. – Mi történik legközelebb? Mit rejteget még előlem kihagyó emlékezetem? Az életemnek vannak egész részei, amelyek egyszerűen eltűntek. Nem léteznek többé, mintha sohasem történtek volna meg! Miért kell azon kapnom magamat, hogy érthetetlen dolgokat beszélek? Az emberek azt mondják, hogy ez az Ősi Nyelv, de számomra akkor is csak értelmetlen halandzsa marad. Tudni akarom, Egwene! Tudnom kell, mielőtt ugyanúgy megőrülök, mint Rand.

– Rand nem őrült meg – felelte a lány önkéntelenül. Szóval Mat nem akar lelépni. Ez bizony kellemes meglepetés. Azelőtt a fiú nem kedvelte a felelősséget. Most azonban fájdalom és bánat csengett a hangjában. Mat nem nagyon szokott aggódni, vagy legalábbis nem hagyta, hogy kiüljön arcára a bánat. – Nem ismerem a válaszokat, Mat – mondta Egwene lágy hangon. – Talán Moiraine...

– Nem! – Mat leugrott a korlátról. – Aes sedai nem kell! Úgy értem... te nem vagy olyan. Téged ismerlek, és te nem vagy... A Toronyban nem tanítottak meg valamilyen trükkre, valamire, ami most segíthetne?

– Ó, Mat, annyira sajnálom! Olyan nagyon sajnálom!

A fiú nevetése gyermekkorukat idézte. Akkor is ugyanígy nevetett, amikor éppen semmivé foszlott az, amire annyira vágyott.

– Hát igen, úgy vélem, nem fontos az egész. Így is, úgy is a Torony áll a háttérben, még ha nem is avatkozik be közvetlenül. Ne vedd sértésnek! – Ugyanilyen módon intézte el Mat gyermekkorában, ha szálka ment az ujjába, vagy ha eltörte a lábát. Mintha mi sem történt volna.

– Lehet, hogy van kiút – mondta a lány óvatosan. – Ha Moiraine azt mondja, hogy rendben van. Elképzelhető.

– Moiraine! Hát nem hallottad azt, amit az előbb mondtam? Ha akad dolog, amit nem akarok, akkor az az, hogy Moiraine megint beavatkozzon! Milyen kiútról van szó?

Mat mindig is kimondta, ami a szívét nyomta. Alapjában véve azonban csupán azt akarta, amit Egwene. Tudást. Bárcsak végre megkomolyodna és óvatossá válna! Egy, sötét haját hosszú copfba a feje köré tekerve viselő, vállát szabadon hagyó, sárga ruhát hordó nemes hölgy, térdét leheletnyit meghajtva pukedlizett, majd kifejezéstelen pillantást vetve rájuk, szálegyenes háttal gyorsan tovább sétált. Egwene addig bámulta a nőt, míg az hallótávolságon kívül nem ért, és magukra nem hagyta őket. A tízlépésnyivel alattuk dolgozó kertészek nem számítottak. Mat várakozva nézett rá.

A lány végül beszámolt neki a ter'angrealról, erről a kifacsart kapuról, melynek másik oldalán a válaszok várakoznak. Felhívta a figyelmét a veszélyekre, a meggondolatlan kérdések következményeire, és arra, mi történik akkor, ha valaki az Árnyékkal kapcsolatban tesz fel kérdést, végül pedig, hogy akadhatnak olyan veszélyek is, amelyekről az aes sedai-ok nem tudnak. Rendkívül elégedett volna amiatt, hogy Mat hozzáfordult a kérdésével, de most a fiúnak is megfontoltan kell cselekednie.

– Tartsd a szemed előtt, Mat! A meggondolatlan kérdések a fejedbe kerülhetnek! Ha használod a kaput, kivételesen komolyan kell viselkedned! Nem kérdezhetsz semmi olyasmit, ami az Árnyékkal áll kapcsolatban!

A fiú még mindig hitetlenkedő arckifejezéssel nézett rá. Amikor Egwene befejezte, felkiáltott:

– Háromszor kérdezhetek? Begyalogolok oda, mint Billi, eltöltök bent egy éjszakát, aztán tíz évvel később lépek ki, kezemben egy zacskóval, amelyből sosem fogy el az arany, meg egy...

– Legyél olyan kedves, Matrim Cauthon – förmedt rá a lány –, hogy életedben először nem beszélsz bolondságot! Tudod jól, hogy a ter'angreal komoly dolog. Komolyan kell venned a veszélyeket! Lehet, hogy a válaszok, amelyeket keresel, éppen ebben a ter'angrealban rejtőznek. Ám addig nem próbálhatod ki, míg Moiraine meg nem engedi neked. Ígérd ezt meg nekem, különben úgy rángatlak elé, mintha horogra akadt pisztráng lennél! Tudod jól, hogy képes vagyok erre!

A fiú megvetően felhorkant.

– Bolond lennék, ha kipróbálnám a kaput, mindegy, hogy mit mond Moiraine! Még hogy belegyalogoljak egy átkozott ter'angrealba? Én inkább kerülni igyekszem a feneette Egyetlen Hatalmat! Felejtsd el a dolgot!

– Ez az egyetlen olyan lehetőség, amit ismerek, Mat.

– Nekem aztán nem jó! Biztos, hogy nem! – felelte Mat. – Ennél még az is jobb, hogy nincsenek kilátásaim!

A szemtelensége ellenére, Egwene legszívesebben átölelte volna a fiút. Persze, akkor Mat tréfálkozni kezdene, és megpróbálná elijeszteni a lányt. Ugyanolyan konok maradt, mint amilyennek született. De végül is ő volt az, aki Egwene segítségét kérte.

– Nagyon sajnálom, Mat! Mit fogsz tenni?

– Kártyázok egy kicsit, azt hiszem. Már ha valaki hajlandó lesz játszani velem. Vagy leülök Thommal követ játszani. Ha nem, körbejárom a fogadókat a kockámmal. A városba még legalább kijárhatok – pillantása végigfutott egy elsiető szolgálólányon, egy karcsú, sötét szemű leányon, aki nagyjából annyi idős lehetett, mint ő. – Majdcsak találok valamit, amivel leköthetem magam!

Egwene erős vágyat érzett, hogy lekeverjen neki egy pofont, de ehelyett óvatosan csak ennyit mondott:

– Mat, ugye tényleg nem gondolsz arra, hogy itt hagyjál bennünket? Igaz?

– Elmondanád Moiraine-nek, ha így lenne? – felemelte a kezét, hogy elejét vegye a lány tiltakozásának. – Nem, ne is válaszolj! Mondtam az előbb, hogy nem akarok elmenni. Nem állítom azt, hogy nem mennék el szívesen, de hát maradok. Ennyi elég neked? – Mat elgondolkodva a homlokát ráncolta. – Egwene, néha nem vágyol arra, hogy ismét otthon legyünk? Hogy ez az egész meg sem történt volna?

Ez bizony meglepő kérdés volt, de a lány készen állt a válasszal.

– Nem! Mindezek ellenére, nem. És mi a helyzet veled?

– Bolond lennék, ha ezt akarnám, igaz? Kedvelem a városokat, és ahol most vagyunk, az egészen megfelelőnek tűnik. Egwene, ugye semmit sem mondasz el Moiraine-nek arról, amit beszéltünk? Hogy tanácsot kértem tőled, meg ilyesmi.

– Miért ne tenném? – kérdezte a lány gyanakodva. Végül is Mat változatlanul a régi Mat maradt.

A fiú zavartan megvonta a vállát.

– Mindig is igyekeztem távol maradni tőle... bárhogy is legyen, kerültem, különösen, mert állandóan a fejemben akart turkálni. Azt gondolhatná, hogy gyenge vagyok. Akkor hát, nem mondod el neki?

– Rendben – felelte a lány. – De csak akkor, ha megígéred nekem, hogy a ter'angrealnak még csak a közelébe sem mész anélkül, hogy arra engedélyt kértél volna tőle. Nem is lett volna szabad beszélnem róla neked!

– Megígérem – válaszolta vigyorogva a fiú. – Csak akkor megyek közel ahhoz a dologhoz, ha az életem forog kockán. Erre esküszöm! – Túlzottan is komolynak látszott.

Egwene a fejét csóválta. Bármi is történjen a többiekkel, Mat sosem változik.

Kilencedik fejezet

A döntések

Három nap telt el olyan nedves hőségben, ami úgy tűnt, hogy még a tearieknek is sok. A város élete lelassult. Mindenkit elfogott a csüggedés. A Kőben még vontatottabban haladtak a dolgok. A szolgák mintha csak aludtak volna munka közben. A háznagynő elkeseredve rángatta kontyba kötött hajfonatukat, de belőle is hiányzott az energia, hogy a fejükre koppintson, vagy hogy megcibálja a szolgálólányok fülét. A Kő Védelmezői magukba roskadva, mint félig megolvadt gyertyák, álltak őrhelyükön, és a tisztjeik egyértelműen nagyobb érdeklődést tanúsítottak a jégbe hűtött borok, mint a szolgálati szabályzat iránt. A Nagyurak szinte ki sem léptek szállásukról, átaludták a legmelegebb napszakokat, sőt, néhányan még a Követ is elhagyták, mert előnyben részesítették a messze keleten vagy a Világ Gerince lejtőin fekvő birtokaik viszonylagos hűvösséget. Meglepő módon, csupán azok a külföldiek dolgoztak tovább változatlan szorgalommal, akik amúgy is szenvedtek a hőségtől. Talán még szorgalmasabbak is voltak, mint egyébként. Őket a hőség nyomasztó terhénél sokkal inkább hajtotta a tovaszálló órák ereje.

Mat hamarosan észrevette, hogy jó jósnak bizonyult az ifjú nemeseket illetően, akik látták, amint a kártyák megpróbáltak végezni vele. Nemcsak, hogy nagy ívben elkerülték. Azon melegében elmesélték barátaiknak, jócskán tódítva, és ezek után ha valakinek akár csak két ezüst is csörgött az erszényében, az már bizony nem volt hajlandó szóba állni Mattel. Sietve elbúcsúztak tőle, és távoztak. A pletykákat természetesen nem csak a fiatal urak hallották. Nem egy szolgálólány, aki nem is olyan rég még örült, ha dereka köré fonta karját, most összerezzent, ha meglátta, és ketten rémülten még arról is meséltek, hogy hallották ám, veszélyes dolog egyedül maradni Mattel. Úgy tűnt, Perrin csak a maga bajával törődik, Thomot meg mintha elvarázsolták volna a Kőből. Mat nem sejtette, mivel foglalkozik a mutatványos, de csak nagyon ritkán lehetett összefutni vele, akár éjjel, akár nappal kereste az ember. Moiraine viszont, az egyetlen személy, akiről Mat azt kívánta, bárcsak ne törődne vele, állandóan ott bukkant fel, amerre a fiú éppen járt. Vagy csak arra sétált, vagy valahol a közelben keresztülsietett egy folyosón, de bárhogy is esett, pillantása mindig megtalálta a fiút. Úgy tűnt, mindig pontosan tudta, mire gondol Mat. Sugárzott belőle a meggyőződés, hogy történjen bármi, úgyis ráveszi a fiút arra, hogy azt tegye, amit ő akar. Bizonyos szempontból azonban az egész nem volt fontos, Mat újra és újra talált kifogást, hogy elodázza távozását. Ahogy ő felfogta a dolgot, tulajdonképpen nem ígérte meg Egwene-nek, hogy marad, de ennek ellenére maradt.

Egy alkalommal azután lámpával a kézben, leereszkedett a Kő gyomrába, az úgynevezett Nagy Tárházba, míg el nem ért egy félig elkorhadt ajtóhoz, a keskeny folyosó végén. Néhány percen át csak bámulta a helyiség sötét belsejét, de csak elmosódott formákat, poros vásznakkal befedett, egymásra halmozott ládákat és hordókat látott, melyek tetejét arra használták, hogy rengeteg apró, üvegből, kristályból és fémből készült szobrot, faragványt és egyéb, különös dolgot helyezzenek el rajtuk. További néhány perc után elege lett, és visszasietett.

– Én lennék az egész, átkozott világ legnagyobb balgája! – mormogta magában távoztában.

Senki sem tartotta vissza attól, hogy bemenjen a városba, és a kikötői negyed csapszékeiben biztos, hogy nem találkozik Moiraine-nel, éppoly kevéssé, mint Chalmban, a raktárnegyedben, ahol a silók álltak. Az ottani csapszékeket csak gyengén világították meg, szűkek és gyakran mocskosak voltak, mindent belengett az olcsó bor és a híg sör bűze. Gyakran tört ki verekedés, és a végtelenségig nyúltak a kockázások. Összehasonlítva azokkal az összegekkel, amelyekhez a Kőben szokott, itt csak kisebb pénzek cseréltek gazdát, de nem ez volt az oka annak, hogy alig néhány órával később újra meg újra visszatért az erődbe. Megpróbált nem gondolni arra, mi is húzhatja ennyire vissza, Rand közelébe.

Perrin néha összefutott Mattel valamelyik kikötői csapszékben, és észrevette, hogy kockázás közben barátja túl sok olcsó bort ivott. Úgy játszott, mint akinek mindegy, hogy nyer-e vagy veszít. Egyszer még kést is rántott, amikor egy zömök tengerész szorongatni kezdte, hogy miért nyert olyan sokat. Ez egyáltalán nem volt jellemző Matre, ám Perrin ahelyett, hogy megpróbálta volna kideríteni, mitől lett barátja ilyen hirtelen haragú, inkább kerülte a vele való találkozást. Perrin nem azért járt le, hogy igyon vagy hogy játsszon, és a kötözködő kedvű férfiak is gyorsan észre tértek, miután megkockáztattak egy pillantást izmos karjára, vagy ha megpillantották a szemét. Viszont gyakran meghívott egy sörre egy-egy bő bőrnadrágos tengerészt, vagy vékony ezüstlánc díszítésű kabátot viselő kereskedőtanoncot. Mindenkinek fizetett egy korsóval, aki úgy nézett ki, mintha egy távoli országból érkezett volna. Szóbeszédekre vadászott, olyan újdonságokra, amelyek Faile-t talán elcsalnák Tearből, elcsalnák Perrin mellől.

Perrin biztos volt abban, hogy a lány elmegy, ha talál neki egy akkora kalandot, amelyik révén Faile neve bekerülhet a hősi énekekbe. A lány úgy tett, mint aki érti, miért kell Perrinnek maradnia, de néha utalt arra, hogy szívesen felkerekedne, és abban reménykedik, hogy a fiú vele tart. Perrin biztosra vette, hogy a megfelelő csalétek az ő kísérete nélkül is elcsalogatná innen a lányt.

A legtöbb szóbeszédet hallva mindketten hamar megértették, hogy csupán a kifacsart valóságot hallották. Arról meséltek, hogy az Aryth-óceán partján tomboló háború egy mindaddig ismeretlen nép műve, amelyik magát Sawchinnak vagy valami ilyesminek nevezi. Az idegeneket minden mesélő más néven emlegette. Ez a különös nép állítólag azoknak a katonáknak volt a leszármazottja, akiket Sasszárny Artur küldött ezer évvel ezelőtt át az óceánon. Egy kerek, vörös kalapot viselő, taraboni legény, akinek bajsza olyan vastag volt, mint egy bika szarva, őszinte meggyőződéssel arról beszélt, hogy Sasszárny személyesen vezette ezeket az embereket, és harc közben legendás kardját, az Igazságot forgatta. Arról is híresztelések keltek, hogy megtalálták Valere híres Kürtjét, azt, amelyikkel szólítani lehet az elhunyt hősöket a síri világból, hogy az Utolsó Csatában harcoljanak. Ghealdanban felkelések sorozata tört ki. Illiant tömeges hisztéria viselte meg, Cairhienben az éhínség miatt majdnem félbeszakadt a polgárháború, és valahol a Határvidéken szaporodni kezdtek a trallok támadások. Ezekre a helyekre nem küldhette Perrin Failt, még akkor sem, ha el akarta távolítani Tearből.

A saldaea-i gondokról érkező hírek ígéretesnek tűntek – a lánynak bizonyára vonzó lesz saját otthonába visszatérni, azonkívül Perrin hallotta, hogy Mazrim Taim, a Hamis Sárkány az aes sedai-ok kezében van –, ám azt senki sem tudta, miféle gondok ezek. Az nem használna, ha kitalálna valamit; bármit is találna, a lány bizonyára maga is utána nyomozna, mielőtt elindul. Mellesleg pedig, egy saldaea-i zavargás épp olyan veszélyes lehet, mint a többi, amitől megpróbálta távol tartani.

Perrin arról sem tudott beszámolni a lánynak, hol tölti az idejét, pedig Faile elkerülhetetlenül meg fogja kérdezni. A lány tudta, hogy ő nem olyan, mint Mat, aki élvezi, ha kocsmákban időzhet. Perrin sosem tudott ügyesen hazudni, a lány pedig mostanában hosszú, lapos pillantásokat vetett rá, és közben egy szót sem szólt. A fiú így csak annyit tehetett, hogy megduplázta erőfeszítéseit, hogy valami olyat találjon, amivel eltávolíthatja innen a lányt. El kell küldenie innen, mielőtt még miatta meghal. Feltétlenül!

Egwene és Nynaeve még néhányszor kivallatta Joiyát és Amicót, de eredményt nem értek el vele. Az árnybarátok fikarcnyit sem változtattak a történeteiken. Nynaeve tiltakozása ellenére, Egwene még azt is megpróbálta, hogy elmondja nekik, mit vallott a másik, hogy lássa, meginog-e ezek után a meséjük. Amico csak bámult rájuk, és siránkozott, hogy ő ilyen tervről nem hallott. De lehet, hogy igaz, mondta. A nő rémesen igyekezett, hogy vallatói kedvére tegyen. Joiya hűvösen csak azt felelte, menjenek Tanchicóba, ha azt akarják.

– Kellemetlen egy város, ahogy hallottam – mondta behízelgően, de közben szeme egy hollóéhoz hasonlóan csillogott. – A király kezében alig van nagyobb terület, mint maga a város, és a panarkha többé nem tudja fenntartani a törvényes rendet. Tanchicóban az ököljog van érvényben. De ha ez jó nektek, hát menjetek!

Tar Valonból nem érkezett hír, semmit nem tudtak arról, vajon az amyrlin foglalkozik-e annak lehetőségével, hogy Mazrim Taim kiszabadul. Már jó sok idő eltelt ahhoz, hogy üzenet érkezhessen, akár egy gyors, folyami hajón, akár váltott lóval érkező hírvivők útján, mióta Moiraine elküldte a postagalambokat – feltéve, ha valóban elküldte. Egwene és Nynaeve ezen is veszekedtek; Nynaeve egyetértett azzal, hogy az aes sedai-ok nem tudnak hazudni, mégis, megpróbált valami kétértelműséget találni Moiraine szavaiban. Úgy tűnt, Moiraine-t egyáltalán nem zavarja, hogy nem kapnak üzenetet az amyrlintől, bár ezt igen nehéz volt biztosan megállapítani, hiszen ő mindig annyira nyugodtnak látszott.

Egwene viszont nagyon is aggódott, és azért is, vajon Tanchico hamis nyom vagy igazi, esetleg valami csapda. A Kő könyvtárában akadtak könyvek Tarabonról és Tanchicóról, és bár addig olvasta őket, míg a szeme fájt, semmit sem talált, ami veszélyt jelenthetne Randre. Mérges kedvét a meleg és az aggodalom sem változtatta meg; néha pont úgy viselkedett, mint Nynaeve.

Azért persze, adódtak jó dolgok is. Mat itt maradt a Kőben; láthatóan valóban felnőtt egy kicsit, és tanult valamit a felelősségről. Egwene sajnálta, hogy nem tudott neki segíteni, de úgy gondolta, a Torony asszonyai sem tehettek volna többet. Megértette, hogy tudásra szomjazik, mert ő is szeretett volna tudni dolgokat, bár másféléket, mint Mat, olyan ismereteket, amelyeket csak a Toronyban szerezhetett volna meg; olyanokat, amelyeket talán – hosszú idő óta először – egyedül ő lesz képes újratanulni.

Aviendha gyakran meglátogatta Egwene-t, és láthatóan a maga akaratából. Jóllehet, a nő először igen óvatosan viselkedett, de hát, végül is, aiel volt, Egwene-ről pedig úgy tudta, teljes jogú aes sedai. A lány ennek ellenére élvezte Aviendha társaságát, bár néha úgy látta, kérdések ülnek a szemében. Amikor Aviendha beszélgetett vele, hamar kiderült, hogy az aiel lány gyors felfogású, és Egwene-éhez hasonló a humorérzéke. Néha úgy vihogtak együtt, mint két csitri. Egwene számára furcsának tűntek az aiel szokások, ugyanúgy, ahogyan Aviendhának kényelmetlen volt székben ülni, és teljesen megdöbbent, amikor Egwene-t egyszer egy kád vízben találta – az ezüstözött fürdőkádat a háznagynő hozatta a lánynak. Nem az zavarta, hogy meztelenül találta a lányt – sőt, amikor látta, hogy Egwene kényelmetlenül érzi magát emiatt, maga is ledobta ruháit, és leült a padlóra beszélgetni – hanem az, ahogyan a mellig érő vízben üldögélt. Attól meredt tágra a szeme, hogy valaki képes ennyi vizet összekoszolni. Ezen kívül Aviendha azt sem értette, Elayne-nel miért nem csinálnak valami erőszakos dolgot Berelainnel, ha egyszer el akarják távolítani az útból. Egy harcosnak tilos volt olyan nőt bántani, aki nem jegyezte el magát a lándzsával, de mivel sem Elayne, sem Berelain nem volt a Lándzsa Hajadonja, Aviendha nem látta okát, Elayne miért ne hívhatná ki késpárbajra Mayene Úrnőjét, vagy ha az nem megy neki, akkor ökölviadalra. A kés persze jobb lenne, vélte. Berelain olyan nőnek látszott, akit sokszor megverhetnek, mégsem adja fel. Egyszerűbb kihívni, és megölni. Egwene is megtehetné helyette, hiszen Elayne a barátja, sőt, szinte a testvére.

Még más szemléletük ellenére is jó volt valakivel beszélgetni és nevetgélni. Elayne ideje nagy részében igen elfoglalt volt persze, Nynaeve pedig, aki Egwene-hez hasonlóan érezte, mennyire fut az idő, mostanában sokat sétálgatott Lannal az erőd mellvédjén a holdfényes éjszakákon, vagy megfőzte az őrző kedvenc ételeit, miközben átkozódásaival valamennyi szakácsot kiüldözte a konyhából, ugyanis a javasasszony nem nagyon értett a főzéshez. Ha nem lett volna Aviendha, Egwene igazán nem tudta, mivel töltötte volna az Árnybarátok vallatása közötti, hosszú órákat. Valószínűleg izzadt volna, és azon aggódhatott volna, hogy olyasmit kell tennie, aminek a gondolatától is rémálmok gyötrik.

Közös megegyezésük szerint, Elayne sosem volt jelen a vallatásoknál; semmit nem használt volna, ha még egy fül hallgatja őket. Ehelyett, amikor Randnek akadt egy szabad perce, a leányörökös mindig a közelben tartózkodott, hogy beszélgessen vele, vagy csak kart karba öltve sétálgassanak, még ha csupán annyi idő maradt is erre, ameddig a fiú egy Nagyurakkal folytatott megbeszélésről átment egy másik terembe, ahol további nemesek várakoztak, vagy éppen a védelmezők körleteibe, egy villámellenőrzésre. A lány igen leleményesen mindig talált egy-egy zugot, ahol kettesben maradhattak. Persze, mindig kísérték őket aielek is, Elayne azonban hamarosan megtanulta, hogy ne törődjön velük, ahogyan azzal sem, mit fog szólni anyja a dologhoz. Még egyfajta hallgatólagos együttműködés is kialakult közte és a Lándzsa Hajadonjai között; az aiel nők szemlátomást ismerték a Kő valamennyi, rejtett zugát, és azt is megsúgták neki, ha Rand egyedül volt. Úgy tűnt, nagyon tetszik nekik ez a játék.

A lányt meglepte, hogy Rand állandóan az országok kormányzásáról kérdezgette, és figyelmesen hallgatta válaszát. Elayne azt kívánta, bárcsak anyja is láthatná ezt. Morgase annak idején sokszor nevetett fel reménytelenül, és közölte, hogy lányának még sokat kell tanulnia arról, hogyan koncentráljon. Hogy melyik iparágat kell támogatni és hogyan, melyiket nem és miért, ezek lehet, hogy száraz, elméleti döntések, de legalább olyan fontosak, mint az, hogyan kell törődni a betegekkel. Mókás lehet, amikor egy makacs nagyurat vagy kereskedőt ráveszünk valamire, mégpedig úgy, hogy azt higgye, a saját ötlete volt, melengető érzés lehet megetetni a szegényeket, csakhogy ha etetni akarjuk az éheseket, akkor azt is nekünk kell eldöntenünk, hány irodaszolgára, kocsisra és szekérre van ehhez szükség. Ezt talán mások is megszervezhetik, akkor azonban az ember sosem tudja meg, nem történt-e hiba, csak amikor már késő. Rand meghallgatta a lányt, és gyakran meg is fogadta tanácsait. Elayne úgy érezte, már ezért az egyért is imádni tudná. Berelaint mostanában nem lehetett látni, a nő a szobájában maradt; Rand ugyanis mindig mosolygott, valahányszor meglátta. Elayne ezt áldásnak érezte. Csak ne szaladna úgy az idő!

Már három nap telt el, mégpedig olyan gyorsan, mint az ujja közül elfolyó víz. Joiyát és Amicót nemsokára északra küldik, és ezzel megszűnik az oka, hogy tovább maradjanak Tearben; akkor majd neki is fel kell kerekednie, csakúgy, mint Egwene-nek és Nynaeve-nak. Ha eljön az ideje, indulni is fog. Elayne-ben fel sem merült, hogy maradhatna. Ezt tudta, és büszke volt magára, amiért érett asszony, nem pedig egy fruska módjára viselkedik; ugyanakkor a legszívesebben sírva fakadt volna.

És Rand? A fiú rendszeresen magához hívatta a Nagyurakat, és utasításokat adott nekik. Azzal lepte meg őket, hogy hirtelen felbukkant hármuk-négyük titkos összejövetelein, amelyeket Thom nyomozott ki, hogy elismételje egyik utolsó utasítását. A Nagyurak mosolyogva hajlongtak, közben pedig izzadtak és azon töprengtek, vajon mennyit tudhat a Sárkány. Le kellett kötni őket, nehogy üres órájában egyikük elhatározza, hogy ha már nem lehet Randet irányítani, akkor meg kell ölni. De a fiú úgy gondolta, bármivel is tereli el a figyelmüket, háborút nem fog indítani. Ha szembe kell szállnia Sammaellel, ám legyen; de háborút nem indít.

Idejének nagy részét – már amit nem a Nagyurak utáni szaglászással töltött – az kötötte le, hogy összeállítson egy akciótervet. A részleteket a könyvekből vette, amelyeket tucatjával hoztak a szobájába a könyvtárosok, és Elayne-nel való beszélgetéseiből. A lány tanácsa a Nagyurakkal kapcsolatban igen hasznosnak bizonyult; mindig gyorsan újraértékelték, valahányszor olyan tudásról tett tanúbizonyságot, amelyekről maguk is csupán félismeretekkel rendelkeztek. A lány azonban mindig elhárította a dicséretet.

– Egy bölcs uralkodó megfogadja mások tanácsait – mondta Elayne mosolyogva –, de sohasem látszik rajta, hogy tanács alapján cselekedett. Hadd higgyék, hogy a valóságosnál többet tudsz! Nekik semmi bajuk nem lesz tőle, neked viszont sokat segíthet. – Azért látszott rajta, hogy jólesett neki a dicséret.

Rand nem volt egészen biztos abban, nem azért halogatja-e döntését, mert itt van a lány. Már három napja tervezgetett, próbálta kitalálni a hiányzó részleteket. Mert valami hiányzott. Ő nem tehetett ellenlépést a Kitaszítottakkal szemben, azoknak kellett lépniük, őellene. Még három nap, és a negyediken a lány felkerekedik – remélte, hogy vissza, Tar Valonba –, azonban félt, hogy ha egyszer lépni kezd, akkor az együtt töltött, kurta pillanatoknak is vége szakad. Három nap, lopott csókokkal, amikor elfelejtheti, hogy nem csak egy nőt ölelő férfi. Megnyugodott, hogy a lány láthatóan nem vágyott másra, mint a társaságára, de csak ezekért a pillanatokért el tudott volna feledkezni a döntésekről, el az Újjászületett Sárkányra váró végzetről. Többször is megfordult a fejében, hogy megkéri a lányt, maradjon, csakhogy nem lett volna szép dolog reményt kelteni Elayne-ben, amikor maga sem tudta, mit akar tőle azon kívül, hogy szeret vele lenni. Már ha a lánynak voltak reményei. Jobb volt úgy gondolnia magukra, mint egy fiatal fiú és egy lány, akik egy ünnepi este együtt sétálgatnak. Így könnyebb volt, így néha el tudott feledkezni arról, hogy Elayne a leányörökös, ő viszont csupán egy birkapásztor. De azért azt kívánta, bárcsak ne menne el a lány. Három nap. Döntenie kell. Lépnie kell. Mégpedig arra, amerre senki sem számít rá.

A harmadik nap estéjén a nap lassan közeledett a látóhatár felé. Rand hálószobájában a félig behúzott függönyök valamelyest csökkentették a vöröses-sárgás ragyogást. Callandor úgy szikrázott díszes állványán, mint a legtisztább kristály.

Rand Meilanra és Sunamonra bámult, majd odalökte nekik a vaskos pergamenköteget. Egy szerződés feküdt előtte, cirkalmasan megírva, csak az aláírások és a pecsétek hiányoztak róla. A dokumentum Meilant a mellén találta el, ő pedig önkéntelenül elkapta; meghajolt, mintha megtisztelték volna, kényszeredett mosolya azonban alig leplezte, hogy közben a fogát csikorgatja.

Sunamon egyik lábáról a másikra állt, és a kezét tördelte.

– Minden úgy lesz, ahogyan mondja, Sárkány Nagyuram – jelentette ki aggodalmas hangon. – A gabona a hajókért...

– És kétezer teari katona – vágott a szavába Rand. – Hogy felügyeljék a gabona megfelelő szétosztását, és védjék a teari érdekeket! – Hangja hideg volt, mint a jég, bensője azonban forrt; legszívesebben behúzott volna egyet ezeknek az idiótáknak. – Kétezer katona! Torean vezetése alatt!

– Torean Nagyúr érdekelt a mayene-i ügyekben, Sárkány Nagyuram – mondta Meilan behízelgően.

– Abban érdekelt, hogy ráerőszakolja magát egy nőre, akinek pedig nem kell! – üvöltötte Rand. – Azt mondtam, gabonát hajókért! Semmi katona! És a legkevésbé azt az átkozott Toreant! Beszéltetek már egyáltalán Berelainnel?

A Nagyurak pislogtak, mintha Rand idegen nyelven beszélt volna. Ez már túl sok volt. A fiú megragadta a saidint. Meilan kezében a pergamen lángra lobbant. A férfi felkiáltott, és a szerződést az üres kandallóba hajította, majd hevesen seperni kezdte vörös bársony kabátjáról a szikrákat és a kormot. Sunamon csak leesett állal bámulta a lángoló lapokat, amelyek recsegtek, és elfeketedtek.

– Elmentek Berelainhez – mondta Rand, és maga is meglepődött, milyen nyugodtan cseng a hangja –, és holnap délig felajánljátok neki az általam javasolt szerződést, vagy napnyugtáig mindketten lógni fogtok! Ha minden nap kettesével kell fellógatnom a Nagyurakat, hát megteszem! Az utolsó szálig mindannyiótokat a bitóra küldelek, ha nem engedelmeskedtek! Most pedig tűnjetek a szemem elől!

Úgy tűnt, halk szavaitól jobban megijedtek, mintha ordított volna. Még Meilan is rémültnek tűnt, amikor minden második lépésnél hajbókolva, kihátráltak a teremből. Közben mormogva biztosították Randet örök hűségükről és feltétlen engedelmességükről. A fiú hányni tudott volna tőlük.

– Kifelé! – bődült el, mire azok, feladva minden méltóságukat, egymás sarkába lépve rontottak az ajtónak, és majdnem feldöntve egymást, futásnak eredtek. Az egyik aiel őr egy pillanatra bedugta a fejét, hogy lássa, hogy van Rand, mielőtt bezárta volna az ajtót.

Rand láthatóan remegett. Legalább annyira undorodott magától, mint a Nagyuraktól. Akasztással fenyegetni embereket, mert nem úgy tettek, ahogyan parancsolta! És ami még rosszabb, komolyan is gondolta. Emlékezett, hogy régen nem voltak ilyen dühkitörései, és amikor nagy ritkán mégis dühbe gurult, haragját kordában tudta tartani.

Átment a szobán, odalépett, ahol a függönyök közötti réseken besütő nap sugarában Callandor ragyogott. Pengéje a legjobb minőségű, tökéletesen átlátszó üvegnek hatott, tapintása azonban a borotvaéles acélé volt. Az előbb közel került hozzá, hogy Meilanra és Sunamonra emelje. Nem tudta, vajon kardként használta volna, vagy úgy, ahogyan eredetileg tervezték, de mindkét lehetőség elborzasztotta. Még nem őrültem meg! Csak dühös vagyok. A Fényre, milyen dühös!

Holnap. Holnap hajóra rakják az árnybarátokat. Elayne útnak indul. És persze Egwene és Nynaeve is. Imádkozott azért, hogy Tar Valonba menjenek. Fekete ajah ide vagy oda, még mindig a Fehér Torony kell, hogy legyen a legbiztonságosabb hely. Holnap. Többé nem lesz mentsége a döntés halogatására. Holnapután nem lesz ilyen.

Kinyújtotta a kezét, és a két tenyerébe égetett, egy-egy gémre nézett. Olyan gyakran nézegette őket, hogy akár fejből le tudott volna rajzolni minden részletet. A Próféciák ezt is megjövendölték.

Kétszer és még kétszer kerül rá a jel, kétszer az életnek és kétszer a halálnak.

Egyszer kap egy gémet, hogy útját mutassa, majd megint egyet, hogy igaz nevét kimondja.

Egyszer kap egy Sárkányt, ki hoz eltűnt emléket, másodszor az árért, mit kénytelen, hát megfizet.

Ha viszont a gémek mutatják meg, hogy ő az igazi, akkor mi szükség a Sárkányokra? És ha már itt tartunk, mi is az a Sárkány? Az egyetlen Sárkány, akiről hallott, Lews Therin Telamon volt. Rokonirtó Lews Therin volt a Sárkány, a Sárkány a Rokonirtó volt. Most pedig itt van ő. Saját maga viszont nem jelölheti meg magát. Talán a lobogóra festett alak a Sárkány; csakhogy még az aes sedai-ok sem tudták, miféle figura is az.

– Megváltoztál, mióta utoljára találkoztunk. Erősebb vagy. Keményebb!

Megpördült, és hang nélkül tátogott az ajtóban álló, fehér bőrű, sötét hajú és szemű nőre. A magas nő csupa fehérbe és ezüstbe öltözött, és egyik szemöldökét felhúzva a kandallópárkányon álló, félig olvadt arany- és ezüstdarabokra nézett. Rand azért hagyta őket ott, hogy emlékeztesse magát, mi történhet, ha gondolkodás nélkül cselekszik, amikor kijön a sodrából. Sokat ért vele!

– Selene – hápogta, és a nőhöz sietett. – Hogy kerülsz ide? Hogyan jutottál be? Azt hittem, még mindig Cairhienben vagy, vagy pedig... – végignézve a nőt, nem akarta azt mondani, hogy már attól félt, Selene meghalt, vagy menekültként éhezik.

Selene karcsú derekán fonott ezüstöv ragyogott; csillagokkal és félholdakkal díszített ezüstfésűk tartották éjfekete vízesésként vállára omló haját. Ő volt a leggyönyörűbb nő, akit a fiú valaha is látott. Mellette Elayne és Egwene legfeljebb csinos lehetett. Valamilyen oknál fogva azonban a nő már nem volt rá akkora hatással, mint régebben; talán a hosszú hónapok miatt, amelyek azóta teltek el, hogy utoljára találkoztak Cairhienben, még akkor, amikor a várost nem dúlta polgárháború.

– Oda megyek, ahol lenni akarok – mondta a nő, és komoran nézett a fiú arcába. – Megjelöltek, de semmi baj. Az enyém voltál, és az is maradsz. A többiek nem mások, mint gondviselők, akiknek ideje lejárt. Most nyíltan jogot formálok arra, ami az enyém.

Rand csak bámult rá. Hogy megjelölték? Vajon a kezéről beszélt? És azt meg hogy értette, hogy az övé volt és lesz?

– Selene – kezdte gyengéden –, kellemes napokat töltöttünk együtt – és nehéz napokat is; sosem fogom elfelejteni a bátorságodat és a segítségedet –, de barátságnál több sosem volt köztünk. Együtt utaztunk, semmi más! Lakhatsz itt, a Kőben, a legjobb lakosztályt kapod, és amikor a béke visszatér, te is visszamész Cairhienbe. Ha tudok, arról is gondoskodom, hogy visszaadják a birtokodat.

– Téged tényleg megjelöltek – mosolygott a nő szárazon. – A birtokom Cairhienben? Talán egyszer voltak ott birtokaim. A föld annyira megváltozott, hogy már semmiben sem hasonlít a régire. A Selene csak egy név, amit néha használok, Lews Therin. Az igazi nevem, amit magamnak adtam, Lanfear.

Rand kurtán felnevetett.

– Ez nagyon gyenge tréfa volt, Selene! Én legalább annyira nem viccelődnék a Kitaszítottakkal, mint a Sötét Úrral. A nevem pedig Rand.

– Mi Kiválasztottaknak hívjuk magunkat – felelte a nő nyugodtan. – Arra választottak ki, hogy örökre uraljuk a világot. Mert mi örökké fogunk élni! Ebben pedig neked is részed lehet.

Rand aggódva nézett Selene-re. Ez tényleg azt gondolja, hogy ő... Bizonyára megviselte az idegeit az út, mire eljutott Tearbe. Csakhogy a nő egyáltalán nem látszott őrültnek. Inkább nyugodt volt, hűvös és magabiztos. Rand azon kapta magát, hogy önkéntelenül a saidin felé nyúl. Felé nyúlt – és egy falba ütközött, amelyet sem látni, sem érezni nem volt képes, csak éppen elvágta őt az Igazi Forrástól.

– Te nem lehetsz... – A nő mosolygott. – A Fényre! – a fiú levegőért kapkodott. – Tényleg közéjük tartozol!

Rand lassan elhátrált. Ha megfoghatja Callandort, akkor legalább lesz fegyvere. Talán nem működik majd sa'angrealként, ám kardként még akkor is megteszi. De vajon támadhat karddal egy nőre, Selene-re? Nem! Lanfearre támadna, az egyik Kitaszítottra!

Hátával most valami kemény tárgynak ütközött, mire hátranézett, hogy lássa, mi az akadály. Semmi sem volt ott. Egy semmiből készült fal tartotta vissza. Callandor alig háromlépésnyire csillogott – a fal másik oldalán. Tehetetlen dühében öklével a láthatatlan akadályba vágott. Az olyan kemény volt, mint a kő.

– Nem bízhatok benned tökéletesen, Lews Therin; még nem – Selene közelebb jött, és Rand azt fontolgatta, hogy egyszerűen megragadja. Sokkal magasabb és erősebb volt a nőnél – és így, elszigetelve az egyszerűen összepréselheti az Egyetlen Hatalom segítségével, mint macskakölyköt, amelyik belegabalyodott a pamutgombolyagba. – Bizonyosan nem, azzal a kezedben – Callandor felé fintorodott. – Csupán két, még erősebb van, amelyet ember használhat. Legalább egyikük még ma is létezik, ezt tudom. Nem, Lews Therin. Azzal a kezedben nem bízom benned.

– Ne hívj így! – mordult fel a fiú. – A nevem Rand. Rand al'Thor.

– Te Lews Therin Telamon vagy. Persze, ha csak a testedet nézzük, a magasságodon kívül semmi sem egyezik meg, de én akkor is tudnám, ki van ezek mögött a szemek mögött, ha a bölcsőben találtak volna meg – a nő hirtelen felnevetett. – És sokkal egyszerűbb lett volna minden, ha akkor én talállak meg! Bárcsak szabad lettem volna, és... – a nevetés semmivé foszlott, s helyette gonoszul felvillant a nő szeme. – Látni akarod, hogy nézek valójában ki? Bizonyára arra sem tudsz már visszaemlékezni, igaz?

A fiú megpróbált nemet mondani, de a nyelve nem engedelmeskedett. Egyszer már látott a Kitaszítottak közül kettőt, együtt látta Aginort és Balthamelt, az elsőket, akik háromezer esztendő után kiszabadultak a Sötét Úr lepecsételt tömlöcéből. Egyikük összezsugorodott és megöregedett, mintha olyasvalami lenne, amiben már semmiképpen nem lüktethetne élet, míg a másik álarc mögé rejtette képét, mint aki nem bírná elviselni, hogy bárki is meglássa arcát.

Lanfear körül csillogni kezdett a levegő, és a nő megváltozott. Az asszony egészen biztosan idősebb volt, mint Rand, de az, hogy idős, nem fejezte ki megfelelő módon a valóságot. Inkább érett. És ha lehet, még szebb, mint az előbb. Telt, érett érzékiség, és nem az előbbi, sokat ígérő rózsabimbó. Bár Rand tudta, kivel áll szemben, mégis kiszáradt a szája, és a szíve a torkában dobogott.

A nő sötét szeme kutatva bámult a fiú arcára. Tekintetében büszkeség csillogott, de érződött benne a leheletnyi kérdés is, hogy vajon milyennek látja őt most Rand. Bármit is láthatott visszatükröződni a fiú arcán, az elégedettséggel töltötte el. Ismét nevetett.

– Egy mély, álmatlan alvás foglya voltam, amelyikben nem volt hatással az idő. A Kerék forgása elment mellettem. Most olyannak látsz, amilyen vagyok. A kezemben vagy! – Lanfear körmét végighúzta a fiú állán, olyan erővel, hogy Rand összerezzent. – A játék és a visszahúzódás ideje véget ért, Lews Therin. Már régen.

A fiú gyomra görcsbe rándult.

– Szóval akkor meg akarsz ölni? A Fény égessen meg, én...

– Megölni téged? – kiáltotta a nő hitetlenkedve. – Téged megölni? Azt akarom, hogy az enyém légy, mégpedig mindörökké! Hiszen az enyém voltál, mielőtt ellopott volna az a sárga hajú szajha! Mielőtt egyáltalán megpillanthatott volna téged! És te engem szerettél!

– Te pedig a hatalmat szeretted – Rand egy pillanatra úgy érezte, mintha fejbe csapták volna. Igaz volt minden szava – pontosan tudta, hogy a valóságot mondja –, de honnan jöttek ezek a szavak?

Selene – Lanfear – ugyanolyan meglepettnek látszott, mint ő, de gyorsan magához tért.

– Sokat tanultál, és jóval többet tettél annál, mint amire külső segítség nélkül képesnek tartottalak volna. De még így is sötétben tapogatózol egy útvesztőben, és tudatlanságod az életedbe kerülhet. A többiek közül néhányan túlzottan félnek tőled ahhoz, hogy még sokáig akarjanak várni. Sammael, Rahvin, Moghedien. Talán még mások is, de ez a három mindenképpen. Üldözni fognak. Meg sem próbálnak majd meggyőzni vagy a maguk oldalára állítani. Odalopóznak majd hozzád, hogy álmodban végezzenek veled. Azért, mert félnek tőled. De vannak még mások is, olyanok, akik számos dologra megtaníthatnak, amit egykor tudtál. Akkor senki nem merne többé az utadba állni.

– Engem tanítani? Azt akarod, hogy a Kitaszítottak egyike tanítson? – A Kitaszítottak egyike. Természetesen egy férfi. Egy férfi, aki a Legendák Korában lett aes sedai, aki tudta, miként kell fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, olyan valaki, aki megbirkózott a nehézségekkel, aki... Mi mindent nem kínáltak már fel neki eddig? – Nem! Még ha ezt is kínálnák fel nekem, akkor is elutasítanám! Miért fogadnék el egy ilyen valamit? Hiszen én ellenük harcolok – és ellened is! Gyűlölöm mindazt, amit tettetek, mindazt, amit jelentetek! – Bolond, gondolta. Itt ülök a csapdában, és nekiállok szónokolni, anélkül, hogy arra gondolnék, fogvatartóm olyan méregbe gurulhat, hogy könnyen megtorolhatja szavaimat. Ennek ellenére, egyszerűen képtelen volt elhallgatni, vagy visszaszívni szavait. Makacsul folytatva csak rontott a helyzetén. – Megsemmisítelek benneteket, ha tudlak! Téged, a Sötét Urat, és az összes többi Kitaszítottat.

A nő szemében veszedelmes fény villant, de azonnal el is tűnt.

– Tudod, hogy közülünk néhányan miért félnek annyira tőled? Nem sejted az okát? Azért, mert attól tartanak, hogy a Sötétség Nagyura fölébük fog helyezni téged.

Rand saját magát is meglepte azzal, hogy felkacagott.

– A Sötétség Nagyura? Hát még te sem tudod kiejteni az igazi nevét? Hiszen te nem félhetsz attól, hogy nevét kiejtve felhívod magadra a figyelmét, mint a rendes emberek, igaz?

– Szentségtörés volna – felelte a nő egyszerűen. – Igazuk van, hogy félnek, Sammael, meg a többiek. A Nagyúr tényleg téged akar. A világ összes embere fölé akar emelni, ezt mondta nekem.

– Ez nevetséges! A Sötét Úr még mindig Shayol Ghul foglya, különben már ott harcolnék Tarmon Gai'donban! Ha pedig egyáltalán tudná, hogy létezem, akkor a halálomat kívánná. Ha rajtam áll, tovább harcolok ellene.

– Ó, ő ismer téged! A Sötétség Nagyura többet tud annál, mint amennyit sejtesz. És igenis, lehet beszélni vele. Menj el Shayol Ghulba, a Végzet Vermébe, és ott majd... meghallhatod őt! Ott majd... érezheted a jelenlétét – most valami mástól fénylett az arca. Az extázistól. Félig nyitott szájjal mély lélegzetet vett, és egy pillanatra mintha valami távoli, csodálatos dolgot bámult volna. – Egyszerűen lehetetlen lenne ezt szavakkal leírni. Át kell élned ahhoz, hogy megérthesd. Így kell tenned! – A nő visszatért a valóságba, és észrevette a fiú arcát. Hatalmas, sötét szemének pillantása a fiú szemébe meredt. – Hajts térdet a Sötétség Nagyura előtt, és minden ember fölé emel téged! Szabad kezet ad neked, hogy úgy kormányozz, ahogy akarsz, ha csak egyetlen alkalommal is térdet hajtasz előtte. Ha elismered őt. Semmi többet, csak ennyit akar. Ezt ő maga mondta. Asmodean majd megtanítja, miként fókuszáld az Egyetlen Hatalmat anélkül, hogy azzal elpusztítanád saját magadat, és megmutatja, mi mindent megtehetsz ezzel. Hadd segítsek neked! Megsemmisíthetjük a többieket. A Sötét Nagyurat nem érdekli az ilyesmi. Valamennyiüket elpusztíthatjuk, Asmodeant is, ha már megtanított mindenre, amit tudnod kell. Te és én, mi ketten együtt uralhatjuk a Sötét Nagyúr világát! Örökkön örökké! – Hangja suttogássá változott, melyből egyszerre hallatszott a mohóság és a félelem. – Közvetlenül a végzet pillanata előtt két hatalmas sa'angrealt készítettek. Te használhatod az egyiket, én meg a másikat. Ezek sokkal hatalmasabbak ennél a kardnál. A hatalmuk elképzelhetetlen. A segítségükkel még... a Sötét Nagyurat is fenyegethetnénk. Még a Teremtőt is!

– Te megőrültél – felelte a fiú, émelyegve a nő szavaitól. – A Hazugságok Atyja azt állítja, hogy szabadon hagy? Azért születtem, hogy küzdjek ellene! Ezért vagyok itt – hogy beteljesítsem a Próféciákat! Harcolni fogok ellene és ellenetek, egészen az Utolsó Csatáig! Az utolsó korty levegőmig.

– De hát nem kell, hogy így tegyél! Egy Prófécia semmi más, mint az emberek titokzatos szavakkal kifejezett kívánsága. Ha valóra váltod a Próféciákat, akkor olyan útra kényszeríted magadat, amelynek végén Tarmon Gai'don, s legvégül a saját halálod vár. Moghedien vagy Sammael elpusztíthatja a testedet. A Sötétség Nagyura elemésztheti a lelkedet. Ez a te teljes és végleges pusztulásodat jelentené. Soha többé nem születnél újra, mindegy, hogy hányszor fordul meg még az Idő Kereke!

– Nem!

A nő sokáig vizsgálta – legalábbis a fiúnak úgy tűnt, hogy végtelenül hosszú ideig. Szinte látta maga előtt a mérleg két serpenyőjét, melyekben a két, oly különböző lehetőség nyugodott.

– Egyszerűen magammal vihetnélek – jelentette ki végül Selene. – Egyszerűen a Sötét Nagyúr hitére téríthetnélek, akár akarod, akár nem. Ez is egy lehetőség.

Elhallgatott, mint aki arra kíváncsi, milyen hatással voltak szavai a fiúra. Rand hátán izzadság patakzott, arca azonban mozdulatlan maradt. Valamit tennie kell, akár van esélye, akár nincs. Ismét kinyúlt a saidin után, ám megint csak elakadt a láthatatlan gáton. Pillantása körbejárt a szobában, mintha csak lázasan gondolkodna valamin. Callandor a háta mögött feküdt, és ugyanolyan elérhetetlen volt, mintha csak az Aryth-óceán túlsó partján lett volna. Kése az ágy melletti kis asztalon hevert, a mellett a félig kész rókaszobor mellett, amelynek faragását még nem fejezte be. A kandalló párkányáról gúnyosan vigyorogtak rá az eldeformálódott fémkupacok. Egy hétköznapi ruhát viselő férfi osont be az ajtón, kezében késsel. Mindenütt könyvek hevertek. Rand kihúzta magát, és ismét Lanfear felé fordult.

– Mindig is csökönyös szamár voltál – mordult fel a nő. – Ez alkalommal még nem viszlek magammal. Azt akarom, hogy magadtól gyere velem! Ez az akaratom! Mi történt, miért vágsz ilyen képet?

Egy férfi, késsel a kezében oson be az ajtón! Rand pillantása elsiklott mellette anélkül, hogy tényleg észrevette volna az idegent. A fiú ösztönösen félrelökte Lanfeart az útból, és az Igazi Forrás felé nyúlt. Az Egyetlen Hatalmat elzáró gát eltűnt, amikor most megpróbálta megragadni, és a kezében máris ott izzott a vörös-arany lángokból kovácsolt penge. A férfi Randre vetette magát. Mélyen tartotta a kését, heggyel fölfelé, hogy egyetlen mozdulattal Rand testébe döfhesse.

Még most is nehéz volt szemmel tartani a fickót, de Rand könnyedén elmozdult. A Falat Simító Szél lemetszette a férfi kést tartó kezét. A mozgás íve elég volt ahhoz, hogy a kard a támadó szívébe fúródjon. Rand egy pillanatig belebámult abba a tompa szempárba, amelyik máris élettelennek tűnt, pedig a szív még dobogott, majd kirántotta a kardot a testből.

– Szürke Gyilkos! – Rand mély lélegzetet vett. Úgy érezte, órák óta ez az első korty levegő a tüdejében. A lába előtt fekvő hulla tiszta vér volt. A vörös folyadék a drága szőnyeget is gyorsan átáztatta. Most már egyáltalán nem volt nehéz észrevenni a támadót. Az Árnyék orgyilkosaival mindig is ez volt a helyzet. Mire az ember észrevette őket, általában már túl késő volt. – Ennek nincs értelme. Könnyedén végezhettél volna velem! Miért kellett elterelned a figyelmemet, hogy megközelíthessen egy Szürke Gyilkos?

Lanfear gyanakodva bámulta.

– Én nem használom fel a Lélekteleneket! Mondtam már neked, hogy különbözőek vagyunk, mi... Kiválasztottak. Úgy tűnik, hogy egy napot késtem, de még mindig maradt idő, hogy velem gyere. Hogy tanulj. Hogy életben maradj. Ez a kard – mondta, szinte megvetően. – Szinte még a tizedét sem valósítod meg annak, amire képes lennél. Gyere velem, és tanulj! Vagy talán most engem is meg akarsz ölni? Szabadon engedtelek, hogy meg tudd védeni magad!

Az asszony hangja és testtartása elárulta, hogy támadásra számít, vagy legalábbis készen áll arra, hogy kivédjen egy lehetséges támadást, ám a fiút ez még nem tartotta volna vissza, ugyanolyan kevéssé, mint az a tény, hogy Lanfear az előbb kioldotta bilincseit. Ez a nő egy Kitaszított volt! Olyan régóta szolgálta a Gonoszt, hogy hozzá képest a Fekete ajah tagjai újszülött báránykáknak tűntek. És mégis, Rand a nőt látta benne. A fiú elátkozta magát, de nem tudta bántani. Talán ha a nő az előbb megpróbálta volna megölni... Talán. De az csak annyit tett, hogy ott állt, Randet figyelte, és várakozott. Kétségtelenül készen állt arra, hogy olyan dolgokat vigyen véghez az Egyetlen Hatalom segítségével, amelyekről Rand még csak nem is álmodott, ha a fiú megpróbálta volna gúzsba kötni. Randnek sikerült Elayne-t és Egwene-t elszigetelnie, de ez a tette azon dolgok egyike volt, melyeket gondolkodás nélkül cselekedett meg, egyszerűen a tudatalattijára támaszkodva. Csak arra tudott visszaemlékezni, hogy megtette, de arra nem, hogy miként. Most legalább szilárdan tartotta a saidint. A nő nem fogja még egyszer meglepni. Semmit sem jelentett az édes rothadással a gyomrát felfordító erjedés. A saidin maga volt az élet, és talán nem is csak egyféleképpen.

Hirtelen egy gondolat tört fel a fiú elméjében – az aielek. Még egy Szürke Gyilkosnak sem sikerülhetett beosonni egy olyan ajtón, amelyik előtt fél tucat aiel áll őrséget.

– Mit tettél velük? – hördült fel, miközben úgy húzódott az ajtó felé, hogy közben ne kelljen szem elől téveszteni az asszonyt. Ha Lanfear az Egyetlen Hatalmat akarja használni, akkor talán még felfedezheti ennek egy kis jelét, valamit, ami kellő időben figyelmezteti. – Mit tettél az aielekkel, ott kint?

– Semmit – válaszolta a nő hűvösen. – Ne menj ki oda! Lehet, hogy csak ki akarják próbálni, mennyire vagy sebezhető, de akár meg is ölhetnek, ha úgy viselkedsz, mint egy bolond.

Rand kitaszította az ajtó bal szárnyát, és ami elé tárult, az nem volt más, mint a puszta rettenet.

Tizedik fejezet

A Kő harcol!

Rand lábánál halott aielek feküdtek, összegabalyodva három, teljesen hétköznapi, egyszerű kabátot és nadrágot viselő férfi holttestével. Hétköznapi emberek, eltekintve attól, hogy hat aielt, a teljes őrséget legyilkolták, némelyiket láthatóan még azelőtt, hogy egyáltalán észrevette volna, mi történik, és attól, hogy mind a hat férfi testét legalább két-két aiel lándzsa járta át.

Ez azonban még fele sem volt annak, amit a fiú látott. Ahogy kinyitotta az ajtót, küzdelem zaja jött árvízként felé: a vörös oszlopok között üvöltöttek, nyüszítettek, acél csapódott az acélnak. Az előcsarnokban, az aranyozott lámpák alatt a védelmezők az életükért harcoltak a hatalmas termetű, náluk sokkal magasabb és testesebb, fekete árnyakkal. Olyanok voltak, mintha nagydarab emberek volnának, csak éppen fejüket szarvak vagy tollak torzították el, szájuk és orruk helyén pedig állati pofa vagy madárcsőr éktelenkedett. Trallokok. Némelyik csizmába bújtatott lábakon, a többi patákon és karmokon járt, tüskés fejszéikkel és horgas lándzsáikkal, meg hátrahajló, kaszaszerű kardjaikkal módszeresen gyilkolták az embereket. Egy Myrddraal is velük harcolt, olyannak tűnt, mint egy sima mozgású ember, csakhogy fekete páncélba bújtatott bőre féregszerűen fehér volt, mintha az összes vére elhagyta volna húsát.

Valahol, a Kőben riadó gongja szólalt meg, majd halálos hirtelenséggel elhallgatott. Ekkor újabb, majd újabb gong vette át a helyét, rezes zúgásával.

A védelmezők hevesen küzdöttek, és még mindig többen voltak, mint a trallokok, de hát az emberek eleve többen voltak náluk. Rand tekintete épp csak a védelmezők kapitányára esek, amikor a Myrddraal egyik puszta kezével félig letépte a kapitány arcát, a másikkal pedig beledöfte fekete kardját a védelmező torkába, miközben kígyóként siklott el a katonatiszt döfködő lándzsája elől. A védelmezőknek most olyan lényekkel kellett szembenézniük, amelyekről addig azt hitték, csupán az utazók gyermekeket ijesztgető meséiben léteznek; idegeik a látványtól pattanásig feszültek. Az egyik katona elveszítette kerek sisakját, és most eszeveszetten menekülni próbált, ám ekkor az egyik trallok nehéz fejszéje dinnyeként hasította szét a fejét. Újabb és újabb emberek néztek a Myrddraal arcába, és menekültek el üvöltve. Az Enyész eléjük siklott, hogy levágja őket. Egy percen belül valamennyi ember menekülőfélben volt.

– Enyész! – kiáltotta Rand. – Gyere csak, Enyész! – A Myrddraal megállt, mintha sosem mozdult volna, sápadt, szem nélküli arcát Rand felé fordította. A fiún félelem hullámzott végig a szörnyeteg tekintetétől, amely képes volt átszivárogni azon a hűvös nyugalmon is, amely mindig körülvette, valahányszor a saidint tartotta markában. A Határvidéken ez a mondás járta: „Az Enyész tekintete félelem”. Rand régen úgy hitte, az Enyészek úgy lovagolják meg az árnyakat, mintha hátas állatok lennének, és képesek eltűnni, ha oldalt fordulnak. És ezek a régi hiedelmek, nem is álltak olyan távol a valóságtól!

A Myrddraal felé siklott, Rand pedig átugrotta az ajtóban heverő holttestet, hogy megütközzön a szörnyeteggel. Csizmája csúszott a vér borította, fekete márványon, amikor földet ért.

– Riadóztassátok a Követ! – üvöltötte ugrás közben. – A Kő harcol! – ez volt az a csatakiáltás, amelyet az erőd bevételének éjjelén hallott.

Úgy tűnt, mintha szobájából dühös kiáltást hallana:

– Ostoba!

Ám most nem volt ideje Lanfearen gondolkozni, vagy azon, mit fog tenni a nő. Már ez a csúszás is majdnem az életébe került: alig fordította vörös-arany kardját a Myrddraal ellen, a fegyver máris fekete pengébe ütközött.

– Riadóztassátok a Követ! A Kő harcol! – Irányítania kellett a védelmezőket, ha nem akart egyedül maradni egy Myrddraallal és húsz trallokkal. – A Kő harcol!

– A Kő harcol! – hallotta vissza valakitől, majd mások is csatlakoztak: – A Kő harcol!

Az Enyész olyan siklással mozgott, mint egy kígyó, és a csúszómászó benyomását csak erősítette a fekete mellvért. De még egy fekete kobra sem tudott volna ennyire gyorsan lecsapni. Rand egy ideig csak arra volt képes, hogy saját, páncéltalan testétől távol tartsa a fekete pengét. A sötét fém olyan sebeket volt képes ütni, amelyek azután rothadásnak indultak, és legalább annyira nehéz volt őket gyógyítani, mint azt, amelyik a fiú oldalán éktelenkedett. Valahányszor találkozott a Shayol Ghul lejtőin kovácsolt fekete fém az Egyetlen Hatalom készítette vörös-arany pengével, kékesfehér ívfény világította meg a termet, elvakítva a szemeket.

– Ezúttal meghalsz – mondta a Myrddraal recsegő, száraz falevelekhez hasonló hangon. – A húsodat a trallokoknak adom, az asszonyaitokat pedig magamnak tartom meg!

Rand olyan hidegvérrel és olyan kétségbeesetten küzdött, mint még soha. Az Enyész remek kardvívó volt. Mégis, eljött a pillanat, amikor a fiú kardja már nemcsak arra volt képes, hogy kivédje a fekete penge csapását, hanem a vörös-arany karddal lecsapott a sötét fegyverre. A kard átszelte ellenfele pengéjét, és közben sistergés hallatszott, mint amikor jég hullik az olvadó fémre. Következő csapásával lemetszette az Enyész fejét; a csontokon áthatoló ütés erejétől karja megremegett. A lény azonban még most sem esett el. A fej nélküli alak vadul ugrált, és törött kardjával vakon csapkodott tovább a levegőben.

Amikor a Myrddraal feje végiggurult a padlón, a megmaradt trallokok rángatózva, rúgkapálva, szőrös kezükkel a fejüket tépve szintén elestek. Ez volt a Myrddraalok és a trallokok gyenge pontja. Még az Enyészek sem bízhattak a trallokokban, ezért gyakran kötötték őket magukhoz valamilyen módon, amelyet Rand nem egészen értett; nyilvánvalóan így próbálták biztosítani a trallokok hűségét, ám ha a szemnélküli szörnyeteg elesett, a hozzá kötött trallokok sem élték túl sokáig pusztulását.

A talpon maradt védelmezők – alig több féltucatnyinál – nem haboztak. Két-háromfős csoportokban valamennyi trallokot többször átszúrták lándzsáikkal, míg azok egyet is mozdultak. Amikor a szörnyetegek elhallgattak, a néhány túlélő sebesült nyöszörgése és zokogása vált hallhatóvá. Jóval több emberi holttest borította a padlót, mint amennyi árnyfattya feküdt ott. A fekete márvány csúszott a fekete, ezért szinte láthatatlan vértől.

– Hagyjátok! – szólt Rand a védelmezőkre, akik megpróbálták levágni a még mindig mozgó Myrddraalt. – Már halott. Csak épp az Enyészek nem szívesen ismerik be, hogy elpusztultak – ezt Lan mondta neki olyan régen, hogy az most egy örökkévalóságnak tűnt; a fiú pedig már korábban is látta, hogy az őrzőnek igaza volt. – A sebesültekről gondoskodjatok!

A katonák a fej nélküli, vagdalkozó alakra meredtek, a tátongó sebre, majd borzongva elhátráltak, és valamit a Lappangókról mormogtak. Tearben így nevezték az Enyészeket a gyermekmesék. Néhányan a halottakat kezdték vizsgálgatni, nem maradt-e valaki életben, félrehúzva azokat, akik képtelenek voltak lábra állni, talpra segítve a még mozgásképes katonákat. Ám azok voltak többségben, akiket otthagytak a padlón. A sebesülteket most csupán a saját ingeikről tépett csíkokkal tudták bekötözni.

Most nem voltak ezek a teariek olyan nyalka legények, mint korábban. Mell- és hátvértjeik többé nem csillogtak, hanem horpadások és vágások borították őket; az előbb még kifogástalan piros-arany zubbonyukat és nadrágjukat vérfoltok éktelenítették. Némelyik elveszítette a sisakját, és sokan lándzsáikra támaszkodtak, mintha egyedül az tartaná őket lábon. Talán így is volt. A katonák ziháltak, arcukra vad kifejezés ült ki, amely páni félelemről vagy vak zsibbadtságról árulkodott, amely csata közben gyakran elfogja az embereket. Bizonytalanul bámultak Randre – félelmet tükröző pillantások voltak ezek –, mintha ő hívta volna életre ezeket a mitikus teremtményeket, egyenesen a Fertőből.

– Töröljétek le a lándzsahegyeket! – utasította a katonákat. – Az Enyész vére átmarja a fémet, mint a sav, ha sokáig rajta hagyják! – Többen lassan megmozdultak, hogy teljesítsék a parancsot, habozva törölték a lándzsahegyeket abba, amit találtak: saját halottaik zubbonyába.

A folyosón távolabbi harc zaja érkezett, fojtott kiáltások, fém csapódásának hangjai. A katonák már kétszer engedelmeskedtek Randnek, most itt volt az idő, hogy megnézze, vajon továbbra is azt teszik-e, amit mond. Hátat fordítva nekik, átkelt az előcsarnokon, és a csatazaj felé indult.

– Kövessetek! – rendelte el. Felemelte tűzkardját, hogy emlékeztesse a többieket, ki is ő, remélve, hogy ez a felismerés nem von maga után egy hátába szúrt lándzsát. De meg kellett kockáztatnia. – A Kő harcol! Előre a Kőért!

Egy pillanatig csak saját, üres lépteit hallotta visszhangozni az oszlopos csarnokban; azután további csizmák zaját hallotta.

– Előre a Kőért! – kiáltotta egy férfi, majd mások is követték példáját.

– A Kőért és a Sárkány Nagyúrért!

Rand meggyorsította lépteit, és vezetni kezdte véres kis csapatát, mélyen a Kő belsejébe.

Hogy hol járt Lanfear, és miféle szerepet játszott ebben az egészben, ezen Randnek most nem volt ideje gondolkozni. A Kő folyosóit végig halottak szegélyezték, saját vérükbe fagyva, itt egy, ott kettő vagy három, védelmezők, szolgák, aielek. Nők is feküdtek, vászonruhát viselő nemes hölgyek és gyapjúba öltözött szolgálónők, akiket menekülés közben vágtak le. A trallokok nem törődtek azzal, kit ölnek meg; örömüket lelték a gyilkolásban. A Myrddraalok pedig még rosszabbak voltak: ők a fájdalmat és a halált dicsőségnek fogták fel.

Egy kicsit mélyebben szinte forrt Tear Köve. A folyosókon trallokok csoportjai portyáztak, néha egy-egy Myrddraal vezetésével, máskor csak magukban. Az aielekkel vagy a védelmezőkkel harcoltak, levágták a fegyverteleneket, és tovább vadásztak újabb áldozatokra. Rand kis csapatát bármely árnyfattya ellen bevetette, akit csak talált, kardja egyforma könnyedséggel vágta a durva húst és a fekete páncélt. Egyedül az aielek voltak képesek szembenézni az Enyészekkel anélkül, hogy lebénultak volna a félelemtől. Az aielek és Rand. Inkább otthagyta a trallokokat, hogy az Enyészeket pusztíthassa; egyetlen Myrddraal néha úgyis egész tucat trallokot rántott magával, ha egyszer meghalt, vagy akár kétszer annyit is. Néha azonban egyet sem.

Rand csapatának néhány védelmezője elesett, ám aielek is csatlakoztak hozzájuk, csaknem megduplázva létszámukat. Embercsoportok bonyolódtak heves közelharcba, amelynek kiáltásai és fegyvercsörgései a távolból hallatszottak, mintha elszabadult volna a pokol. Katonákat, akik Rand mögött elestek, mások váltottak fel, és a végére már senki sem maradt azok közül, akikkel elindult. Néha egyedül küzdött, vagy üres folyosón futott végig, ahol rajta kívül csak a halottak voltak. A távoli csatazaj után haladt.

Egyszer, egy sokajtós, hosszú teremre néző oszlopcsarnokban Moiraine-t és Lant látta meg, akiket két védelmezővel együtt körülvettek a trallokok. Az aes sedai felvetett fejjel állt ott, mint a csaták legendákban szereplő királynője, és körülötte állati alakok változtak lángoló fáklyákká, de azonnal újak helyettesítették őket, akik a rengeteg ajtón léptek be, sokszor hatan-nyolcan egyidőben. Akik megmenekültek Moiraine tüzétől, azokat Lan kardja kaszabolta le. Az őrző arcának mindkét fele véres volt, mégis olyan hűvös egyszerűséggel adta elő formagyakorlatait, mintha csak a tükör előtt gyakorolna. Ekkor egy farkaspofájú trallok lándzsát hajított Moiraine háta felé. Lan megpördült, mintha hátul is szeme lenne, és térdnél lemetszette a trallok lábát. Az üvöltve elesett, de még így is elhajította lándzsáját Lan felé, miközben egy másik durván lesújtott fejszéje tompa felével az őrzőre.

Rand semmit sem tehetett, mert abban a pillanatban őt magát és két társát is öt, vaddisznóagyart és tulok- meg kosszarvat viselő trallok támadta, akik puszta lendületükkel kilökték az embereket az oszlopcsarnokból. Öt trallok minden nehézség nélkül megölhetett volna három embert, csakhogy egyikük Rand volt, olyan karddal, amely úgy vágta páncéljukat, mint a vajat. Az egyik védelmező meghalt, a másik pedig eltűnt, miközben egy sebesült trallokot, az öt szörnyeteg egyetlen túlélőjét üldözte. Amikor Rand visszasietett az oszlopok közé, a lenti teremből égett hús szaglott, és nagy, megperzselődött testek borították a padlót, ám Moiraine és Lan nyomát nem látta.

Így folyt a küzdelem a Kőért. Vagy Rand életéért. A harc kitört, majd arrébb vonult, esetleg abbamaradt, amikor az egyik fél győzött. Az embereknek nemcsak trallokokkal és Myrddraalokkal kellett küzdeniük, hanem emberekkel is. Árnybarátok is harcoltak az árnyfattyak oldalán, durva ruhákba öltözött fickók, akik úgy néztek ki, mint a szökött katonák vagy az útonállók. Látszott rajtuk, hogy legalább annyira félnek a trallokoktól, mint a teariek, de épp annyira válogatás nélkül öltek, mint gazdáik. Rand kétszer azt is látta, amint trallokok ölnek más trallokokat. A fiú csak azt tudta elképzelni, hogy a Myrddraal elveszítette felettük az irányítást, és felülkerekedett rajtuk a vérszomj. Ha egymást akarják legyilkolni, hát ő nem fog beavatkozni!

Azután éppen egyedül kereste a csata helyét, amikor, befordulván egy sarkon, három trallokba botlott; mindhárom szörnyeteg kétszer olyan nagydarab és még felével olyan magas volt, mint ő. Egyiküknek horgas sascsőr állt ki egyébként emberi arcából, amellyel egy teari nemes asszony holttestéről leszakított karját tépte, a másik kettő pedig pofáját nyalogatva nézte. A trallokok bármit felfaltak, ami hús volt. Nem lehetett tudni, Rand vagy ők lepődtek meg jobban, mindenesetre a fiú tért először magához.

A sascsőrű fenevad nyitott páncéllal és hassal zuhant a földre. A „Gyík a Tüskebokorban” vágás megtette volna a másik kettőnek is, ám az első, elesett trallok, amelyik még mindig vergődött, félig kirúgta a fiú alól a lábát, ő pedig megtántorodott, és kardja csupán ellenfele páncéljából vágott ki egy darabot. Rand egyenesen a második trallok elé esett, aki rázuhant, és farkaspofájával a semmi felé kapkodott. A hatalmas test maga alá temette a fiút és leszorította kardot tartó kardját. A talpon maradt szörnyeteg felemelte tüskés fejszéjét, és elvigyorodott, már amennyire vaddisznóagyaras pofája erre képes volt. Rand kétségbeesetten próbált megmozdulni, levegőhöz jutni.

Ekkor egy kaszaszerű penge hasította ketté a vaddisznófejet, egészen a nyakáig.

Egy negyedik, kecskefogakkal éktelenkedő trallok vicsorgott Randre, és kiszabadította halott társából a kardját. Majd, patájával a járólapon hangosan kopogva, elrohant.

Rand félig döbbenten szabadította ki magát a súlyos holttest alól. Egy trallok mentette meg az életemet. Egy trallok? Testét trallok vér borította feketén és vastagon. A folyosó távolabbik végén, ellentétes irányban attól, amerre a kecskeszarvas trallok menekült, kékesfehér fények villantak, ahogyan két Myrddraal vált láthatóvá. Egymással harcoltak, olyan könnyedén mozogva, mintha nem is lennének csontjaik. Egyikük a másikat egy keresztfolyosóba kényszerítette, mire a felvillanó fény többé nem látszott. Megőrültem! Csak ez lehet! Teljesen elment az eszem, ez pedig mind egy őrült álom!

– Mindent kockára teszel, ahogy ilyen vadul rohangálsz azzal... azzal a karddal!

Rand megfordult, és Lanfearrel nézett szembe. A nő megint egy olyan lány alakját vette fel, aki nem volt idősebb a fiúnál, sőt, talán inkább fiatalabbnak tűnt. Selene felemelte fehér szoknyáját, hogy átlépjen egy teari nő szétszaggatott holttestén; arckifejezésén annyi érzelem sem tükröződött, mintha egy fadarab lett volna az.

– Ágakból építesz kunyhót – folytatta a nő –, amikor márványpalotát is varázsolhatnál, ujjad egyetlen csettintésével. Az ilyen lényeket, mint ezek a trallokok, kicsiny erőfeszítéssel megölhetnél, ehelyett majdnem magadat öleted meg! Még tanulnod kell! Gyere velem!

– Ez a te műved? – követelte a fiú. – Az a trallok, aki megmentett? És azok a Myrddraalok? Te csináltad?

A nő egy pillanatig rajta nyugtatta a tekintetét, mielőtt halványan, sajnálkozva megrázta a fejét.

– Ha elvállalom, akkor legközelebb megint számítani fogsz rá, az pedig az életedbe kerülhet. A többiek közül egy sem tudja, ki mellett állok valójában, nekem pedig ez így jó. Nem számíthatsz tőlem nyílt segítségre!

– Hogy a segítségedre számítanék? – mordult fel Rand. – Te át akarsz állítani az Árnyék oldalára! Ne hidd, hogy a behízelgő szavaid miatt majd elfelejtem, ki is vagy valójában! – Rand fókuszált, mire a nő az egyik faliképnek zuhant, olyan keményen, hogy felmordult. Ott tartotta Lanfeart, a vadászjelenetekkel ékesített szöveten, egy lábnyira a padlótól, fehér ruhája szétterült a falon. Hogyan is blokkolta Egwene-t és Elayne-t? Emlékeznie kell!

Hirtelen átrepült a folyosón, és a Lanfearrel szembeni falnak vágódott, majd hozzátapadt, akárcsak egy rovar. Az a valami, ami tartotta, alig hagyta lélegezni.

Lanfearnek azonban semmi baja nem volt a légzésével.

– Amit te tudsz, azt én is tudom, Lews Therin! És még nálad is jobban! – A falnak szegezett nő hangja higgadtan szólt. A csatazaj felhangzott valahol a közelben, azután elhalt, amint a harcok arrébb vonultak. – Töredékét használod a tudásodnak, azt is csak félig-meddig, és hátat fordítasz annak, amivel bárkit legyőzhetnél, aki ellened tör. Hol van Callandor, Lews Therin? Csak nem még mindig a hálószobádban, mint valami használhatatlan dísztárgy? Azt hiszed, egyedül a te kezed forgathatja, most, hogy kiszabadítottad? Ha Sammael itt van, ő biztosan elveszi, és ellened fordítja. Még Moghedien is elragadná, hogy ne használhassad te; sokat kapna érte, ha eladná bármely férfi Kiválasztottnak!

A fiú küszködött a fogva tartó erő ellen, de csak a fejét volt képes mozgatni. Callandor, az egyik Kitaszított férfi kezében! Erre gondolva majdnem megőrült a félelemtől és a tehetetlen dühtől. Fókuszált, próbálta lefeszíteni magáról azt, ami fogva tartotta, de semmit nem talált. Ekkor hirtelen vége volt; még mindig erőlködve elléphetett a faltól, és csak azután vette észre, hogy szabad. Pedig semmit sem tett.

Lanfearre pillantott. A nő most is ott függött, olyan önelégülten, mintha csak a kertben levegőzne. A nő megpróbálta elkábítani, magához csábítani. Rand habozott a nőt tartó áramlatok láttán. Ha megköti őket, és ott hagyja Lanfeart, a Kitaszított talán a fél Követ lerombolja, miközben megpróbál kiszabadulni – ha közben egy arra haladó trallok nem öli meg, azt gondolva, hogy az egyik tearivel van dolga. Ennek nem kellett volna zavarnia Randet – hiszen egy Kitaszított haláláról volt szó! –, de a gondolat, hogy egy nőt ott hagyjon védtelenül bárki prédájának, a trallokoknak, elborzasztotta. A nő rezzenéstelen arcába nézve azonban elszállt ez a gondolat. Lanfeart senki a Kőben nem bánthatja, amíg képes fókuszálni. Ha megtalálhatná Moiraine-t, hogy az elzárja a Kitaszítottat az Igazi Forrástól...

Ezúttal is Lanfear segítette a döntéshez. Az elvágott fonalak visszacsapódva hátralökték a fiút, a nő pedig könnyedén a padlóra lépett. Rand csak bámulta, ahogyan ellépett a faltól, és nyugodtan lesimította szoknyáját.

– Erre nem lehetsz képes! – mondta ostobán, levegő után kapkodva, a nő pedig mosolygott.

– Nem kell látnom egy áramlatot ahhoz, hogy kibogozzam, ha tudom, mi az, és hol van. Látod, még sokat kell tanulnod! De én kedvellek így. Mindig túlságosan makacs voltál, és túlzottan magabiztos ahhoz, hogy az kellemes legyen! Jobban éreztem magam, amikor kissé bizonytalankodtál. Szóval, megfeledkeztél Callandorról?

A fiú még mindig habozott. Az egyik Kitaszítottal állt szemben, és semmit sem tehetett. Megfordult, és Callandorért sietett. A nő nevetése követte lépéseit.

Ezúttal sehová sem kanyarodott be, hogy trallokokkal és Myrddraalokkal harcoljon. Egy pillanatra sem lassította le vad vágtáját a Kő folyosóin át, csak ha az útjába álltak. Ilyenkor tűzből készült kardjával vágott magának utat. Látta Perrint és Faile-t, barátja fejszét tartott a kezében, a lány pedig késekkel fedezte Perrint; úgy tűnt, a trallokok éppúgy elkerülik a fiú sárga szemének pillantását, mint fejszéjének csapását. Rand otthagyta őket anélkül, hogy még egyszer rájuk nézett volna. Ha egy Kitaszított megszerzi Callandort, akkor napkeltekor már egyikük sem lesz életben.

Zihálva rohant át az oszlopos előcsarnokon, átugorva az ott fekvő halottakat, védelmezőket és trallokokat egyaránt, hogy sietve elérhesse Callandort. Felrántotta az ajtószárnyakat. A Kard, Ami Nem Kard, ott ült aranyozott és ékkövekkel kirakott állványán, és ragyogott a lenyugvó nap fényében. Rá várt.

Most, hogy látótávolságban, biztonságban tudta, csak vonakodva érintette meg. Egyszer már használta Callandort úgy, ahogyan valójában használni tervezték. De csak egyszer. Tudta, mi vár rá, ha újból a kezébe veszi, és segítségével annyit vesz magához az Igazi Forrásból, amennyire egyetlen halandó sem képes. Nagy nehezen elengedte a vörös-arany kardot; amikor eltűnt, majdnem visszaidézte.

Rogyadozó lábbal átlépett a Szürke Gyilkos holttestén, és lassan Callandor markolatára helyzete a kezét. Hideg volt, mint egy sokáig sötétben hagyott kristály, de már nem érezte annyira simának, ami könnyedén a kezébe siklik.

Valamit megérzett. Felnézve egy Enyészt látott meg, amint az ajtóban áll, habozva. Sápadt arcának szem nélküli tekintetét Callandorra függesztette.

Rand a saidin után nyúlt, és Callandoron keresztül megragadta. A Kard, Amely Nem Kard, vakítóan felragyogott a kezében, mintha csak a déli napot tartaná. Az Egyetlen Hatalom megtöltötte, és viharként dübörgött rajta végig. Érezte a rontást, fekete hullámként borította el. Ereiben olvadt sziklaként lüktetett a vér; bensejének hidege a napot is megfagyaszthatta volna. Használnia kellett, vagy túlérett dinnyeként kipukkad!

A Myrddraal megfordult, hogy elmeneküljön, fekete ruhái és páncélja azonban hirtelen összeugrottak, és a szörny helyén csupán olajos korom szállingózott a levegőben.

Rand annak sem volt tudatában, hogy egyáltalán fókuszált, csak amikor látta az eredményét. Akkor sem tudta volna megmondani, mit tett, ha az élete függött volna tőle. Azt azonban tudta, hogy semmi sem fenyegetheti az életét, amíg a kezében tartja Callandort. Az Egyetlen Hatalom úgy dübörgött benne, mintha a világ szíve volna. Callandorral bármire képes volt. A Hatalom hegyeket püfölő kalapácsként száguldozott benne. A Hatalom egyetlen száljával kilökte a Myrddraal szállingózó maradványait és a ruháit, meg a páncélját az előcsarnokba, majd egy másik, vékony fonattal mindkettőt elhamvasztotta. Majd kirohant, hogy azokra vadásszon, akik azért jöttek, hogy őt vadásszák le.

Páran máris odaértek az előcsarnokba. Egy újabb Enyész meg egy csoport guggoló trallok a terem túlsó végében, az oszlopok előtt a huzat szárnyán kiröppenő hamut tanulmányozták, mindazt, ami megmaradt a Myrddraalból és ruházatából. Amikor meglátták a Callandort ragyogó napként tartó Randet, a trallokok felüvöltöttek, mint a vadállatok. Az Enyész döbbenettől bénultan állt. Rand nem hagyott nekik esélyt a menekülésre. Határozott tempóban feléjük indult, fókuszált, mire lángok törtek elő az árnyfattyak alatti puszta, fekete márványból, olyan forrón, hogy Rand kénytelen volt kezével eltakarni az arcát. Mire odaért, a lángok már eltűntek; semmi sem maradt, csupán homályos körök a márványon.

Visszaindult a Kő belsejébe, és valamennyi trallok, valamennyi Myrddraal, akivel találkozott, lángok között lelte halálát. Elhamvasztotta őket, miközben aielekkel vagy teariekkel harcoltak, miközben a halottaktól elvett lándzsákkal vagy kardokkal védekezni próbáló szolgákat ölték. Futás közben égette el őket, miközben újabb áldozat után néztek, vagy éppen előle menekültek. Rand felgyorsította lépteit, először sietni, majd futni kezdett, el az ellátatlanul fekvő sebesültek mellett, el a halottak mellett. Ez még nem volt elég; nem tudott elég gyorsan mozogni. Miközben tucatjával ölte a trallokokat, mások még mindig gyilkoltak, még ha csak azért is, hogy elmenekülhessenek.

Rand hirtelen megállt. Körülötte, a tágas folyosón halottak feküdtek mindenütt. Valamit tennie kellett – ennél többet: az Egyetlen Hatalom ott tombolt a csontjaiban, megfagyasztva a velejét. Valami olyat kellett tennie, amivel valamennyiüket megölheti; mindet, egyszerre. A saidinra telepedő rontás elöntötte, mint egy hegy nagyságú, rothadó máz, és azzal fenyegette, hogy elégeti lelkét. Felemelte Callandort, és rátapadt az Igazi Forrásra, olyan erősen, míg már majdnem sikítani kezdett a dermedt lángok perzselésében. Meg kellett ölnie mindet.

Felette, közvetlenül a mennyezet alatt, a levegő lassan kavarogni kezdett, egyre gyorsabban forgott, vörös, fekete és ezüstös csíkokat kavarva. Forgás közben a közepe beesett, még erősebben forrt, és örvénylés közben sivító hangot adott, miközben kisebbre zsugorodott.

Rand arcán izzadságcseppek gurultak végig, és felnézett az örvényre. Fogalma sem volt, mi lehet ez, csak az a megszámlálhatatlanul sok fonat kötötte ehhez a tömeghez. Mert tömege volt; súlya, amely egyre nőtt, miközben az a dolog egyre beljebb esett, a közepébe. Callandor mind fényesebben ragyogott, már túl fényesen ahhoz, hogy rápillanthasson; becsukta a szemét, de a fény még így is majdnem keresztülégette a szemhéját. A Hatalom keresztülszáguldott rajta, tomboló áradatként mindent el akart söpörni egyetlen örvényben, mindazt, ami Rand volt. El kellett engednie. Mást nem tehetett. Kényszerítette magát, hogy kinyissa a szemét. Mintha belenézett volna a világ egyetlen trallokfej méretűre zsugorított, összes viharába. El kell engedni... el kell... el kell...

Most. A gondolat úgy lebegett ott, mint valami vihogás tudatának peremén. Elvágta a belőle kiinduló fonatokat, és hagyta, hogy az a dolog tovább kavarogjon, tovább pörögjön, mint fúró a csonton. Most.

Ekkor villámlani kezdett, az ezüstösen felvillanó kisülések végigcikáztak jobbra is, balra is. Az oldalsó folyosóról egy Myrddraal lépett elő, és mielőtt még egy lépést tehetett volna, már vagy fél tucat energianyaláb sújtott le rá, darabokra szaggatva a lényt. A többi végigfolyt a folyosó valamennyi elágazásán, de egyre csak újabbak keletkeztek, minden egyes másodpercben.

Randnek fogalma sem volt, hogyan csinálja mindezt, hogyan működik az egész. Csak állt ott, reszketve a Hatalomtól, amely arra sürgette, hogy használja. Még, akkor is, ha belepusztul. Érezte, ahogyan a trallokok és Myrddraalok elpusztulnak, érezte, ahogyan lecsapnak a villámok és megölik őket. Bárhol a világon megölhette volna őket. Callandorral a kezében bármire képes volt. De azt is tudta, ha megpróbálja, ő is éppolyan biztosan belehal.

Moiraine ott állt tízlépésnyire, és a fiúra meredt. Az aes sedai ruhája rendezett volt, minden egyes ránc a helyén állt, haja azonban ziláltnak tűnt. Fáradtnak látszott és döbbentnek.

– Hogyan...? Amit tettél... nem hittem, hogy ez lehetséges! – Lan is felbukkant a folyosón, félig tántorogva, karddal a kezében, véres arccal, tépett zubbonyában. Moiraine, anélkül, hogy levette volna Randről a szemét, kinyújtotta kezét, hogy megállítsa az őrzőt, nehogy közelebb menjen hozzá. Vagyis Randhez. Mintha még Lan számára is veszélyes volna közelebb merészkedni. – Jól vagy, Rand?

Rand elfordította tekintetét a nőről, és egy sötét hajú kislányra nézett, aki még alig nőtt ki a gyermekkorból. A hátán feküdt, szeme tágra nyíltan bámulta a mennyezetet, ruhájának dekoltázsában alvadt vér ült. Rand szomorúan lehajolt, hogy kifésülje a lány homlokába hullott haját. A Fényre, de hisz ez csak egy gyerek! Elkéstem! Miért nem tettem meg már korábban? Egy gyerek!

– Majd gondoskodom róla, hogy elvigyék, Rand – szólalt meg Moiraine gyengéden. – Most már nem segíthetsz rajta.

A fiú keze olyan szorosra zárult Callandor markolatán, hogy az már fájt.

– Ezzel bármit képes vagyok megtenni! – mondta, saját fülének is érdes hangon. – Bármit!

– Rand! – szólt rá Moiraine sürgetőn.

De a fiú nem hallgatott rá. A Hatalom vele volt. Callandor felragyogott, és ő maga volt a Hatalom. Fókuszálva szálakat vezetett a gyermek testébe, kutatva, keresve, próbálkozva. A természetellenesen merev lábakban és karokban turkált.

– Rand, ezt nem teheted! Nem teheted!

Lélegeznie kell! A lány melle emelkedni és süllyedni kezdett. A szíve. A szívének vernie kell! A mellén tátongó sebből megkeményedett és megfeketedett vér buggyant elő. Éledj fel! Éledj már fel, a Fény égessen meg! Nem akartam elkésni! A lány szeme üvegesen meredt rá. Élettelen volt. A fiú arcán leplezetlenül folytak a könnyek.

– Élnie kell! Gyógyítsa meg, Moiraine! Én nem tudom, hogyan kell! Gyógyítsa meg!

– A halált nem lehet meggyógyítani, Rand. Nem mi vagyunk a Teremtő!

Rand, a halott szemét bámulva, lassan visszahúzta a szálakat. A holttest mereven visszazuhant a földre. A holttest. Elfordította a fejét, és vadul felüvöltött, akár egy trallok. Tűzostor vágott végig a falakon és a mennyezeten, ahogyan tehetetlen dühében és fájdalmában tombolt.

Ekkor elernyedt, és elengedte a saidint. Úgy lökte el magától, mintha valami szikladarabot gördítene odébb, mintha magát az életet taszítaná el magától. Az Egyetlen Hatalommal együtt az erő is elszállt a testéből. A rontás azonban maradt, a sötétségbe húzó rothadást még mindig érezte. Le kellett támasztania Callandort a padlóra, és megkapaszkodni benne, hogy talpon tudjon maradni.

– A többiek – még a beszéd is nehezére esett, fájt a torka. – Elayne, Perrin és a többiek? Őket sem tudtam megmenteni, mert túl későn cselekedtem?

– Nem késtél el – felelte Moiraine nyugodtan. De azért nem jött közelebb, Lan pedig készen állt arra, hogy közé és Rand közé ugorjon, ha ez szükségessé válik. – Nem szabad...

– Életben vannak? – üvöltötte Rand.

– Igen – biztosította az aes sedai.

A fiú megkönnyebbülten bólintott. Megpróbált nem pillantani a lány holttestére. Három napot várt, hogy holmi lopott csókokat élvezhessen! Ha három nappal ezelőtt cselekvésre szánja el magát... Csakhogy az alatt a három nap alatt sok mindent megtanult, amit használni tud, ha összerakja ismereteit. Ha... Legalább a barátait megmenthette. – Hogyan jutottak be a trallokok? Nem hiszem, hogy megmászták a falakat, mint az aielek, így, fényes nappal! Még mindig nappal van? – Megrázta a fejét, mintha valami ködöt akarna elhessegetni magáról. – Nem számít. A trallokok. Hogyan?

Ezúttal Lan válaszolt:

– Ma délután nyolc, hatalmas, gabonát szállító uszály kötött ki a Kő dokkjainál. Úgy tűnik, senkiben sem merült fel a kérdés, hogyan lehet, hogy gabonaszállítmány érkezik lefelé a folyón – az őrző hangjában felháborodottság csengett –, vagy hogy miért a Kőnél kötnek ki, és vajon miért nem nyitják ki a fedélzeti nyílást, csak közvetlenül napnyugta előtt. Egy szekérkaraván is érkezett – körülbelül két órája –, harminc szekér, amelyről azt állították, hogy valamilyen uraságnak a holmiját hozzák, aki vidékről tér vissza a Kőbe. Amikor félrehúzták a vásznat, láthatóvá vált, hogy a szekerek is trallokokkal és Enyészekkel vannak megrakva. Ha másfelől is érkeztek, én legalábbis még nem tudok róluk.

Rand ismét bólintott, és ettől az erőfeszítéstől megbicsaklott a lába. Lan ekkor hirtelen ott termett, és megragadta Randet a hóna alatt, hogy felállítsa. Moiraine a kezébe vette a fiú arcát. Rand testét valami jeges érzés járta át, nem a valódi Gyógyításé, hanem az a fajta jeges érintés, ami után eltűnik a fáradtság. Legalábbis a nagy része. A magja ugyan ott marad, mintha egész nap dohányt kapált volna. Ellépett Lantól, hiszen nem volt többé szüksége a támogatására. Az őrző aggódón figyelte, valóban meg tud-e állni a lábán, de lehet, hogy csak azért nézett rá így, mert nem tudta pontosan, mennyire veszélyes a fiú, mennyire ép az elméje.

– Valamennyit szándékosan meghagytam – mondta Moiraine. – Ma éjjel aludnod kell.

Aludni. Túl sok volt a tennivalója ahhoz, hogy most aludjon. De azért bólintott. Nem akarta, hogy a nő dühös legyen rá. Azután így szólt:

– Itt volt Lanfear. Nem ő csinálta. Legalábbis ő ezt mondta, és én hiszek neki. Nem látszik meglepettnek, Moiraine! – De Lanfear ajánlata biztosan meglepné! Vagy őt semmi sem tudja kibillenteni az egyensúlyából? – Itt járt Lanfear, és én beszéltem vele! Maga pedig egyáltalán nincs meglepődve!

– Kétlem, hogy megölhetnéd. Még nem – az aes sedai egy szemvillanásnyi időre a Callandorra pillantott. – Legalábbis fegyvertelenül nem. És abban is kételkedem, hogy ő meg akarna ölni téged. Most még nem. Keveset tudunk a Kitaszítottakról, és annál is kevesebbet Lanfearről, de annyit igen, hogy szerette Lews Therin Telamont. Azt azért nem állítanám, hogy felőle biztonságban vagy – a gyilkosságon kívül még rengeteg mindent tudna tenni ellened –, de nem hiszem, hogy megpróbál megölni, legalábbis mindaddig, míg azt hiszi, visszaszerezheti Lews Therint.

Lanfear őt akarta. Az Éjszaka Leánya, akivel az anyák szófogadatlan gyermekeiket ijesztgették. Nos, őt kétségtelenül megijesztette a nő. Majdnem felnevetett. Mindig bűnösnek érezte magát, ha Egwene-en kívül más nőre nézett, erre Egwene-nek nem kell. Andor leányörököse legalább meg akarja csókolni, a Kitaszítottak egyike pedig azt állítja, hogy szereti. Ez majdnem elegendő volt ahhoz, hogy felnevessen. De csak majdnem. Lanfear láthatóan féltékeny volt Elayne-re – az a sárgahajú szajha – így nevezte. Őrület. Színtiszta őrület.

– Majd holnap – Rand elindult.

– Mit holnap? – kérdezte Moiraine.

– Holnap elmondom, mit fogok tenni – legalábbis egy részét elmondja majd. Ahogy arra gondolt, milyenné válna Moiraine ábrázata, ha az egészet elmondaná neki, ismét nevethetnékje támadt. Még ugyan maga sem tudott mindent. Lanfear majdnem hozzásegítette az utolsó darabkához anélkül, hogy tudott volna róla. Egyetlen lépés kell még, ma éjjel. Callandort tartó keze megremegett az oldalán. Ezzel bármire képes lenne. Még nem őrültem meg. Ahhoz még nem lehetek elég őrült! – Majd holnap. Jó éjt mindnyájunknak, ha a Fény is azt akarja! – Holnap majd újabb villámokat enged szabadon. Ez talán megóvja. Vagy megöli. Hiszen még nem őrült meg.

Tizenegyedik fejezet

Mi rejlik a sötétben?

Egwene csupán hálóinget viselt, miközben egyenletesen lélegezve az ágyon feküdt. A kőgyűrű egy nyitott könyv mellett hevert, a kisasztalon. A foltos, barna, piros és kék csíkos karika túlzottan nagy volt ahhoz, hogy valaki az ujján viselje. Ezenkívül formája is eltorzult, lapos volt és kifordult önmagából úgy, hogy az ember az ujját végig tudta húzni egyetlen élén úgy, hogy a gyűrű peremén körbefutva visszaérjen oda, ahol elkezdte. Csupán egyetlen pereme volt, bármilyen lehetetlennek tűnjön is ez. Egwene nem azért tette oda a gyűrűt – amely nélkül fáradozásai talán kudarcra voltak ítélve – mert nem akarta, hogy terve sikerüljön, hanem azért, mert előbb-utóbb a gyűrű nélkül is ki kellett próbálnia, mire képes. Ha nem ezt tenné, akkor olyan lenne, mint az úszó, aki csupán addig merészkedik be a vízbe, amíg a lába leér, pedig tulajdonképpen úszni akarna. Akkor meg miért ne most próbálkozzon? Cselekedeteinek ez volt az oka. Valóban az egyetlen oka.

A vastag, bőrkötésű könyv a Taraboni utazás címet viselte. Ha az ember az első sorban olvasható adatoknak hitelt ad, akkor a kandori Eurian Romavn ötvenhárom évvel ezelőtt írta, de ilyen rövid idő alatt nem valószínű, hogy sok minden megváltozott volna Tanchicóban. Ezenkívül az összegyűjtött könyvek közül ez volt az egyetlen, amelyben néhány használható képet is talált. A legtöbb kötetet csupán királyok képmásai díszítették, vagy olyan, nagy fantáziával megáldott művészek csataképei, akik jó messzire elkerülték a csatatereket.

A két ablak mögött sötétség honolt, de a lámpák elég fényt vetettek a teremre. Az ágy melletti asztalkán egy hosszú méhviasz gyertya égett az aranyozott gyertyatartóban. Egwene maga ment el a gyertyáért és a tartóért. A mai éjszaka nem tartozott azon időpontok közé, amikor egy szolgálólánnyal hozathatna magának gyertyát vagy egyáltalán bármit. A legtöbb szolgáló a sebesülteket ápolta, elesett szeretteit siratta, vagy arra várt, hogy az ő sebeit is ellássa valaki. Egyszerűen túl sok volt a sebesült, így azután az Egyetlen Hatalom segítségével csak azokat tudták meggyógyítani, akik egyébként meghaltak volna.

Elayne és Nynaeve magas támlájú székükben az ágy két oldalán ültek, melyet közvetlenül a bútor karcsú, fecskéket ábrázoló faragványokkal díszített tartóoszlopaihoz húztak. Megpróbálták idegességüket többé-kevésbé elrejteni. Elayne látszólag egész nyugodt volt, és az összképet csupán ráncos homloka és az zavarta meg, hogy időnként ajkába harapott, bár ezt csak akkor tette, ha azt hitte, hogy Egwene éppen nem látja. Nynaeve ébernek tűnt, és csak úgy sugárzott belőle az önbizalom. Régen ugyanígy töltötte el bizakodással azokat, akiknek leült betegágya mellé, de ha Egwene alaposabban megnézte, akkor társnője pillantásáról megállapíthatta, hogy Nynaeve is fél.

Aviendha keresztbe tett lábbal az ajtó mellett ült. Szürkésbarna ruhája élesen elütött a szőnyeg mélykékjétől. Az aiel nő ezúttal övéről lelógatva hordta hosszú kését. Másik oldalán egy nyílvesszőkkel megtömött tegez pihent. Térdére négy, rövid lándzsát fektetett. Kerek bőrpajzsát maga mellé tette, a cserzett bőrtokba bújtatott szaruíjra. A bőrtokot néhány szíj segítségével a hátára csatolhatta. A ma esti eseményeket figyelembe véve, Egwene soha többé nem fogja a szemére vetni, hogy állandóan állig fegyverben jár. Ő maga a legszívesebben állandó készenlétben tartott volna egy villámot, hogy bármelyik pillanatban lesújthasson vele ellenfeleire.

A Fény szerelmére! Mit csinált Rand? A Fény égesse meg, hát majdnem annyira megijesztett, mint az Enyészek! Vagy tán annál is jobban. Nem tisztességes dolog, hogy képes ilyesmire, én meg még az áramlatokat sem láttam!

Egwene felmászott az ágyra, és a térdére fektette a bőrtáblás könyvet. Homlokát ráncolva vizsgálni kezdte a Tanchico térképét ábrázoló metszetet. Nem rajzoltak be túl sok hasznos dolgot. Egy tucat erőd védte a kikötőt, a várost, meg a három dombos félszigetet. Verana keleten, Maseta középen és Calpene a tenger közelében. Használhatatlan. Néhány jókora tér, több nagy folt, melyek bizonyára a parkokat ábrázolták, és a rég elporladt uralkodók számtalan emlékműve. Csupa hasznavehetetlen holmi! Egy pár kastély, és néhány különös dolog. Calpene Nagy Köre, például. A térképen egyszerű gyűrűként ábrázolták, de Romavni mester úgy beszélt róla, mint egy hatalmas gyülekezési helyről, ahol ezernyi ember kapott helyet, hogy megbámulja a lóversenyeket vagy az illuminátorok tűzijátékait. Masetán is volt egy kör, a Király Köre, ami jóval nagyobbnak tűnt, mint a Nagy Kör. Veranán pedig a Panarkha Körét látta, amelyik szintén nem volt kisebb az előzőnél. Az illuminátorok székházát szintén bejelölték. Teljesen hasznavehetetlen volt az egész. A szövegben sem talált semmi használhatót.

– Biztos vagy benne, hogy a gyűrű nélkül akarod megpróbálni? – kérdezte Nynaeve halkan.

– Egészen bizonyos – válaszolta Egwene olyan nyugodtan, ahogy csak tudta – gyomra ugyanolyan rettenetesen görcsölt, mint valamivel korábban, az este folyamán, amikor megpillantotta az első trallokot, azt, amelyik a hajánál fogva a magasba emelt egy szerencsétlen asszonyt, és úgy metszette el a torkát, mintha csak egy nyúl lett volna. A nő úgy sikított, mint egy nyulacska. Nem segített semmit, hogy megölte a trallokot. A nőt nem tudták feltámasztani. Csupán éles sikítása visszhangzott még a fülében. – Ha nem sikerül, még mindig próbát tehetek a gyűrűvel – előrehajolt, és körmével jelet tett a gyertyára. – Ébresszetek fel, ha eddig leégett! A Fényre! Bárcsak lenne egy óránk!

Elayne felnevetett. Hangja vidáman és pajkosan csengett. Majdnem meggyőzően.

– Óra a hálószobában? Az anyámnak van egy tucatnyi órája, de még sosem hallottam arról, hogy valaki a hálószobájában tartotta volna az óráját!

– Hát, az apámnak is van egy órája – mordult fel Egwene –, az egyetlen az egész faluban, és az kívánom, hogy bárcsak itt lenne! Gondoljátok, hogy eltart egy óráig, míg leég? Nem akarok tovább aludni. Keltsetek fel, mihelyt a láng eléri a jelzésemet! Azonnal!

– Felkeltünk – nyugtatgatta Elayne. – Megígérem.

– A kőgyűrű – szólalt meg Aviendha hirtelen. – Ha te nem használod, Egwene, akkor valaki más – egyikünk – nem húzhatná fel, hogy veled menjen?

– Nem – sóhajtott fel Egwene. A Fényre, bárcsak mind velem jöhetnének! – Ennek ellenére köszönöm, hogy gondoltál rá.

– Csak te tudod használni, Egwene? – kérdezte az aiel nő.

– Bármelyikünk használni tudná – válaszolta Nynaeve. – Te magad is, Aviendha! Egy asszonynak ehhez nem kell az Egyetlen Hatalmat fókuszálnia. Csak az kell, hogy aludjon, és a gyűrű a bőréhez érjen. Amennyire tudjuk, egy férfi is képes lenne ugyanerre. Mi, többiek, azonban nem ismerjük annyira jól Tel'aran'rhiodot, mint Egwene. Nem ismerjük az ottani szabályokat sem.

Aviendha bólintott.

– Értem. Egy nő ott hibákat követhetne el, ha nem ismeri ki magát, és hibáival halálos veszélybe sodorhatná a többieket is.

– Pontosan – válaszolta Nynaeve. – Az Álmok Világa veszélyes. Ennyit azért tudunk.

– Egwene majd óvatos lesz – ígérte meg Elayne. Aviendha felé fordulva beszélt ugyan, de szavait valójában Egwene-nek szánta. – Megígérte. Szét fog nézni – óvatosan! –, de mást nem csinál.

Egwene a város térképére összpontosított. Óvatosan. Ha kifordult kőgyűrűjét nem vigyázta volna annyira féltékenyen – saját tulajdonának tekintette a gyűrűt, még akkor is, ha a Fehér Torony tanácsa ezzel nem értett volna egyet, ám a tanács nem is tudott arról, hogy nála volt a gyűrű –, ha megengedte volna, hogy Elayne és Nynaeve ne csak egy vagy két alkalommal próbálják ki erejét, akkor már talán eleget tudnának ahhoz, hogy elkísérjék. Késő bánat, eb gondolat! Mégis, most nem a megbánás miatt kerülte tekintetével a többi nő pillantását. Nem akarta, hogy észrevegyék a szemébe kiülő rettegést.

Tel'aran'rhiod. A Láthatatlan Világ. Az Álmok Világa. Nem a közönséges emberek álmaié, bár néha rövid időre ők is felbukkannak Tel'aran'rhiodban, ha úgy tűnik nekik, hogy álmuk maga a valóság. Hiszen valóságos is volt. A Láthatatlan Világban az, ami megtörtént, különös módon valósággá vált. Az, ami ott esett meg, közvetlen módon nem befolyásolta a valóságot. Az ajtó, melyet az ember az Álmok Világában kinyitott, a valóságban zárva marad, és a fa, melyet ott kivágtak, itt ugyanúgy áll, mint korábban, ám mégis megtörténhetett, hogy egy nő életét veszti, vagy a körülmények szerencsétlen összjátéka elcsendesíti. Az a szó, hogy különös, igazából nem tudta visszaadni az ott lezajló eseményeket. A Láthatatlan Világban pőrén létezett a világok sokasága, és talán még más világokra is bukkanhatott az ember. Bármilyen, tetszés szerinti helyre el lehetett jutni. Vagy legalábbis oda, ahol az az álmokban tükröződött. Itt felismerhetővé vált a Minta szövete – a múlt, a jelen és a jövő –, ha az ember tudta, mit nézzen. Az Álmodók tudták. A Fehér Toronyban Corianin Nedeal óta ötszáz éven keresztül egyetlen Álmodó sem bukkant fel.

Ha egészen pontos akarok lenni, akkor négyszázhetvenhárom éve gondolta Egwene. Vagy most már négyszázhetvennégy? Mikor halt meg Corianin? Ha Egwene-nek valaha is lehetősége nyílik arra, hogy befejezze tanulmányait a Fehér Toronyban, ha beavatottként tovább tanulhat, akkor talán majd választ kap a kérdésére. Oly sok kérdésre kaphat majd akkor választ!

Egwene övtáskájában, abban, ahol a ter'angrealt őrizte, lapult még egy lista, elég kicsi ahhoz, hogy bármilyen zsebben elférjen. Ezen sorolták fel mindazt, amit a Fekete ajah nővérei menekülésükkor elloptak a Toronyból. Mindhármuknál volt egy másolat a dokumentumból. Az ellopott ter'angrealok közül tizenháromhoz azt írták, hogy „felhasználási módja ismeretlen”, meg azt, hogy „utoljára Corianin Nedeal vizsgálta meg”. Még akkor is, ha Corianin sedai nem jött rá, mire is jók ezek a dolgok, egyvalamiben Egwene mégis biztos lehetett: a tárgyak kaput nyitottak Tel'aran'rhiod felé. Talán nem olyan könnyen, mint az ő kőgyűrűje, és lehet, hogy csak az Egyetlen Hatalmat fókuszálva, de akkor is.

Kettőt elvettek Joiyától és Amicótól: egy tenyérnyi átmérőjű vaskorongot, amelynek mindkét oldalába szűkülő spirált metszettek, és egy táblát, alig nagyobbat, mint Egwene tenyere, melyet mintha csak tiszta borostyánból faragtak volna, ám ami mégis elég keménynek bizonyult ahhoz, hogy akár még az acélt is megkarcolják vele. Ennek ellenére, egy alvó nő képét maratták bele. Amico minden gond nélkül beszélt róla, és végül Joiya is, persze csak azután, hogy Moiraine egy időre négyszemközt bezárkózott vele a cellájába. A beszélgetés után a Fekete nővér sápadtan, és szinte már udvariasan válaszolt a kérdésekre. Ha az ember az Egyetlen Hatalom parányi erecskéjét engedte a két ter'angreal valamelyikébe, akkor attól elaludt, és eljutott Tel'aran'rhiodba. Egwene rövid időre mind a kettőt kipróbálta, és működtek is, bár segítségükkel csupán a Kő belsejét látta, és Morgase királyi palotáját Caemlynben.

Egwene nem akarta, hogy a többiek kipróbálják a két tárgyat, még akkor sem, ha csak rövid utazást tettek volna, ám nem azért, mert féltékeny volt. Másrészt nem is tudta volna egyértelműen megmagyarázni, miért is nem akarja, hogy a többiek kísérletezzenek, mivel attól tartott, hogy Elayne és Nynaeve kihallják hangjából a remegést, és felfigyelnek félelmére.

Kettőt sikerült visszavenni, ami azt jelenti, hogy tizenegy tárgy még mindig a Fekete nővérek karmai között van. Ez volt az, amit Egwene megpróbált megértetni velük. Tizenegy ter'angreal a Fekete ajah kezében, és ezek közül bármelyik eljuttathatott volna egy nőt Tel'aran'rhiodba. Ha Elayne rövid időre látogatást tenne a Láthatatlan Világba, akkor könnyen lehet, hogy belefutna az ott rá várakozó Fekete nővérekbe, mielőtt bármit is észrevenne. Ettől a gondolattól görcsbe rándult Egwene gyomra. Hiszen az árulók rá is várhattak. Nem tűnt valószínűnek, és ellenségei bizonyára nem is terveztek ilyesmit, hiszen nem sejthették, hová készül a lány, de ettől még ott lehettek, amikor átlép oda. Eggyel talán még el tud bánni, ha az ellenség nem lepi meg, és arra majd odafigyel, hogy ne lephessék meg. De mi történik akkor, ha sikerül váratlanul felbukkanniuk? Kettőjüknek vagy hármuknak egyszerre? Liandrin és Rianna, Chesmal Emry és Jeane Caide, meg mind, a többiek?

Egwene komor pillantást vetett a térképre, és megpróbálta kilazítani görcsbe rándult kezét. Az elmúlt este eseményei még nagyobb sietségre ösztönözték. Ha az Árnyék fattyai megtámadták a Követ, ha a Kitaszítottak egyike hirtelen felbukkant közöttük, akkor nem engedhette meg, hogy eluralkodjon rajta a félelem. Meg kellett tudniuk, hogy mit kell tenniük. Amico felületes magyarázata nem volt elég, további értesülésre volt szükségük. Valamit még tudniuk kellett. Bárcsak megtudhatnák, hogy a láncra vert Mazrim Taim merre járt, útban Tar Valon felé, vagy ha valamiképpen bejuthatnának az amyrlin álmaiba, hogy beszéljenek vele! Lehetséges, hogy egy Álmodó meg tudta volna ezt tenni. Sajnos, Egwene-nek fogalma sem volt arról, hogyan. Tehát akkor Tanchicóra kellett összpontosítania.

– Egyedül kell mennem, Aviendha. Kénytelen vagyok – úgy érezte, a hangja nyugodt és magabiztos, Elayne mégis megveregette a vállát.

Egwene nem is tudta, miért vizsgálja ilyen alaposan a térképet. Már úgyis az egész benne volt a fejében, minden, és az is, miként helyezkedtek el a többi dologhoz képest. Ami a való világban létezett, az az Álmok Világában is megvolt, sőt, annál természetesen még több is. Már ki is választotta úticélját. Végiglapozta a könyvet az egyetlen metszetig, amelyik egy, a térképen is feltüntetett épület belsejét mutatta. A panarkha palotája volt ez. Abból semmi haszna nem lett volna, ha a város egy olyan épületének a belsejében találja magát, amiről fogalma sem volt, hogy hol is van. Bár egyikből sem lesz semmi haszna. Ezt a gondolatot gyorsan elhessegette. Hinnie kellett benne, hogy van esély.

A metszet egy magas mennyezetű, tágas termet ábrázolt. Derékig érő oszlopokon kötelek voltak kifeszítve, amelyek visszatartották az embereket attól, hogy túlságosan közel menjenek az állványokon és a falakba vágott fülkékben kiállított tárgyakhoz. A tárgyak többségéről nem lehetett megállapítani, hogy micsoda, kivéve azt, amelyik a terem hátsó végében állt. A művész nem sajnálta a faradságot, hogy a hatalmas csontvázat ábrázolja, mintha csak abban a pillanatban foszlott volna le róla a bőr és a hús. Négy, vastag csontú lábon állt, egyébként azonban olyan állat volt, amilyet Egwene még sosem látott. Először is, legalább négy hossz magas lehetett, ami jóval több, mint a kétszerese volt Egwene magasságának. A vállakon bikaszerűen alacsonyan ülő, kerek koponya elég nagynak tűnt ahhoz, hogy egy gyermek beleülhessen, és a képen úgy látszott, mintha négy szemgödre volna. Ez a csontváz felismerhetővé tette a termet, nem lehetett összetéveszteni semmi mással. Bármi is volt az. Ha Eurian Romavni tudta is, a könyvben nem írt róla.

– Egyáltalán mi az a panarkha? – kérdezte a lány, félretéve a könyvet. Már tucatnyiszor tanulmányozta át a képet. – Az összes író olyan magától értetődően beszél róla, mintha nem kellene megmagyarázni.

– Tanchico panarkhája egyenrangú a királlyal – felelte Elayne. – A panarkha a felelős az adók, a vámok és illetékek beszedéséért, a király pedig azért, hogy megfelelően költsék el. A nő ellenőrzi a Városi Őrséget és a bíróságokat, kivéve a Legfelsőbb Bíróságot, amely a király hatásköre. A hadsereg természetesen a királyé, kivéve a Panarkha Légióját. Ő...

– Igazából nem érdekel! – sóhajtott fel Egwene. Csak azért akart még beszélgetni, hogy pár pillanattal elhalaszthassa indulását. A gyertya égni kezdett, ő pedig itt értékes perceket veszteget. Képes volt kilépni egy álomból, ha akarta, tudta, hogyan ébressze fel magát, az Álmok Világában azonban másképp telt az idő, és igen könnyen elveszíthette az ember az időérzékét. – Ahogy eléri a jelet – mutatta a gyertyát, mire Elayne és Nynaeve egyetértően mormogott.

Hátradőlt tollal tömött párnáin, és először csupán bámulta a felhős, kék eget meg szárnyaló fecskéket ábrázoló mennyezetet. De ezeket nem látta.

Mostanában elég rosszakat álmodott, a többségük legalábbis az volt. Persze, Randről szóltak álmai. Rand, olyan magasan, mint egy hegy, ahogy városokon megy át, épületeket taposva össze lábával, a hangya méretű emberek pedig sikoltoznak, és menekülnek előle. Rand láncra verve, ám ekkor ő sikoltott. Rand, ahogy falat épít maga elé, miközben a másik oldalon ő áll, meg Elayne és mások is, akiket nem tudott kivenni.

– Így kell lennie – mondta a fiú, miközben köveket rakott egymásra. – Most már nem engedhetem meg, hogy megállítsatok!

Nem csak Randről támadtak rémálmai. Aielekről is álmodott, amint egymást ölik, egymással harcolnak, majd elhajítva fegyvereiket, őrültként elrohannak. Matről, amint egy seanchan asszonnyal birkózik, aki láthatatlan pórázt vetett a fiúra. Egy farkast – valahogyan azonban biztos volt benne, hogy Perrin az –, aki egy, az arcát állandóan változtató férfival küzd. A fehérbe burkolózó Galadról, aki mintha saját halotti leplét vette volna fel, és Gawynról, szemében fájdalommal és gyűlölettel. Zokogó anyjáról. Éles képek voltak ezek, olyan álmok, amelyekről tudta, hogy jelentenek valamit. Félelmetesek, és egyiknek sem értette a jelentését. Akkor pedig hogyan remélheti, hogy majd valami értelmet vagy kulcsot talál Tel'aran'rhiodban? Csakhogy más választása nem volt. Kivéve, hogy továbbra is tudatlanságban marad, ezt azonban nem választhatta.

Aggodalmai ellenére nem okozott gondot, hogy elaludjon, annyira kimerült volt. Csak be kellett csuknia a szemét, és mélyen, egyenletesen lélegeznie. Gondolatait a panarkha palotájának a termére és a hatalmas csontvázra összpontosította. Mélyen, egyenletesen lélegzett. Emlékezett arra, milyen érzés használni a kőgyűrűt, hogyan lépjen be Tel'aran'rhiodba. Mélyen, egyenletesen...

Egwene ijedten hőkölt hátra, kezét a torkához kapta. Ilyen közelről a csontváz még hatalmasabbnak tűnt, mint azt korábban gondolta. A csontok egyenletesen és szárazon fehérlettek. Pontosan előtte állt, a kötélkorláton belül. Fehér, csuklóvastagságú, láthatóan selyemből készült kötél feszült itt. Semmi kétség, Tel'aran'rhiodba érkezett. A részletek olyan pontosan kirajzolódtak, mint a valóságban, még azok a tárgyak is, amelyeket csupán a szeme sarkából látott. Az, ahogyan tudatában volt egy közönséges álom és az eközötti különbségnek, világosan mutatta, hol jár. Emellett pedig olyan... helyénvalónak látszott az egész.

Megnyitotta magát a saidar előtt. Ha akár egy bemetszést is ejtenének az ujján az Álmok Világában, az ébredéskor is rajta maradna; az Egyetlen Hatalom gyilkos csapása után azonban nem lenne ébredés, de egy kard vagy egy bunkósbot ütése is megölhetné. Nem akarta, hogy akár egyetlen pillanatig is sebezhető legyen.

Hálóinge helyett most valami olyan ruhát viselt, ami nagyon hasonlított Aviendha aiel öltözékéhez, csak ez vörös brokátselyemből készült; még térdig érő, puha csizmája is finom, akár kesztyűnek is alkalmas, vörös bőrből volt, arany varrással és szegéllyel. Lágyan felnevetett magában. Tel'aran'rhiodban olyan ruhát viselhetett az ember, amilyet akart. Úgy látszik, elméjének egy része gyors cselekvésre, míg másik fele bálba készült. Ez így nem lesz jó. A piros szín most szürkévé és barnává változott. A csizma, a kabát és a térdnadrág a Hajadonok ruházatának tökéletes másolata lett. Nem, ez városban nem megfelelő. Hirtelen olyan ruhában állt ott, mint amilyet Faile viselt mindig, sötét nadrágszoknyában, hosszú ujjú, kényelmes felsőrészben. Micsoda ostobaság, hogy ezen aggódom! Hiszen senki sem fog látni, legfeljebb az álmaikban, és csak kevés közönséges álom ér el ide. Ezzel az erővel az sem számítana, ha meztelen volnék!

Egy pillanatra valóban meztelenné változott. Arca zavartan elpirult; senki sem láthatta itt, mintha fürödne. Gyorsan visszavette magára a sötét öltözéket, és figyelmeztette magát, hogy emlékeznie kellett volna, itt a futó gondolatok is valóra válnak, különösen, ha valaki magához ölelte az Egyetlen Hatalmat. Elayne és Nynaeve azt hitték, annyi mindent tud! Valójában a Láthatatlan Világ mindössze néhány szabályát ismerte, miközben tudta, hogy száz vagy akár ezer másik is létezik, amelyekről nem tud. Valahogyan meg kell tanulnia őket, ha valóban ő akar lenni az első Álmodó Corianin óta.

Alaposan megnézte magának a hatalmas koponyát. Faluban nőtt fel, így hát tudta, milyen egy állat csontváza. Mégsem látszott rajta négy szemgödör. Kettő inkább valamiféle agyar helyének tűnt, a lény egykori orrának a két oldalán. Talán ez valami óriás vaddisznó lehetett, bár egyetlen disznókoponya sem nézett ki így, amit valaha látott. Érződött rajta, hogy nagyon régi.

Itt, a Hatalom segítségével képes volt ilyen dolgokat is érzékelni. Persze, a szokásos, kiterjesztett érzékelése is működött. Érezte az ötven láb magasan emelkedő mennyezet aranyozott gipszstukkóiban a repedéseket, a kétcsúcsú, íves ajtókat, kivéve a mindenütt körbefutó kötelet. Az egyéb kiállítási tárgyakat tartó, polírozott faállványokat és a faliszekrényeket további kötelek vették körül. Fent, a mennyezet alatt, a falon apró, szépen kifaragott nyílások voltak, amelyeken világosság áradt be. Szemlátomást a nappali Tanchicóba álmodta magát.

„Régi, a Legendák Korából és még azelőttről származó tárgyak jelentős kiállítása van itt, amely nyitva áll mindenki előtt, még a köznép előtt is, havonta háromszor és az ünnepnapokon” – írta Eurian Romavni. Elismerően beszélt a felbecsülhetetlen értékű cuendillar szobrokról is, hat darabról, amelyeket üvegtartóban állítottak ki a terem közepén, és állandóan a panarkha négy testőre vigyázott rájuk, amikor a népet beengedték. Két oldallal később a szerző rátért azoknak a legendás szörnyetegeknek a csontjaira, „amelyeket ember szeme élve sosem láthatott”. Egwene látta is néhányukat. A terem egyik oldalán egy kissé medvére hasonlító állat csontváza állt, már ha medvének lehet olyan hosszú szemfoga, mint az ő karja, vele szemben pedig, a másik oldalon egy karcsú, négylábú állat csontjai, amelynek nyaka olyan hosszan ágaskodott, hogy fejével a mennyezet magasságának feléig is elért. A terem fala mellett elhelyezve még más, fantasztikus csontvázak is álltak. Mindegyik olyan régi volt, hogy mellettük Tear Köve új építmény lehetett volna. A lány átbújt a kötél alatt, és lassan, bámulva végigment a termen.

Az egyik tartóban állt egy megviselt kőfigura: egy nőt ábrázolt, meztelenül, ám bokáig érő hajába burkolózva. Külsejét tekintve nem különbözött a többi, vele együtt kiállított szobrocskától, ám amikor a közelébe ért, Egwene valami lágy melegséget érzett, amiről azonnal felismerte. A szobor egy angreal volt, a lány el is gondolkodott, vajon a Torony miért nem szerezte még meg a panarkhától. Az egyik emelvényen fekete fémből készült nyakörvet, és hozzá kötve két karkötőt látott. Ezek magában álltak ott, és Egwene megborzongott, amikor meglátta őket; érezte a hozzájuk kötődő sötétséget és fájdalmat – régi-régi fájdalom volt ez, mégis éles. Egy másik szekrényben egy ezüstös tárgy feküdt, olyan, mint egy háromágú csillag, körbe foglalva, valami ismeretlen anyagból készült; puhább volt a fémnél, össze volt karcolva, mégis, régebbinek látszott még a legősibb csontoknál is. Már tíz lépésről érezte a büszkeséget és a hiúságot.

Az egyik tárgy ismerősnek tűnt, bár azt Egwene nem tudta volna megmondani, miért. Az egyik szekrény sarkába tolva – mintha az, aki a kiállítást rendezte, nem lett volna benne biztos, érdemes-e kiállítani –, egy fényes, fehér kőből faragott, törött figura felső fele hevert. Egy nőt ábrázolt, felemelt kezében kristálygömbbel, arca nyugodt, méltóságteljes, hatalomról árulkodó. Egészben talán egy láb magas lehetett a szobor. De vajon miért tűnt annyira ismerősnek? Szinte vonzotta Egwene-t, hogy fogja meg.

Csak amikor már a lány megragadta a szobrot, vette észre, hogy átmászott a kötél alatt. Micsoda ostobaság, amikor azt sem tudom, mi ez! gondolta, de már túl későn.

Ahogy megragadta a szobrot, a Hatalom hullámzani kezdett a belsejében, a szoborba áramlott, majd vissza, belé, ismét a figurába, azután vissza. A kristálygömb vakítóan, összevissza villózni kezdett, és minden villanással mintha tűket szurkáltak volna Egwene fejébe. Hatalmas erőfeszítéssel elengedte a tárgyat, és mindkét kezét a fejére szorította.

A kristálygömb darabokra tört, amikor a szobor a földre esett, mire a tűszúrások is eltűntek, nem maradt más utána, csupán a fájdalom tompa emléke, és valami gyengeség, ami miatt remegett a térde. Szorosan behunyta a szemét, hogy ne kelljen látnia a forgó termet. Biztos, hogy ez a figura egy ter'angreal volt, de vajon miért okozott ekkora fájdalmat, amikor csupán megérintette? Talán, mert eltört; lehet, hogy törötten nem képes azt tenni, amire tervezték. Egwene gondolni sem akart arra, mi lehetett az eredeti célja; a ter'angrealok kipróbálása veszedelmes vállalkozás volt. Most már legalább úgy összetörött, hogy többé nem jelent veszélyt. Legalábbis itt. De miért éreztem úgy, mintha magához hívna?

Szédülése abbamaradt, mire kinyitotta a szemét. A szobor újból a polcon állt, olyan sértetlenül, ahogyan először látta. Tel'aran'rhiodban néha különös dolgok történnek, ez azonban furcsább volt annál, amit tapasztalni akart. Ráadásul nem ezért jött ide. Először ki kell találnia a panarkha palotájából. Átbújt a kötél alatt, és kisietett a teremből, közben próbált nem rohanni.

A palota elhagyatottnak tűnt, és ez így volt természetes. Legalábbis emberi élet nyomát nem látta. Az ízléses oszlopokkal díszített sétányokkal és a kőfaragásokkal szegélyezett erkélyekkel körülvett udvarok vidáman spriccelő szökőkútjaiban színes halak úszkáltak. A vízen lótuszlevelek lebegtek, olyan hatalmas virágokkal, mint egy-egy fehér tányér. Az Álmok Világában minden hely ugyanolyan volt, mint az úgynevezett valós világban. Kivéve az embereket. A folyosókon aprólékosan kidolgozott aranylámpások látszottak, érintetlen kanóccal, Egwene mégis érezte bennük az illatosított olajat. Lába alatt a színes szőnyegekből egyetlen szem por sem szállt fel, pedig biztosan soha nem porolták ki őket.

Egyszer egy másik embert is látott, a férfi előtte ment el, aranyozott, díszes domborművekkel díszített mell- és hátvértet viselt, és hóna alatt fehér kócsagtolltól ékes, hegyes aranysisakot tartott.

– Aeldra? – szólalt meg mosolyogva. – Aeldra, gyere, nézz rám! Úrkapitánynak jelöltek a panarkha légiójában! Aeldra? – A katona tovább beszélve még egy lépést ment, majd hirtelen eltűnt. Ő nem volt Álmodó. Sem olyan valaki, aki egy ter'angrealt használ, amilyen a kőgyűrű, vagy amilyen Amico vaslemeze volt. Hanem egy egyszerű ember, akinek álma átjött egy olyan helyre, amiről fogalma sem lehetett, akárcsak a benne rejlő veszélyekről. Azok az emberek, akik álmukban haltak hirtelen halált, gyakran Tel'aran'rhiodba álmodták magukat, és valójában ott haltak meg. A férfi azonban már ki is lépett ebből a világból, vissza, a közönséges álomba.

A gyertya ég az ágya mellett, ott, Tearben. Vele együtt ég el a Tel'aran'rhiodban töltött idő is.

Egwene felgyorsította lépteit, és odaért a magas, faragott ajtószárnyakhoz, amelyek kivezettek a palotából, a széles, fehér lépcsőkön, le, az üres térre. Tanchico a hegy lábánál minden irányban szétterült, egymás hegyén-hátán csillogtak a fehér házak a napfényben, karcsú tornyok százai és legalább ugyanannyi csúcsos kupola, némelyik aranyozott. A Panarkha Köre, ez a fehér, magas, kerek kőfal, mintegy félmérföldnyire állt, kicsivel lejjebb a palotánál. A panarkha palotáját a legmagasabb hegyre építették. A magas lépcsősor tetejéről Egwene láthatta a nyugaton csillogó víztükröt, és öblök zárták el előle a többi földnyelvet, amelyen a település más részei feküdtek. Tanchico nagyobb volt Tearnél, de talán még Caemlynnél is.

Ekkora várost kellene átkutatnia, és még azt sem tudja, mi után. Valami olyat kell keresnie, ami jelezte a Fekete ajah jelenlétét, vagy ami veszélyt jelentett Randre nézve, ha ugyan bármelyik is létezett itt. Ha igazi Álmodó lenne, ha kiképezték volna arra, hogyan használja tehetségét, biztosan tudná, mit keressen, és hogyan értelmezze a látottakat. Csakhogy senki sem maradt, aki taníthatta volna. Bár az aiel Tudós Asszonyok tudtak álmokat értelmezni. Ám még Aviendha is annyira vonakodva beszélt a Tudós Asszonyokról, hogy Egwene inkább nem kérdezte meg a többi aielt. Talán egy Tudós Asszonytól tanulhatna, ha találna egyet.

Lépett egyet a tér felé, és hirtelen másutt találta magát.

Hatalmas sziklacsúcsok emelkedtek körülötte, és olyan forróság csapta meg, ami még lélegzete páráját is elszívta. A nap mintha meg akarta volna főzni ruhájában, az arcába csapó szél pedig akár vaskohóból is jöhetett volna. Csenevész fák tarkították az egyébként majdnem kopár tájat, csupán néhány száraz fűfolt és számára ismeretlen szúrós növény élt itt. Felismerte viszont az oroszlánt, még ha eddig sosem látta élőben. A fenevad két szikla hasadéka között feküdt, nem egészen húszlépésnyire. Fekete bojtos farka cél nélkül csapkodott. Nem Egwene felé nézett, hanem valami másra, onnan százlépésnyire. A sörtés, hatalmas vaddisznó egy tüskés bokor tövét túrta, és nem vette észre az aiel nőt, aki döfésre emelt lándzsával közeledett hozzá. A Kőben lévő aielekhez hasonlóan öltözött nő nyaka körül viselte shoufáját is, de arcát nem takarta el.

A puszta, gondolta Egwene hitetlenkedve. Az Aiel-pusztába kerültem! Mikor tanulom már meg, hogy itt nem mindegy, mire gondolok?

Az aiel nő megdermedt. Most Egwene-t figyelte, nem a vaddisznót. Már ha az vaddisznó volt; az állat nem teljesen úgy nézett ki.

Egwene biztos volt benne, hogy nem egy Tudós Asszonyt lát. A nő nem úgy öltözködött, mint egy olyan Hajadon – ahogyan Egwene-nek elmesélték –, aki Tudós Asszony akar lenni, és ezért hajlandó „feladni a lándzsát”. Ez a nő egy egyszerű aiel lehetett, aki Tel'aran'rhiodba álmodta magát, mint az a férfi, a palotában. Az is meglátta volna a lányt, ha megfordult volna. Egwene lehunyta a szemét, és Tanchicóra koncentrált, a kiállító terem hatalmas csontvázát képzelte maga elé.

Amikor a szemét újból kinyitotta, ott állt a vaskos csontok előtt. Most vette csak észre, hogy úgy drótozták össze őket. De olyan ügyesen, hogy a drótok nem is látszottak. A kristálygömböt tartó fél alak most is ott állt, a polcon. Egwene nem ment a közelébe, sem a fekete nyakörv és a karkötők felé, amelyekben annyi fájdalmat és szenvedést érzett. Az angreal, a női alak azonban határozottan vonzotta. Na és mit csinálnál vele? A Fényre, azért vagy itt, hogy keress! Semmi másért. Akkor pedig indulás!

Ezúttal gyorsabban visszaért a térre. Itt az idő másképpen telt; Elayne és Nynaeve most már bármelyik pillanatban felébreszthették, ő pedig még el sem kezdte küldetése teljesítését. Lehet, hogy több percet nem vesztegethet. Ezentúl óvatosnak kell lennie, hogy mire gondol. Többé nem töprenghet a Tudós Asszonyokon. Már attól, hogy erre intette magát, a világ vibrálni kezdett körülötte. Gondolj arra, amit csinálsz figyelmeztette magát szigorúan.

Végigsétált az elhagyatott városon, gyors léptekkel, helyenként futva. Kövezett, kanyargós utcák indultak minden irányban, mindegyik üres, eltekintve a közeledtére szárnycsattogtatva, rajokban felszálló, zöldhátú galamboktól és szürke sirályoktól. A madarak miért maradnak, az emberek viszont nem? Legyek keringtek zümmögve, és Egwene egyéb rovarokat, bogarakat is látott. Egy csapatnyi girhes kutya ügetett át az utcán, jóval a lány előtt. Na és a kutyák hogyhogy itt vannak?

Visszairányította a figyelmét arra, amiért tulajdonképpen itt járt. Vajon mi jelezné a Fekete ajahot? Vagy a Randet fenyegető veszélyt, ha ugyan létezett? A legtöbb fehér épületet bevakolták. A vakolat azonban hullott vagy megrepedezett, sokszor kilátszott alóla a megviselt fa vagy a halványbarna tégla. Csak a nagyobb építmények – a paloták, gondolta a lány – voltak kőből, ezek is fehéren csillogtak. De még a kőépületek többségén is repedések látszottak; a repedéseket ugyan csak nagy nehezen láthatta meg a szem, Egwene azonban az Egyetlen Hatalom segítségével érzékelte a kupolákat és tornyokat pókháló módjára beszövő repedéseket. Talán ez jelentett valamit. Talán azt, hogy Tanchicót nem gondozzák a lakói. Vagy bármi mást.

Egwene hátraugrott, amikor hirtelen egy férfi bukkant elő előtte, fent az égben. A lánynak csak arra maradt ideje, hogy észrevegye a buggyos, fehér nadrágot és az áttetsző sállal fedett, tömött bajuszú arcot, mielőtt a férfi egy lépéssel a járda felett eltűnt. Ha itt, Tel'aran'rhiodban csapódott volna a földhöz, akkor másnap reggel holtan találták volna ágyában.

Valószínűleg annyi köze lehet itt a dolgokhoz, mint azoknak a bogaraknak gondolta Egwene.

Talán valami az épületekben. Kevés esély maradt ugyan rá, csupán reménykedhetett, ám a lány most eléggé kétségbeesett volt ahhoz, hogy bármit megpróbáljon. Majdnem akármit. Az idő. Mennyi ideje maradhatott még? Ajtótól ajtóig kezdett futni, és minden boltba, fogadóba és házba bedugta a fejét.

Az ivókban asztalok és padok várták a vendégeket, takarosan elrendezve, akárcsak a tompán csillogó ónbögrék és tányérok a polcokon. Az üzletek olyan tiszták voltak, mintha most nyitották volna ki őket reggel, mégis, míg a szabóműhelyben ruhakötegek voltak kiterítve az asztalon, meg szabóolló és kés is feküdt ott, addig a hentesnél üresen álltak a mennyezetbe vert kampók, és a polcokon sem volt semmi. Bárhol is húzta végig az ujját, port sehol nem talált; minden olyan tiszta volt, hogy még az anyja sem talált volna kivetnivalót.

A szűkebb utcákban lakóházak is voltak, kicsi, egyszerű, fehérre vakolt épületek lapos tetővel, az utca felől ablaktalanul. Minden készen állt, csak a családoknak kellett megérkezniük, hogy helyet foglaljanak a hideg kandallók előtti padokon vagy a faragott lábú, keskeny asztalok körül, melyekre a háziasszony már feltálalta legszebb edényeit. A fogasokon ruhák függtek, a mennyezetről kancsók, a padokon szerszámok feküdtek várakozón.

Egwene egyszer ösztönösen megállt, és visszasétált tucatnyi házzal, hogy benézzen egy lakásba, amely a valós világban egy asszonyé lehetett. Minden szinte ugyanolyan volt, mint az előbb. Szinte. Ahol az előbb az asztalon egy piros csíkos edény állt, most egy keskeny, kék váza látszott. A kandalló melletti egyik padon az előbb egy tönkrement lószerszám feküdt, s mellette néhány szerszám a javításhoz. A hám most az ajtó mellett hevert, s helyén egy kézimunkás kosárka, valamint egy szépen hímzett gyerekruha feküdt.

Mi a változás oka? – kérdezte Egwene magától. Másrészt miért kellene változatlanul maradniuk a dolgoknak? A Fényre! Tényleg nem tudok semmit sem!

Az utca túloldalán egy istálló állt. A fehér vakolat sok helyen lepergett, így jól látszott a téglafal. Átsétált ide, és kinyitotta az egyik széles ajtószárnyat. Az egyébként csupasz padlót szalmával hintették fel, ugyanúgy az összes többi istállóban, de a bokszok üresen álltak. Nem voltak lovak. Miért? Valami mozgott a szalmában, és Egwene rájött, hogy az istálló azért nem teljesen elhagyatott. Patkányok. Tucatnyi patkány nézett rá a félelem legcsekélyebb jele nélkül, és orrukat szimatolva a magasba emelték. Egyetlen patkány sem szaladt el vagy rettent vissza tőle. Úgy viselkedtek, mintha több joguk lett volna itt lenni, mint neki. Egwene akaratlanul is hátrált egy lépést. Galambok és sirályok, meg kutyák, legyek és patkányok. Talán egy Tudós Asszony tudná, hogy mit jelent mindez.

Még be sem fejezte ezt a gondolatot, és máris a Pusztában volt. Sikítva hanyatt esett, mert egy sörtés, vadkanhoz hasonló fenevad rohanva közeledett, egyenesen az ő irányába. Az állat akkora volt, mint egy kisebb ló. Közelről látszott, hogy mégsem disznó. Egwene erre akkor jött rá, mikor az állat könnyedén átugrott fölötte. A lény állkapcsa hosszú volt, tele hegyes fogakkal, és mindegyik lábán négy ujj látszott. Egwene megőrizte ugyan a hidegvérét, de még akkor is remegett, amikor az állat elrohant a sziklák között. Ez a lény elég nagy volt ahhoz, hogy széttapossa, hogy összetörje csontjait, vagy hogy rettenetes fogaival darabokra tépje, úgy, ahogy az még egy farkasnak sem sikerülhetett volna. Sebbel borítva ébredt volna fel. Már ha egyáltalán felébredt volna.

A töredezett sziklatalaj a feneke alatt forró volt, mint egy sütőlap. Feltápászkodott, miközben magát korholta. Ha nem összpontosít arra, amit éppen csinál, akkor sosem fog semmit elérni. Tanchicóban kellene lennie, tehát csak ez járhatott volna a fejében. Semmi más!

Abbahagyta ruhájának leporolását, amikor észrevette, hogy alig tízlépésnyi távolságból egy aiel asszony vizsgálja szúrós, kék szemével. A nő nagyjából olyan idős lehetett, mint Aviendha, tehát nem öregebb, mint Egwene. A kendője alól kikandikáló hajfonatok azonban fakók voltak, majdnem fehérek. A lándzsát hajításra készen tartotta a kezében, és Egwene nem kételkedett abban, hogy ilyen közelről biztosan célba talál.

Az aielekről azt beszélték, hogy habozás nélkül végeznek azokkal, akik engedély nélkül léptek földjükre. Egwene tudta, hogy bizonyára a nőt meg a lándzsát is bezárhatná a megszilárduló Levegő börtönébe, és ott fogva is tarthatná, de vajon a kötelék elég sokáig kitartana akkor, ha megteremtője elkezd semmivé válni, hogy elinduljon vissza, Tanchicóba? Vagy ez az eljárás annyira feldühítené az asszonyt, hogy azonnal belevágná a lándzsát, talán még akkor, mielőtt Egwene teljesen eltűnhetett volna? Micsoda remek érzés lehet úgy visszatérni Tanchicóba, hogy valakinek egy aiel lándzsa áll ki a melléből! Ha viszont a kötél nem hullana le, akkor az asszony Tel'aran'rhiod foglya maradna, míg Egwene ki nem szabadítja. Az asszony tehetetlen áldozattá vált volna, ha az oroszlán vagy a vadkanhoz hasonló lény visszajönne.

Nem. Egyszerűen arra volt szükség, hogy a nő leengedje lándzsáját, legalábbis annyi időre, hogy Egwene nyugodtan becsukhassa a szemét, és ily módon visszaálmodhassa magát Tanchicóba. Vissza, az eredeti feladatához. Egyszerűen nem maradt ideje ilyen kirándulásokra! Nem lehetett egészen bizonyos abban, hogy egy ember, aki csupán egy közönséges álmon keresztül jutott el Tel'aran'rhiodba, ugyanolyan veszélyes lenne rá, mint az Álmok Világának más dolgai, de nem akarta megkockáztatni, hogy az igazságot egy aiel lándzsa hegyének igénybevételével derítse ki. Az aiel nőnek tulajdonképpen néhány pillanat után el kellene tűnnie. Akkor nincs más dolga, mint hogy addig elterelje a figyelmét.

Nem volt nehéz megváltoztatni a ruháját; mihelyt erre gondolt, máris ugyanolyan szürkésbarna színű ruhát viselt, mint a másik nő.

– Nem akarom bántani! – tette hozzá, látszólag nyugodtan.

A nő nem engedte le fegyverét. Ehelyett homlokát ráncolva így szólt:

– Nincs jogod, hogy cadin'sort viseljél, leányzó! – Egwene a következő pillanatban meztelenül állt ott. A nap fentről valósággal perzselte, a talaj pedig égette meztelen talpát.

Egy pillanatig nyitott szájjal állt, aztán egyik lábáról a másikra ugrott. Nem tartotta lehetségesnek, hogy valaki meg tudjon változtatni egy másik személyt. Olyan sok lehetőség, olyan sok szabály létezett, melyeket még nem ismert! Villámgyorsan erős cipőt és a nadrágszoknyás, sötét ruhát gondolt magára, ugyanakkor pedig eltüntette az aiel asszony ruháit. Hogy ez sikerüljön, a saidart kellett használnia. Az asszony bizonyára arra összpontosított, hogy meztelenül tartsa Egwene-t. A lány most készen állt az Egyetlen Hatalom egyik fonatával, hogy szükség esetén megragadja a lándzsát, ha az asszony megpróbálja belevágni.

Most az aielen volt a sor, hogy ámuldozzon. Oldalt leengedte a lándzsát, és ezt a pillanatot használta ki Egwene, hogy szemét lecsukva visszaálmodja magát Tanchicóba, a hatalmas terembeli, óriási csontváz mellé. Ezúttal nem is nézett körül. Elege lett az olyan dolgokból, melyek először vadkannak látszanak, aztán meg kiderül róluk, hogy nem azok. Hogy sikerült ez a nőnek? Nem! Állandóan elkanyarodok a helyes úttól, hogyha nekiállok töprengeni a mikénteken és a hogyanokon. Ezúttal egyszerűen tovább megyek!

Ennek ellenére habozott. Abban a pillanatban, amikor becsukta a szemét, úgy tűnt, mintha egy másik nőt is látott volna az aiel asszony mögött, aki mind a kettőjüket szemmel tartotta. Egy aranyhajú nőt, kezében ezüstíjjal. Most már a fantáziád is csúfot űz belőled! Úgy tűnik, túl sokszor hallgattad Thom Merrilin meséit. Birgitte nagyon régen meghalt. Nem térhetett addig vissza, míg Valere Kürtje vissza nem hívja a sírból. A halott asszonyok, még akkor is, ha legendás hősök voltak, nem álmodhatták be magukat Tel'aran'rhiodba.

Töprengése valójában csak egy másodpercig tartott. Ezután véget vetett a hasztalan időpazarlásnak, és visszarohant a térre. Mennyi ideje maradt még hátra? Át kellett kutatnia az egész várost, az idő azonban kifolyt az ujjai közül, és még mindig csak ugyanannyit tudott, mint a kezdet kezdetén. Ha legalább halványan sejthette volna, mi is az, amit keres! Vagy hogy hol. Itt az Álmok Világában a futás nem járt olyan nagy erőfeszítéssel, mint otthon, de bármilyen gyorsan is szaladjon, nem lesz képes átkutatni az egész várost, mielőtt Elayne és Nynaeve újra felébresztenék. Ugyanakkor viszont nem nagyon akaródzott még egyszer visszatérnie ide.

Hirtelen egy nő jelent meg a téren gyülekező galambok kellős közepén. Sápadtzöld öltözéket viselt, átlátszót és annyira testhez tapadót, hogy abban még Berelain is jól érezte volna magát. Sötét haját tucatnyi vékony fonalban fogta össze, arcát pedig egészen a szeme magasságáig átlátszó fátyol takarta el, ahhoz a hajhálóhoz hasonló, melyet a zuhanó férfi viselt. A galambok a magasba szálltak, a nő pedig velük repült, fel a háztetők felé, ahol azután hirtelen eltűnt.

Egwene elnevette magát. Hiszen oly sokat álmodott arról, hogy repülni tud, mint egy madár, és most végül is egy álomban járt. A magasba vetette magát, és repülni kezdett a tetők fölé. Először zavarta a gondolat, mennyire mulatságos ez – repülni? Az emberek nem tudnak repülni! –, de aztán emelkedése egyenletessé vált, ahogy visszatért az önbizalma. Sikerült, és ennél többre nem is volt szükség. Egy álomban járt, és így tudott repülni. A szél lehűtötte arcát, és legszívesebben hangosan felnevetett volna örömében.

Átrepült a Panarkha Köre fölött. A külső faltól kőből készült padok sorai húzódtak, le, a középpontban álló, jókora porond felé. Elképzelte, hogy az illuminátorok tűzijátékát bámuló emberekkel telik meg a tér. Odahaza ritka élménynek számított a tűzijáték. Pontosan emlékezett arra a néhányra, amelyekre születése óta került sor Emondmezőn. A felnőttek ugyanolyan izgatottan ámuldoztak, mint a gyerekek.

Sólyomként vitorlázott a tetők felett, a paloták és nemesi házak felett, át az egyszerű lakóházak és üzletek, raktárépületek és istállók felett. Elsuhant az aranycsúccsal és bronz szélkakassal díszített kupolák, a szinte már szabadon lebegő kőerkélyű tornyok mellett. A rakodótereken menetkészen várakoztak az igásszekerek. Hajó hajó hátán horgonyzott a jókora kikötőben és a város félszigetei közötti vízfelületeken. A rakpart falához kötötték őket. Elég viharvertnek tűnt minden, a szekerektől kezdve egészen a hajókig. Azonban abból, amit látott, semmi sem utalt a Fekete ajah ittlétére. Legalábbis amit fel tudott volna ismerni.

Azon gondolkozott, nem kellene-e Liandrint maga elé képzelnie. Nagyon is jól ismerte a nő babaarcát, a számtalan, aranyló hajfonatot, az önelégülten bámuló, barna szemeket, és a gúnyosan lebiggyedő, rózsás ajkakat. Ha elképzelné a Fekete nővért, akkor lehet, hogy ott teremne, ahol az van. Viszont ha ez sikerül, akkor lehet, hogy Liandrint és a többieket itt találja Tel'aran'rhiodban. Erre még nem állt készen.

Hirtelen ráébredt, hogy ebben a pillanatban valósággal felhívta magára a Fekete nővérek figyelmét, ha közülük akár csak egy is éppen Tel'aran'rhiodban tartózkodott. Bárki, aki akár csak egyetlen pillanatra is felnéz az égre, felfedezhet ott egy repülő nőt, mégpedig egy olyat, aki nem tűnik el néhány pillanattal később. Egwene lendületes suhanása megtört, és alacsonyabban repült, a tetők magasságában, lassabban is, mint korábban, de még mindig gyorsabban annál, ahogy egy ló vágtathatott volna. Lehet, hogy most ellenségei karmai közé repül, de akkor is képtelen volt arra, hogy csak ücsörögjön, és érkezésükre várjon.

Buta liba, szidta össze megint magát. Bolond! Talán már tudják, hogy itt vagyok! Lehet, hogy már készen áll a csapda. Fontolóra vette, nem kellene-e kilépnie az álomból, hogy visszatérjen teari ágyába, de hát még semmit sem talált. Már ha egyáltalán van mit találnia.

Hirtelen egy magas nő állt előtte az utcán. Karcsú volt, bár bő, barna szoknyát viselt, és afölött kényelmes szabású, fehér blúzt. Vállán barna kendőt hordott, a homlokára pedig egy sálat tekert, hogy hátul tartsa csípőjéig leérő, ősz haját. Egyszerű ruhája ellenére rengeteg aranyból, elefántcsontból vagy mindkettőből készült nyakláncot és karkötőt viselt. Csípőre tette a kezét, és a homlokát ráncolva nézte Egwene-t.

Még egy bolond asszony, aki beálmodta magát egy olyan helyre, ahová nem lett volna szabad eljönnie, és most nem hisz a szemének, gondolta Egwene. Jól ismerte azoknak a nőknek a leírását, akik Liandrinnal mentek, és ez az asszony egyikükre sem hasonlított. Ennek ellenére nem tűnt el, hanem ott maradt, miközben Egwene gyorsan közeledett. Miért nem tűnik el? Miért...? Ó, Fény! De hiszen ez... Egwene gyorsan kinyúlt az Egyetlen Hatalom áramlatai után, hogy villámokat formáljon belőle, vagy hogy megszilárduló Levegővel ejtse foglyul az asszonyt, de sietségében és meglepetésében csak magát keverte bele a fonalakba.

– Gyere már le a földre! – parancsolta az asszony. – Éppen elég nehézségekkel járt, hogy megkeresselek, nem kell nekem az, hogy kismadárként tovább repülj, amikor végre megtaláltalak!

Egwene röpte hirtelen véget ért. Talpa nagyot csattant az utcakövön, és megingott. Megismerte az aiel nő hangját, ám ez itt egy idősebb asszony volt. Nem olyan öreg, mint amilyennek Egwene először gondolta, hiszen sokkal fiatalabbnak tűnt annál, mint amit ősz haja sugallt, de hangja és a szúrós pillantású kék szeme egyértelművé tették, hogy ismét ugyanazzal a nővel került szembe.

– Maga... megváltozott! – szólalt meg Egwene.

– Itt az lehetsz, ami akarsz – a nő hangjában zavar hallatszott, még ha csak egy leheletnyi is. – Néha szívesen emlékszem arra... de ez most nem fontos. A Fehér Toronyból jössz? Hosszú ideje annak, hogy élt ott Álomjáró. Nagyon hosszú ideje. Amys vagyok, a Taardad aielek Kilenc Völgy klánjából.

– Egy Tudós Asszony? Tényleg! És kiismeri magát az álmokban, ismeri Tel'aran'rhiodot! Maga képes... Egwene vagyok. Egwene al'Vere. Én... – mély lélegzetet vett. Amys nem látszott olyan asszonynak, akinek tanácsos hazudni. – Aes sedai vagyok. A Zöld ajahból.

Amys arckifejezése nem változott meg. Legfeljebb szeme körül mélyültek el kicsikét a ráncok. Lehet, hogy kissé bizalmatlan volt. Egwene nem tűnt eléggé idősnek ahhoz, hogy máris igazi aes sedai lehessen. Az asszony mégis csak ennyit mondott:

– Tulajdonképpen csak addig akartalak meztelenül tartani, míg nem kérsz tőlem tisztességes ruhát. Egyszerűen csak magadra húztad a cadin'sort, mintha csak te is... Megleptél azzal, hogy kiszabadultál, és a lándzsámat ellenem tudtad fordítani. Viszont még tanulnod kell, bár nagyon erős vagy, igaz? Különben nem zavartál volna meg hirtelen, vadászat közben, mert szemmel láthatóan nem ez volt a hely, ahová igyekeztél. És ahogy itt repülgetsz! Azért jöttél talán Tel'aran'rhiodba – tényleg Tel'aran'rhiodba, hogy megtekintsed ezt a várost, akárhogy is hívják?

– Ez itt Tanchico – felelte Egwene elhaló hangon. A nő nem tudta. De hogy sikerült Amysnak a nyomába erednie és megtalálnia? Egyértelmű volt, hogy a nő jóval többet tud az Álmok Világáról, mint ő.

– Segíthetne nekem. Olyan nőket próbálok megkeresni, akik a Fekete ajah tagjai. Árnybarátok. Azt hiszem, itt vannak, és ha ez igaz, akkor meg kell őket találnom.

– Akkor tehát tényleg léteznek – Amys szinte suttogta a szavakat. – Egy csapat Árnybarát a Fehér Toronyból! – megcsóválta a fejét. – Olyan vagy, mint egy lány, akit éppen most jegyeztek el a lándzsával. Aki azt hiszi, hogy férfiakkal kell tusakodnia, és átugrálnia a hegyeken. Az ilyen lány megússza néhány horzsolással, és megtanulja, mit jelent az alázat. Te viszont bele is halhatsz! – Amys körülnézett a környékbeli fehér épületeken, és elhúzta a száját. – Tanchico? Tarabonban? Ez a város haldoklik. Felzabálja saját magát. Itt van a sötétség, valamilyen gonosz dolog! Rosszabb annál, mintsem hogy férfiak műve lehetne. Vagy nőké – kutató pillantást vetett Egwene-re. – Nem látod, és nem is érzed, igaz? És te akarsz Árnyfutárokra vadászni Tel'aran'rhiodban?

– Valami gonosz? – kérdezte Egwene gyorsan. – Azok ők is lehetnének! Biztos ebben? Ha elmondom, hogy néznek ki, akkor biztosan meg tudná mondani, hogy ők voltak? El tudom mesélni, hogyan néznek ki. Egyről még valóságos arcképet is tudok festeni.

– Egy gyermek – morogta Amys –, aki az apjától most rögtön ezüst karkötőt akar kapni. Bár mit sem ért a kereskedelemhez vagy a karkötők előállításához. Még oly sokat kell tanulnod! Sokkal többet annál, semhogy most hozzálássak a tanításodhoz. Gyere el a Háromszoros Földre! A klánoknak megüzenem, hogy kísérjék el hozzám Egwene al'Vere aes sedai-t, a Hideg Szikla Erődbe. Mondd meg a nevedet, és mutasd fel a gyűrűdet a Nagy Kígyóval, akkor háborítatlanul átengednek! Még nem ott vagyok, de visszatérek Rhuideanból, mielőtt megérkeznél!

– Kérem, segítenie kell! Egyszerűen tudnom kell, ha itt vannak! Tudnom kell!

– De én nem tudom ezt megmondani neked. Sem őket, sem ezt a helyet, ezt a Tanchicót nem ismerem. Amit teszel, az veszélyes. Veszélyesebb annál, mintsem gondolnád. Kell, hogy... most hová mész? Maradjál!

Úgy tűnt, valami megragadja Egwene-t, és behúzza a sötétségbe. Amys hangja még követte, tompán és egyre halkabban.

– El kell jönnöd hozzám, hogy tanuljál! El kell...

Tizenkettedik fejezet

Tanchicóba vagy a Toronyba?

Elayne szaggatottan, megkönnyebbülten fellélegzett, amikor Egwene végül megmozdult, és kinyitotta a szemét. Az ágy lábánál álló Aviendha arcáról is eltűnt a tehetetlenség és aggódás. Az aiel lány gyors mosolyt villantott a visszatérő Egwene felé. A gyertya már jó ideje elérte a jelet; egy órával is túlléphette.

– Nem akartál felébredni – mondta Elayne bizonytalanul. – Csak ráztalak és ráztalak, de te nem ébredtél fel! – Kurtán felnevetett. – Ó, Egwene, még Aviendhát is megijesztetted!

Egwene megfogta a leányörökös karját, és nyugtatóan megszorította.

– De már itt vagyok – hangja fáradtnak tűnt, és hálóingét átizzadta. – Azt hiszem, okom volt rá, hogy tovább maradtam, mint azt megbeszéltük. Legközelebb óvatosabb leszek, ígérem!

Nynaeve sietve visszatette a kancsó vizet a mosdóállványra, egy kicsit ki is loccsantott belőle. Már épp azon volt, hogy Egwene arcába löttyinti a tartalmát, amikor a lány felébredt. Arca fegyelmezett maradt, ám kezében a lavór megremegett, és a víz a szőnyegre folyt.

– Valami olyan, amire rájöttél? Vagy... Egwene, ha az Álmok Világa valahogyan képes ott tartani, akkor lehet, hogy veszélyes odamenned, amíg többet nem tanulsz. Talán minél gyakrabban mész, annál nehezebb visszatérni! Talán... nem is tudom. De annyit tudok, hogy nem kockáztathatjuk, hogy esetleg elveszítsünk! – Karját összefonta a melle alatt, hogy szükség esetén vitába szállhasson a lánnyal.

– Tudom – felelte Egwene csaknem alázatosan. Elayne szemöldöke a magasba szaladt. Egwene sosem viselkedett alázatosan Nynaeve-val. Bármi másra hajlandó volt inkább!

Egwene, elhárítva Elayne segítő kezét, lekászálódott az ágyról, és a mosdóállványhoz lépett, hogy lemossa arcát és karjait a viszonylag hűvös vízben. Elayne talált egy száraz hálóinget a szekrényben, miközben Egwene lehúzta magáról az összeizzadt inget.

– Találkoztam egy Tudós Asszonnyal, úgy hívják, Amys – Egwene hangja tompán csengett a hálóing alól, ám a következő pillanatban már előbukkant a feje. – Azt mondta, menjek el hozzá, hogy Tel'aran'rhiodról tanulhassak. Valami Hideg Szikla Erődbe kell mennem, a Pusztába.

Elayne látta, amint a Tudós Asszony nevének említésére Aviendha szeme megvillan.

– Ismered Amyst, Aviendha?

Az aiel lány kissé vonakodva bólintott.

– Ő egy Tudós Asszony. Egy Álomjáró. Amys Far Dareis volt mindaddig, míg feladta a lándzsát, hogy Rhuideanba menjen.

– Egy Hajadon! – kiáltott fel Egwene. – Szóval ezért... nem számít. Azt mondta, most Rhuideanban van. Tudod, hol van ez a Hideg Szikla Erőd, Aviendha?

– Hát persze. A Hideg Szikla Rhuarc klánjáé. Rhuarc Amys férje. Néha én is ellátogatok oda. Régebben. A testvér-anyám, Lian, Amysnak az asszonytársa.

Elayne zavartan nézett össze Egwene-nel és Nynaeve-val. Régebben Elayne azt hitte, tud valamit az aielekről, abból, amit Caemlynben a tanáraitól tanult, Aviendhával való találkozásuk óta azonban rájött, mennyire kevés ez az ismeret! A szokások és a rokonság különösen bonyolultnak tűnt. Az anyavér azt jelentette, hogy valakiknek ugyanaz az anyjuk; csakhogy barátok számára is lehetséges volt, hogy anyavérekké váljanak, azzal, hogy bejelentik óhajukat a Tudós Asszonyok előtt. A másodvér azt jelentette, hogy az illetők anyjai testvérek; ha az apák voltak egymás fivérei, akkor gyermekeik apavérek voltak, ami nem számított annyira erős rokoni köteléknek, mint anyavérnek lenni. Ezután már végképp összegabalyodott a dolog.

– Mit jelent az asszonytárs? – kérdezte a leányörökös habozva.

– Hogy ugyanaz a férjük – Aviendha összehúzott szemöldökkel figyelte Egwene megdöbbenését, Nynaeve szeme pedig tágra nyílt. Elayne félig számított a válaszra, de azért így is a szoknyáját kezdte simogatni, pedig annak semmi baja sem volt. – Miért, nálatok ez nem szokás? – kérdezte az aiel lány.

– Nem – felelte Egwene halkan. – Nem szokás.

– De hiszen te és Elayne úgy vagytok egymással, mint az anyavérek. Mit tennétek, ha egyikőtök sem akarna félreállni, hogy a másiké lehessen Rand al'Thor? Harcolnátok érte? Hagynátok, hogy egy férfi megsemmisítse a köztetek lévő kapcsot? Hát nem lenne jobb, ha mindketten hozzámennétek?

Elayne Egwene-re nézett. Már a gondolat is... Vajon képes lenne ilyesmire? Még Egwene-nel sem! Érezte, ahogy pír önti el az arcát. Egwene csak döbbenten nézett.

– De én félre akartam állni – jelentette ki.

Elayne tudta, hogy ez a megjegyzés legalább annyira neki szólt, mint Aviendhának, ám a gondolat nem hagyta nyugodni. Vajon ki szerepelt Min látomásában? És ő mit tehetne, ha megtudja, ki az? Ha Berelain az, megfojtom mindkettőjüket! Ha valaki más kell, hogy legyen, akkor miért ne lehetne Egwene? A Fényre! Mik jutnak az eszembe? Tudta, hogy dühbe gurult, és hogy leplezze, halk hangon szólalt meg:

– Úgy beszélsz, mintha a férfinak nem is lenne beleszólása a dologba!

– Visszautasíthatja – mondta Aviendha, mintha ez nyilvánvaló volna –, ám ha az egyiket feleségül akarja venni, akkor köteles mindkettőt elvenni, ha megkérik. Kérlek, ne sértődjetek meg, de megdöbbentem, amikor megtudtam, hogy a ti országaitokban a fiú kéri meg a lányt. Nálunk egy férfi jelezheti az érdeklődését, azután várnia kell, hogy a nő lépjen. Persze, néha a nőnek kell ráébresztenie a férfit arra, hogy kit akar, de a férjül kérés az ő joga. Én nem sokat tudok ezekről a dolgokról. Már gyermekkorom óta mindig is Far Dareis Mai akartam lenni. Nekem a lándzsa minden, amit akarok, és a lándzsa-nővéreim társasága – fejezte be kissé indulatosan.

– Senki sem akar arra kényszeríteni, hogy férjhez menj! – mondta Egwene nyugtatóan, Aviendha meglepetten nézett rá.

Nynaeve hangosan krákogott. Elayne-nek eszébe jutott, hogy biztosan Lanra gondol; mindenesetre a javasasszony arcán vörös foltok gyúltak.

– Gondolom, Egwene – kezdte Nynaeve kissé túlontúl is határozott hangon –, nem találtál semmi olyasmit, amit keresünk, különben már beszéltél volna róla!

– Semmit sem találtam – felelte Egwene sajnálkozva. – Amys azonban azt mondta... Aviendha, milyen asszony ez az Amys?

Az aiel lány ismét a szőnyeget kezdte tanulmányozni.

– Amys olyan kemény, mint a kő, és olyan könyörtelen, mint a nap – felelte anélkül, hogy felnézett volna. – Álomjáró, ő képes téged tanítani. De ha egyszer rád tette a kezét, a hajadnál fogva képes lesz majd elvonszolni abba az irányba, amit jónak tart számodra. Rhuarc az egyetlen, aki szembe mer szállni vele. Még a többi Tudós Asszony is engedelmeskedik Amysnak. De ő taníthat téged.

Egwene megrázta a fejét.

– Úgy értettem, vajon egy furcsa hely kizökkentené egyensúlyából, nyugtalanná tenné? Például egy város? Látna akkor olyan dolgokat, amik nincsenek is ott?

Aviendha élesen, kurtán felnevetett.

– Nyugtalanná? Ha arra ébredne, hogy egy oroszlán van az ágyában, Amys akkor sem nyugtalankodna. Ő is Hajadon volt, Egwene, és a természete semmit sem lágyult, ebben biztos lehetsz!

– Miért, mit látott ez az asszony? – kérdezte Nynaeve.

– Nem egészen látta ezeket a dolgokat – felelte Egwene lassan. – Legalábbis, én azt hiszem, hogy nem látta. Azt mondta, Tanchicóban valami gonosz honol. Rosszabb annál, amit ember véghez tudna vinni. Ez lehet akár a Fekete ajah is. Ne vitatkozz velem, Nynaeve! – tette hozzá, immár határozottabban. – Az álmokat magyarázni kell. És erre lehet ez a magyarázat.

Nynaeve már akkor a homlokát ráncolta, amikor Egwene a tanchicói gonoszt emlegette, amikor pedig a lány rászólt, hogy ne vitatkozzon, arca haragossá vált. Elayne néha a legszívesebben mindkét nőt megrázta volna. Most is gyorsan közbelépett, mielőtt az idősebb nő kirobbanhatott volna:

– Ez nagyon is lehetséges, Egwene. Tényleg találtál valamit. Többet is, mint amit Nynaeve és én gondoltunk. Nem igaz, Nynaeve? Te nem így gondolod?

– Lehetséges – felelte Nynaeve morcosan.

– Lehetséges – Egwene nem hangzott boldognak, amiért elismerte. Mélyet lélegzett. – Nynaeve-nak igaza van. Meg kell tanulnom, amit csinálok. Ha tudnám, amit tudnom kellene, akkor akár azt a szobát is megtalálhattam volna, ahol Liandrin van, akárhol legyen is az! Amys pedig megtaníthatja nekem. Ezért... ezért kell elmennem hozzá.

– Elmenned hozzá? – kérdezte Nynaeve döbbenten. – A pusztába?

– Aviendha egyenesen a Hideg Szikla Erődbe vihetne – Egwene pillantása félig dacosan, félig aggódón cikázott Elayne és Nynaeve között. – Ha biztos lehetnék benne, hogy Tanchicóban vannak, nem engednélek titeket egyedül odamenni. Ha egyáltalán úgy döntötök. De Amys segítségével talán rájöhetek a hollétükre. Talán... csak ennyi; még azt sem tudom, mire leszek képes, de abban biztos vagyok, hogy jóval többre, mint amit most tudok. Ez nem olyan, mintha cserben hagynálak benneteket! Elvihetitek a gyűrűt is. Elég jól ismeritek a Követ ahhoz, hogy visszagyertek ide, a tel'aran'rhiodi megfelelőjébe. Én pedig meglátogathatlak benneteket Tanchicóban. Bármit is tanuljak Amystól, azt nektek is megtaníthatom. Kérlek, mondjátok, hogy megértitek! Rengeteget tanulhatok Amystól, és azzal nektek is segíthetnék! Olyan lesz, mintha mindhármunkat kiképezne. Egy Álomjáró! Egy nő, aki ezt mind tudja! Liandrin és a többiek mellettünk gyerekeknek fognak tűnni! Ők még a negyedét sem tudják majd annak, amit mi tudunk! – Egwene beharapta ajkát, és töprengő arcot vágott. – Ugye, nem hiszitek, hogy cserben akarlak hagyni benneteket? Mert ha igen, akkor el sem indulok!

– Persze, hogy el kell menned! – mondta Elayne. – Hiányozni fogsz, de senki sem ígérte, hogy együtt maradunk, míg el nem végeztük a munkát.

– De ti ketten... egyedül... Nekem is veletek kellene mennem! Ha tényleg Tanchicóban vannak, nekem is ott kell lennem!

– Képtelenség! – szólalt meg Nynaeve határozottan. – Neked tanulnod kell. Ez hosszú távon nekünk is jóval többet segít, mintha elkísérnél Tanchicóba. Még azt sem tudjuk, tényleg ott vannak-e. Ha igen, akkor majd Elayne-nel megleszünk, de lehet, hogy azt találjuk, hogy ez a gonosz ott nem más, mint a háború. A Fény tudja, a háború elég gonosz bárkinek! Lehet, hogy még előtted visszaérünk a Toronyba. De óvatosnak kell lenned a Pusztában! Aviendha, ugye vigyázol rá?

Mielőtt az aiel lány kinyithatta volna a száját, kopogtattak az ajtón, és válaszra sem várva, Moiraine lépett be a szobába. Az aes sedai végigpillantott rajtuk azzal a mérlegelő pillantásával, mintha azt fontolgatta volna, mit is csinált éppen a négy nő. Szeméből azonban nem tűnt ki, hogy jutott-e bármilyen következtetésre.

– Joiya és Amico meghalt – jelentette be.

– Ezért támadtak hát meg? – kérdezte Nynaeve. – Az egész azért volt, hogy megölhessék őket? Vagy hogy csak akkor öljék meg őket, ha kiszabadítani nem tudják? Biztos vagyok benne, hogy Joiya azért volt olyan magabiztos, mert számított rá, hogy megszöktetik. Ezért azután biztosan hazudott is. Sosem hittem el, hogy őszintén megbánta a tettét.

– Talán nem ez volt a támadás fő célja – felelte Moiraine. – A kapitány igen bölcsen a támadás alatt is a tömlöcben tartotta az őröket. Egyetlen trallokot vagy Myrddraalt sem láttak. Mégis holtan találták a két nőt. Mindkettőjüknek csúnyán elvágták a torkát. Miután a nyelvüket a cellaajtóra szegezték – az aes sedai úgy beszélt, mintha ez valami hétköznapi dolog volna.

Elayne gyomra felfordult a részletes leírástól.

– Ezt még én sem kívántam volna nekik! Ilyesmit nem. A Fény ragyogjon a lelkükre!

– Ők már réges-rég eladták a lelküket az Árnyéknak – mondta Egwene nyersen. Ennek ellenére, ő is a gyomrára szorította két kezét. – Hogyan... Hogyan ölték meg őket? Szürke Gyilkosok voltak?

– Kétlem, hogy akár egy Szürke Gyilkos is képes lehetett volna erre – felelte Moiraine szárazon. – Úgy tűnik, az Árnyéknak olyan eszközei is vannak, amikről mi nem is álmodnánk.

– Igen – Egwene lesimította ruháját, és a hangja is lágyabb volt már. – Ha nem kísérelték meg kiszabadítani őket, ennek azt kell jelentenie, hogy mindketten az igazat beszélték. Azért ölték meg őket, mert eljárt a szájuk.

– Vagy azért, hogy ebben megakadályozzák őket – tette hozzá Nynaeve komoran. – Csak remélhetjük, hogy nem tudják, mit mondott el nekünk a két árnybarát. Talán Joiya tényleg megbánta a tetteit, de ezt őszintén kétlem.

Elayne nyelt egyet, amikor belegondolt, milyen lehet, amikor egy cellában az ajtónak feszítik az ember fejét úgy, hogy ki lehessen metszeni a nyelvét, azután... Megborzongott, de azért nagy nehezen beszélni kezdett:

– Egyszerűen csak büntetésképpen is megölhették őket, amiért hagyták magukat elfogni – azt nem említette, hogy esetleg azért történtek a gyilkosságok, hogy velük elhitessék, igaz, amit Joiya és Amico mondott; már enélkül is elég kétely fészkelt bennük. – Három lehetőség, és ezek közül csak egyben rejlik a lehetőség, hogy a Fekete ajah esetleg tudja, mit mondtak el társaik. És mivel mind a három egyformán hihető, ezért több az esély arra, hogy nem tudják, társaik beszéltek-e.

Egwene és Nynaeve döbbentnek látszottak.

– Büntetésképpen? – kérdezte Nynaeve hitetlenkedve.

Két társnője sok tekintetben keményebb volt nála, ezt Elayne elismerte, ám ők nem úgy nőttek fel, hogy tanúi legyenek a caemlyni udvar intrikáinak, gyermekkorukban nem hallották azokat a meséket, milyen kegyetlenül játszották a cairhieniek és a teariek a Házak Játékát.

– Szerintem a Fekete ajah nem bánik kesztyűs kézzel azokkal a tagjaival, akik elbuktak feladataik teljesítésében – vélte a leányörökös. – Könnyen el tudom képzelni, ahogy Liandrin kiadja a parancsot. Joiya biztosan könnyűszerrel megtette volna – Moiraine biztató pillantással ránézett.

– Liandrin – ismételte a nevet Egwene teljesen színtelen hangon. – Igen, el tudom képzelni, amint Liandrin vagy Joiya kiadja ezt a parancsot.

– Mindenesetre, most már tovább nem tudjátok őket vallatni – jegyezte meg Moiraine. – Holnap délre hajón kellett volna lenniük! – Az aes sedai hangjába némi düh vegyült. Elayne rájött, hogy Moiraine úgy tekinti a Fekete nővérek halálát, mint akik az igazságszolgáltatás elől menekültek el ily módon. – Remélem, hamarosan döntésre juttok! Hogy Tanchicóba mentek-e, vagy a Toronyba.

Elayne pillantása találkozott Nynaeve-éval, és bólintott felé. Nynaeve, nyugtázva mozdulatát, visszabiccentett, majd az aes sedai felé fordult.

– Elayne és én Tanchicóba megyünk, ahogy hajót találunk. Remélem, egy gyors hajót. Egwene és Aviendha pedig a Hideg Szikla Erődbe indulnak, az Aiel-pusztába – a javasasszony nem indokolta a döntést, és Moiraine szemöldöke a magasba szaladt.

– Jolien is vigyázhatna rá – szólalt meg Aviendha, amikor a többiek elhallgattak, közben azonban nem nézett Egwene-re. – Vagy Sefela, esetleg Bain és Chiad. Én... Én inkább Elayne-nel és Nynaeve-val mennék. Ha Tanchicóban valóban háború dúl, akkor szükségük lehet egy nővérre, aki fedezi a hátukat.

– Ha ezt akarod, Aviendha – jegyezte meg Egwene lassan.

A lány meglepettnek és kissé sértődöttnek is tűnt, csakúgy, mint Elayne. A leányörökös azt hitte, a két nő kezd megbarátkozni egymással.

– Örülök, hogy segíteni akarsz nekünk, Aviendha, de inkább neked kellene Egwene-t a Hideg Szikla Erődhöz kísérnéd! – vélte.

– Aviendha nem megy sem Tanchicóba, sem a Hideg Szikla Erődhöz! – szólt közbe Moiraine, és övtáskájából egy levelet vett elő, majd kihajtogatta a lapokat. – Ezt egy órával ezelőtt kaptam. Az ifjú aiel, aki adta, azt állította, hogy egy hónapja kapta, mielőtt bármelyikünk is ideérhetett volna a Kőbe, mégis, név szerint nekem címezték, és ide, Tear Kövébe – az utolsó lapra pillantott. – Aviendha, ismered Amyst, a Taardad aielek Kilenc Völgy klánjából, meg Bairt a Shaarad aielek Haido klánjából, Melaine-t a Goshien aielek Jhirad klánjából, azután Seanát a Nakai aielek Fekete Szikla klánjából? Ők írták alá.

Aviendha most óvatosan megmozdult, bár úgy tűnt, ennek ő maga nincsen tudatában. Viszont készen állt a harcra vagy a menekülésre.

– Álomjárók – merengett Moiraine. – Talán ez megmagyarázza a dolgot. Már hallottam Álomjárókról – most a levél második oldalára nézett. – Itt rólad írnak. Ezt még azelőtt határozhatták el, mielőtt te egyáltalán Tearbe indultál: „Tear Kövében, Lándzsa Hajadonjai között van egy akaratos leány, Aviendha, a Taardad aielek Kilenc Völgy klánjából. Neki el kell jönnie hozzánk. Több kifogást nem fogadunk el! A Rhuidean felett emelkedő Chaendaer lejtőin fogunk várni rá.” Még többet is írnak rólad, de főként azt kérik tőlem, hogy gondoskodjam róla, késlekedés nélkül útnak indulsz. Ezek a ti Tudós Asszonyaitok úgy parancsolgatnak, mint maga az amyrlin! – tette hozzá Moiraine bosszankodó hangon, ami miatt Elayne azon kezdett töprengeni, hogy vajon a Tudós Asszonyok megpróbáltak-e az aes sedai-nak is parancsokat osztogatni. Ezt nem tartotta nagyon valószínűnek. És ha megpróbálták is, még kevésbé valószínű, hogy sikerrel járhattak. Mégis, valami azzal a levéllel kapcsolatban idegesítette Moiraine-t.

– Én Far Dareis Mai vagyok! – mondta Aviendha mérgesen. – Nem kezdek el gyermek módjára rohanni, ha valakitől hívás érkezik! Ha akarok, akkor Tanchicóba megyek!

Elayne elgondolkodva lebiggyesztette az ajkát. Most valami újat fedezett fel az aiel lányban. Nem a haragja volt az – már máskor is látta Aviendhát dühösnek, ha nem is ilyen mértékben –, hanem valami mögötte meghúzódó tónus. Nyugodtan lehetett volna dacnak is nevezni. Ez olyan lehetetlennek tűnt, mintha Lan durcás lenne, pedig mégis olyannak tűnt.

Egwene is kihallotta a lány hangjából. Megpaskolta Aviendha karját.

– Jól van. Ha Tanchicóba akarsz menni, én csak örülök, hogy lesz, aki védelmezi Elayne-t és Nynaeve-ot – Aviendha most egy igazán keserves pillantást vetett rá.

Moiraine csupán egy leheletnyit rázta meg a fejét, de a hangja határozott volt:

– Ezt Rhuarcnak is megmutattam – Aviendha kinyitotta a száját, arcára pedig harag ült ki, az aes sedai azonban felemelte hangját, és nyugodtan folytatta: – Ahogyan azt a levélben kérik is tőlem! Persze, csak azt a részt, ami rád vonatkozik. Rhuarc pedig úgy tűnik, határozottan azt akarja, hogy a levél utasításai szerint tégy! Ahogyan azt parancsolják. Azt hiszem, bölcsebb lenne, ha úgy tennél, ahogyan Rhuarc és a Tudós Asszonyok mondják, Aviendha. Te nem így gondolod?

Aviendha vadul körülnézett a szobában, mint egy csapdába esett vad.

– Én Far Dareis Mai vagyok! – mormogta, majd minden további szó nélkül kisiklott az ajtón.

Egwene felemelt karral tett egy lépést, mintha meg akarná állítani, azután, amikor az ajtó becsapódott az aiel lány mögött, karját leengedte.

– Mit akarnak tőle? – fordult Moiraine-hez. – Maga mindig többet tud, mint amit mutat. Most miért nem mondja el?

– Akármi is a Tudós Asszonyok célja – felelte Moiraine hűvösen –, az kétségtelenül csak rájuk és Aviendhára tartozik. Ha azt akarta volna, hogy ti is tudjátok, bizonyára maga mondta volna el.

– Nem bírja ki, hogy ne manipulálja az embereket, igaz? – szólalt meg Nynaeve keserűen. – Aviendhát is belekeverte most valamibe, nem?

– Én nem. Hanem a Tudós Asszonyok. És Rhuarc – Moiraine összehajtogatta a levelet, és mozdulatában némi fanyarsággal, visszatette övtáskájába. – Még mindig nemet mondhat nekik. Egy klán feje nem olyan, mint egy király, ahogyan az aiel szokásokat ismerem.

– Valóban megteheti? – kérdezte Elayne. Rhuarc Gareth Bryne-re emlékeztette a leányörököst. Anyja Királyi Gárdájának hadseregtábornoka ritkán mutatkozott, ám amikor igen, akkor még Morgase sem ugráltathatta, kivéve, ha királyi parancsot adott neki. És ezúttal nem jön semmilyen parancs a királyi trón irányából – nem mintha Morgase valaha is adott volna efféle parancsot Gareth Bryne-nek, amikor a férfi elhatározta, hogy neki van igaza, most, hogy Elayne belegondolt –, márpedig ilyen parancs nélkül Aviendha igenis el fog menni a Rhuidean fölötti Chaendaer hegyre. – Legalább veled utazhat, Egwene! Amys nem hiszem, hogy a Hideg Szikla Erődben fog várni téged, ha egyszer úgy határozott, hogy Aviendhát várja meg Rhuideanban. Így együtt mehettek Amyshoz.

– De én nem akarom, hogy jöjjön! – mondta Egwene szomorúan. – Ha egyszer nem akarja.

– Bárki bármit is akar – szólt közbe Nynaeve –, nekünk feladatunk van. Neked sok mindenre szükséged lesz a Pusztában, Egwene. Lan majd elmondja, mit vigyél magaddal. Elayne-nek és nekem pedig fel kell készülnünk a tanchicói hajóútra. Azt hiszem, holnap találhatunk hajót, ez azonban azt jelenti, hogy még ma éjjel be kell csomagolnunk.

– Az Atha'an Miere népnek van egy hajója a kikötőben, Maule-ban – mondta Moiraine. – Egy klipper. Annál gyorsabb hajó nem létezik. Ti pedig gyors hajót akartatok.

Nynaeve egyetértően felmordult.

– Moiraine – kezdte Elayne –, mit fog csinálni most Rand? Ez után a támadás után... Megindítja a háborút, amit maga akart?

– Én nem akarok háborút – igazította ki az aes sedai. – Én azt akarom, ami életben tartja, hogy Tarmon Gai'donban harcolhasson. Azt mondta, holnap megmondja, mit szándékozik tenni.

Az aes sedai sima homlokán apró ránc jelent meg.

– Holnap mindannyian okosabbak leszünk, mint ma este – mondta, majd hirtelen távozott.

Holnap gondolta Elayne. Mit fog tenni, ha elmondom neki? Mit fog szólni? Meg kell értenie! A leányörökös eltökélten csatlakozott két társnőjéhez, akik az előkészületeket kezdték megbeszélni.

Tizenharmadik fejezet

A szóbeszéd

A csapszékben az üzlet ugyanolyan jól ment, mint mindenütt ebben a városrészben. A hangzavar olyan volt, mintha egy libákkal és cserépedényekkel megrakott szekér robogott volna le egy hegyről, keresztül az éjszakában. A lárma birokra kelt a zenészek igyekezetével, akik a vendégek érzékszerveit három különféle dob, két cimbalom és egy hasas, jajgató hangokat kiadó zsákduda segítségével próbálták meg elkábítani. A felszolgálónők sötét, bokáig érő, az állukat érintő gallérú ruhát és rövid, fehér kötényt viseltek. Gyorsan mozogtak a teli asztalok között, és mindkét erős kezükben több, nehéz kupát tartottak magasra a fejük fölé emelve, hogy így keresztülpréselhessék magukat a vendégek sokaságán. Mezítlábas, bőrmellényes rakodómunkások, szűk inges legények és meztelen felsőtestű férfiak ültek az asztaloknál, akiknek buggyos nadrágját széles, tarka szövetcsíkok tartották. Ennyire közel a kikötőhöz gyakran lehetett a tömegbe vegyülő külföldieket látni hazájuk jellegzetes öltözékében. A magas gallér északi származásra utalt, a hosszúkás nyugatira, és ehhez még hozzájöttek a kabátokat díszítő ezüstláncocskák, a csörgők a mellényeken, a térdig vagy combközépig érő bőrcsizmák, láncok és fülbevalók, még a férfiak fülében is, meg a csipke a zubbonyokon és az ingeken. Egy széles vállú, sörhasú férfi középen fésülte kétfelé szőke szakállát, míg egy másik valamivel bekente bajszát, hogy az csak úgy csillogott a lámpafényben, és arca két oldalán, mint a bika szarva, meredezett a magasba. A terem három sarkában kockák görögtek az asztalokon, és nagy kiabálás és nevetés közben ezüstpénzek cseréltek gazdát.

Mat egyedül, hátát a falnak támasztva, úgy ült, hogy helyéről valamennyi ajtót szemmel tarthassa, bár többnyire inkább a sötét borral teli, érintetlen kupájába bámult. A kockajátéknak közelébe sem ment, és a felszolgálólányok bokájára rá sem pillantott. A zsúfolt kocsmában a vendégek néha le akartak ülni az asztalához, ám amikor a fiú arcába néztek, sürgősen meggondolták magukat, és inkább egy zsúfoltabb padon kerestek maguknak helyet.

Mat ujját a borába dugta, majd céltalanul rajzolgatni kezdett az asztalon. Az ostobáknak fogalmuk sincs arról, ami ma éjjel a Kőben történt. Hallotta, hogy néhány teari valami gondot emleget, csupán elkapott, gyors szavak voltak ezek, amelyek ideges nevetésbe torkolltak. Nem tudták, hogy mi az, és nem is akarták tudni. A fiú majdnem azt kívánta, bárcsak ő is ilyen tudatlan lehetne. Nem, inkább azt szerette volna tudni, pontosan mi történt. Fejében képek cikáztak, átvillantak lyukas emlékezetén, de nem volt különösebb értelmük.

A távoli csata lármája a falikárpit miatt tompán visszhangzott végig a folyosón. Mat remegő kézzel húzta ki kését a Szürke Gyilkos holttestéből. Egy Szürke Gyilkos, aki őrá vadászott. Biztos, hogy őt kereste. A Szürke Gyilkosok nem szoktak csak úgy, céltalanul gyilkolni; ők meghatározott célpontra vadásztak, olyan biztosan, mint egy nyílvessző. A fiú rohanni kezdett, és ekkor egy Myrddraalt látott meg, amelyik lábon járó, fekete kígyóként felé vágódott. A szörnyeteg szem nélküli tésztaarcába nézve Mat csontjain borzongás futott keresztül. Amikor harminclépésnyire ért, elhajította a kését, oda, ahol a szemek helye volt. Ekkora távolságból ötből négyszer eltalált volna egy szemnél nem nagyobb lyukat a fán.

Az Enyész kezében elmosódott a fekete kard, olyan gyorsan, mégis mintegy mellékesen ütötte vele félre a kést; közben támadó mozdulata töretlen maradt.

– Itt az idő, hogy meghalj, Kürtfúvó! – mondta egy vipera sziszegésével, mint aki a halál hírét hozza.

Mat elhátrált. Most mindkét kezében kést tartott, pedig nem is emlékezett rá, mikor húzta őket elő. Nem mintha a kések sokat használnának egy kard ellen, de ha futásnak ered, akkor az a fekete kard azonnal a hátába fúródik, olyan biztosan, ahogyan öt hatos üti a négy hármast. Azt kívánta, bárcsak nála lenne vívóbotja. Vagy egy íj; azt szeretné látni, ahogyan ez a lény megpróbál kardjával elhárítani egy folyóközi íjból kilőtt nyilat. Mat szeretett volna most máshol lenni. Mert itt meg fog halni.

Hirtelen tucatnyi trallok tört elő az egyik oldalfolyosóból, és fejszéikkel meg kardjaikkal vagdalkozva az Enyészre rontottak. Mat hitetlenkedve bámulta őket. Az Enyész úgy küzdött, mint egy fekete páncélos forgószél. A trallokok több mint fele holtan feküdt vagy haldoklott, mire az Enyész rángatózva elterült; egyik levágott karja testétől háromlépésnyire, haldokló kígyó módjára tekergett, a kéz még mindig markolta a fekete kardot.

Egy kosszarvakkal éktelenkedő trallok Matre bámult, orrát szimatolva a levegőbe emelte. Rávicsorgott, majd szűkölni kezdett, és nyalogatni kezdett egy hosszú vágást, amely szőrös felkarján tátongott. A többiek befejezték művüket: sebesültjeik torkát átvágták, és egyikük torokhangon néhány hangos szót vakkantott. Nem pillantottak még egyszer Matre, hanem megfordultak és elfutottak, paták és csizmák kopogtak végig a kőpadlón.

El a fiútól. Mat megborzongott. Trallokok jöttek a segítségére. Már megint mibe keverte őt Rand?

Most meglátta, mit rajzolt az asztalra a borral – egy nyitott ajtót –, és mérgesen összemaszatolta. El kell innen mennie! Kell! Azt a sürgető érzést is felfogta fejében, hogy azonnal vissza kell mennie a Kőbe. Mérgesen félredobta a gondolatot, ám az tovább zümmögött fejében.

A jobb oldali asztalnál ülők beszédéből elkapott pár szót, amikor egy keskeny arcú, kunkori bajszot viselő férfi lugardi tájszólásban megszólalt:

– Hát, ez a ti Sárkányotok tényleg nagy ember, semmi kétség, nem is tagadhatnám, de Logain nyomába nem érhet! Hisz Logain egész Ghealdant megnyerte háborúban, meg fél Amadiciát és Altarát is! Az épületeket, az embereket, az egészet, mind! És az a másik, fent, Saldaeában, Maseem? Azt mesélik, még a nap is megállt az égen, amikor legyőzte Bashere Nagyúr seregét. Aszongyák, így volt!

Mat a fejét csóválta. A Kő elesett, Callandor Rand kezében ragyog, ez az idióta meg még mindig azt hiszi, hogy csupán egy újabb Hamis Sárkány! Már megint lerajzolta azt az ajtót. A fiú kezével letörölte a rajzot, kupája felé nyúlt, azután a szájához emelte, de félúton megállt. Az össze-vissza beszédből most egy ismerős nevet hallott meg az egyik közeli asztalnál. Hátratolta padját, és kupával a kezében, az asztal felé indult. A körülötte ülő emberek remekül tükrözték a népeknek azt a fura keverékét, akik Maule-ban a kocsmákat látogatták. Két, meztelen mellén olajos zubbonyt viselő, mezítlábas tengerész ült ott, az egyiknek vastag aranylánc a nyakában. Egy valamikor kövér férfi, lógó arcbőrrel, sötét, cairhieni kabátban, amelyet vörös, arany és zöld sújtások díszítettek a mellén, jelezve, hogy nemesember, bár vállán az egyik ruhaujj elszakadt; jó sok cairhieni menekült érkezett még ennyire délre is. Egy tetőtől talpig sötétkékbe öltözött, durva arcú, éles szemű, ősz hajú asszony, ujján vastag aranygyűrűvel. És az, aki beszélt, egy villás szakállú fickó, fülében galambtojás nagyságú rubinnal. A kabátjának már-már kidurranással fenyegetően szűkre szabott mellrészét díszítő három ezüstlánc jelezte, hogy ő bizony kandori mesterkalmár. Kandorban a kereskedők céhbe tömörültek.

A beszélgetés elnémult, és mindenki Matre pillantott, amikor a fiú megállt az asztaluk mellett.

– Úgy hallottam, hogy a Folyóközről beszélnek.

A villás szakállú gyors pillantást vetett rá, látta a fésületlen hajat, a feszült arckifejezést és a boroskupát a kezében, de a csillogó, fekete csizmát, az aranyhímzéses, zöld kabátkát, amelyik egészen derékig kigombolva látni engedte az alatta lévő hófehér vászoninget. Persze, a kabát és az ing is meglehetősen gyűröttnek látszott. Mindezekkel együtt Mat pontosan úgy nézett ki, mint egy ifjú nemesúr, aki lejött a nép egyszerű gyermekei közé szórakozni.

– Bizony, erről beszéltem, nemesuram – mondta hát szívélyesen. – Azt mondtam, lefogadnám, hogy idén onnan aztán nem kapunk dohányt. Nekem még van húsz hordónyim a legfinomabb folyóközi dohánylevélből. Nincs is jobb annál! Pár hónap, és jó árat kaphatok érte. Ha nemesuram akarna egy hordóval, hogy legyen mit szívnia... – megrántotta szőke szakálla végét, és ujját az orra hegyére nyomta – ...biztos vagyok benne, hogy meg tudnánk egyezni.

– Szóval, lefogadná, igaz? – szólalt meg Mat halkan, és ezzel félbeszakította a másik fecsegését. – Aztán miért ne jönne dohány a Folyóközből?

– Hát a fehérköpenyek miatt, természetesen, uram! A Fény Gyermekei miatt!

– Mi közük a Fény Gyermekeinek a Folyóközhöz?

A mesterkalmár segélykérően nézett körül az asztalnál. A fiú nyugodt hangjában volt valami fenyegető. A tengerészek úgy néztek ki, mint akik legszívesebben lelépnének. A cairhieni férfi szúrós pillantást vetett Matre. Kihúzta magát, és lesimította kopott kabátját. Közben enyhén imbolygott. Az előtte álló, üres boroskupa bizonyára nem a legelső lehetett. Az ősz hajú nő szájához emelte korsóját, és a pereme felett éles szemével mérlegelő pillantást vetett Matre.

A kalmár meghajolt ültében, és alázatosan folytatta:

– A szóbeszéd szerint a fehérköpenyek megszállták a Folyóközt. Az Újjászületett Sárkányt keresik ott, állítólag. Ami persze egyáltalán nem lehetséges, hiszen Sárkány Urunk itt van, Tearben! – Mat arcára nézett, hogy lássa, milyen hatást váltottak ki szavai. A fiú arckifejezése azonban változatlan maradt. – Az ilyen híresztelések nem feltétlenül igazak, nagyuram. Lehet, hogy csak üres fecsegés az egész! Hiszen ugyanezen szóbeszéd szerint a fehérköpenyek egy sárga szemű árnybarátot is keresnek. Hát hallott valaha is kegyelmed sárga szemű emberről, jó uram? Akárcsak magam sem! Mindez csak szóbeszéd.

Mat az asztalra tette korsóját, és egész közel hajolt a férfihoz:

– Kit keresnek még e szerint a pletyka szerint? Az Újjászületett Sárkányt. Egy sárga szemű férfit. És még kicsodát?

A kalmár homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek.

– Senkit, jó uram! Senkit, akiről hallottam volna! Csak szóbeszéd, jó uram! Por a szélben, semmi más. Füstfelhő, ami gyorsan eloszlik. Megadná nekem azt a nagy kitüntetést, jó uram, hogy elfogad tőlem egy hordó folyóközi dohányt? Tiszteletem jeléül... A megtiszteltetésért... hogy én...

Mat egy andori aranykoronát dobott az asztalra.

– Igyatok az egészségemre, amíg tart az arany!

Távoztában hallotta, ahogy az asztalnál ülők róla beszélnek.

– Azt hittem, mindjárt elvágja a torkomat! Tudjátok, milyenek ezek a fiatal urak, ha túl sokat isznak! – Ezt a villás szakállú kalmár mondta.

– Különös fiatalember – jelentette ki a nő. – Veszélyes. Meg ne próbáld az ilyeneket átverni, Paetram!

– Nem hiszem, hogy nemesúr lenne! – szólalt meg egy másik férfi lekicsinylően. Ez a cairhieni lehet gondolta Mat. Elhúzta a száját. Nemesúr? Akkor sem lennék nemesúr, ha rámtukmálnák! Fehérköpenyek a Folyóközben! A Fényre! Fény, segíts rajtunk!

Keresztülpréselte magát a tömegen az ajtóhoz, és felvett egy pár klogot a fal melletti sorból. Nem érdekelte, hogy ezek ugyanazok-e, mint amit eddig viselt. Az összes klog egyformának tűnt. Ezek legalább illettek a csizmájára.

Kint cseperegni kezdett az eső, néhány kósza felleg látszott, melyek még sötétebbé tették a sötétséget. Mat felhajtotta a gallérját, és ügyetlenül tocsogni kezdett Maule sáros utcáin, elsétált a hangos fogadók, a kivilágított csapszékek és a sötét ablakú lakóházak mellett. Amikor a belső város fala közelében kockakő váltotta fel a sarat, Mat egyszerűen lerúgta a klogokat a lábáról, és otthagyta őket. Rohanni kezdett. A Kő legközelebbi bejáratát őrző védelmezők szó nélkül keresztülengedték. Jól tudták, ki ő. Perrin szobájáig megállás nélkül futott, odaérve betaszította az ajtót. A hosszú hasítékot az ajtó deszkájában észre sem vette. Perrin nyeregtáskája az ágyon hevert, és a kovácslegény éppen ingeket és harisnyákat rakott bele. Csak egyetlen gyertya égett, de úgy látszott, hogy Perrint nem zavarja a rossz megvilágítás.

– Akkor hát te is hallottad – szólalt meg Mat.

Perrin folytatta a pakolást.

– Az otthoni híreket? Igen. Lementem a városba, hogy felszedjek valami hírt Faile-nak. A mai este után mindennél fontosabb, hogy... – mély, torokhangú hörgése miatt Matnek felállt a szőr a hátán, mert a hang pont olyan volt, mintha egy dühös farkas morgott volna. – Mindegy, nem számít. Igen, hallottam. Lehet, hogy ennek ugyanez lesz a hatása.

Ugyanez? Ezalatt meg mit ért? – kérdezte magában Mat.

– Azt hiszed?

Perrin egy pillanatra felnézett. Szemében, mely csillogott, mint az arany, visszatükröződött a gyertyafény.

– Számomra nem kétséges. Nagyon igaznak tűnik, amit hallottam.

Mat idegesen egyik lábáról a másikra állt.

– Rand tudja? – Perrin csupán bólintott, és folytatta a pakolást. – És mit szólt hozzá?

Perrin hallgatott egy pillanatig, és a kezében tartott, összehajtogatott köpenyt bámulta.

– Egyszerűen elkezdett magában beszélni. Valami ilyesmit: „Megmondta, hogy megteszi. Egyből megmondta! Hinnem kellett volna neki!” Teljesen értelmetlen volt. Aztán megragadott a galléromnál fogva, és azt mondta, azt kell tenni, amit senki sem vár tőled. Azt akarta, hogy megértsem, de szerintem még az sem biztos, hogy ő maga érti, hogy mit akar! Úgy tűnt, nem érdekli, megyek-e vagy maradok. Nem! Várjál csak! Ez nem igaz! Azt hiszem, megkönnyebbült, hogy megyek.

– Egyszóval, nem fog semmit sem csinálni! – jelentette ki Mat. – A Fényre! Callandorral ezer fehérköpenyest megsemmisíthetne! Hiszen láttad, mit művelt az átkozott trallokokkal! Oda mész, igaz? Vissza, a Folyóközbe! Egyedül?

– Hacsak nem jössz velem – Perrin az egyik nyeregtáskába tömte a köpenyt. – Velem jössz?

Ahelyett, hogy válaszolt volna, Mat fel-alá kezdett járkálni a szobában. Arcát hol megvilágította a gyertya villózó fénye, hol sötét borult rá. Szülei és nővérei Emondmezőn éltek. A fehérköpenyeknek semmi okuk arra, hogy bántsák őket. Ha most hazamegy, soha többé nem jutna el onnan. Ezt mondta neki a megérzése. Az anyja megházasítaná, mielőtt rendesen leülhetett volna. Ha viszont nem megy, és a fehérköpenyek bántják a családját... Nekik már egy puszta pletyka is elég ahhoz, hogy lecsapjanak, legalábbis így hallotta. De miért pont róluk szólnának pletykák? Még a Coplinok is, ezek a hazudós kötekedők is kedvelték az apját. Abell Cauthont mindenki kedvelte.

– Neked nem kell – mondta Perrin halkan. – Abban, amit hallottam, egy szó sem esett rólad. Csak Randről és rólam.

– A Fény égessen meg, én is menni a... – képtelen volt befejezni. Ilyet gondolni könnyű, de kimondani! Torka összeszorult, mintha csak meg akarta volna fojtani a szavakat.

– Neked könnyű, Perrin? Úgy értem, hogy hazamenjél? Te nem érzel valami... valamit, ami megpróbál visszatartani? Ami száz okot suttog a füledbe, hogy miért ne menjél?

– Természetesen. Sok százat, Mat, de végül minden azzal függ össze, hogy itt van Rand, és hogy mi ta'verenek vagyunk. Nem akarod beismerni magadnak, igaz? Száz ok arra, hogy maradjunk, de az az egyetlen, hogy menjünk, többet ér náluk. A fehérköpenyek ott vannak a Folyóközben, és bántani fogják az embereket, miközben engem keresnek. Ha odamegyek, akkor ennek véget vethetek!

– Miért pont téged akarnának meg elfogni a fehérköpenyek annyira, hogy ezért még embereket is megkínoznak? A Fényre! Ha ott nyargalásznak, és egy sárga szemű valaki után kérdezősködnek, akkor Emondmezőn senki sem lesz, aki értené, hogy mi a csudáról beszélnek. És hogyan tudnál véget vetni az egésznek? Két kézzel több sem segít sokat! Ó, a fehérköpenyeknek beletörik a foguk a folyóközi emberekbe!

– Tudják a nevemet – felelte Perrin halkan. Pillantása a falon lógó fejszére tévedt. Övével rákötötte a fejszéjét a fogasra. Vagy lehet, hogy a kalapácsot nézte, amit a fejsze alatt a falnak támasztott? Mat nem volt biztos a dologban. – Megtalálhatják a családomat. Hogy miért? Hát, megvan a maguk oka, Mat. Ahogy nekem is megvan a magam oka. Ki mondhatná meg, melyik a jobb a kettő közül?

– A Fény égessen meg, Perrin! A Fény égessen meg engem! Hiszen én menni ak... Látod? Egyszerűen nem tudom kimondani! Mintha a fejem pontosan tudná, hogy megteszem, ha egyszer kimondom. Még csak gondolni sem tudok rá.

– Elválnak útjaink. Hiszen már korábban is megtörtént, hogy elváltak az útjaink.

– Az elváló utak tehetnek egy szívességet! – mordult fel Mat. – Elegem van Randből, meg az aes sedai-okból, akik az elváló utak irányába taszigálnak! A változatosság kedvéért oda akarok eljutni, ahová én akarok, és azt csinálni, ami nekem tetszik! – Az ajtó felé fordult, de Perrin hangja megállásra késztette.

– Remélem, hogy hosszú utad boldogsággal ajándékoz meg, Mat. A Fény adjon neked csinos lányokat és buta fickókat, hogy legyen kikkel kockáznod!

– Ó, a Fény égessen meg, Perrin! Bárcsak neked is megadná mindazt, amire vágyol!

– Azt hiszem, hogy ez sikerülni fog – a szavak nem tűntek egyértelműen boldognak.

– Elmondanád apámnak, hogy jól vagyok? Meg az anyámnak? Mindig aggódott miattam. És nézd meg a nővéreimet is! Ők ugyan mindig beárultak, és mindent elmondtak anyámnak, de ennek ellenére, nem akarom, hogy bármi bajuk essen!

– Ezt megígérem neked, Mat.

Mat bezárta az ajtót maga mögött, és céltalanul sétálni kezdett a folyosókon. Nővérei, Eldrin és Bodewhin mindig készen álltak arra, hogy elszaladjanak, és kiabálni kezdjenek: „Mama! Mat már megint bajban van! Mat már megint rosszalkodik!” Különösen Bode volt ilyen. Most már tizenhat és tizenhét évesek lehetnek. Lehet, hogy már a házasodáson jár az eszük? Lehet, hogy már ki is néztek maguknak valami ostoba parasztlegényt, aki még nem is tud a végzetéről? Tényleg ilyen régen eljött otthonról? Néha úgy tűnt, hogy nem telhetett el ennyi idő. Úgy érezte, csupán egy vagy két hete hagyta ott Emondmezőt. De néha olyan idők is jöttek, melyek olyan hosszúra nyúltak, mintha évek teltek volna el, és már csak homályosan emlékezett az otthonára. Arra ugyan emlékezett, hogyan vigyorgott Eldrin és Bode, amikor elfenekelték, de a lányok arca homályos, elmosódott volt. A saját édes nővéreinek az arca! Emlékezetében ezek az átkozott rések olyannak tűntek, mintha az életéből hiányoztak volna darabok.

Látta, hogy Berelain közeledik felé, ezért akaratlanul is vigyorognia kellett. Minden szeszélyessége ellenére, Berelain csodálatos alakú nőnek számított! Ez a testhez álló selyemruha olyan átlátszó volt, mint egy fátyol, arról nem is beszélve, hogy dekoltázsát elég mélyre szabták ahhoz, hogy sokat lehessen látni a szép, hamvas keblekből.

Mat elegánsan és túlzottan is udvariasan meghajolt.

– Kellemes jó estét, Berelain úrnő!

Berelain tovább akart sietni, anélkül, hogy egy pillantást vetett volna rá, mire Mat dühösen kiegyenesedett.

– Talán süket és vak vagy, asszony? Én nem vagyok szőnyeg, ami fölött egyszerűen átsétál az ember, és azt hiszem, elég udvariasan köszöntem! Ha nagyságod fenekébe csípek, nyugodtan keverjen le nekem egy pofont, de addig elvárom, hogy udvariasságomért cserébe maga is udvarias legyen!

Az úrnő megtorpant, és azon a furcsa módon nézett Matre, ahogy csak a nők tudnak. Ezzel az arckifejezéssel akár az inge ráncait is nézegethette volna, de lehet, hogy a súlyát akarta megbecsülni, vagy azon töprengett, mikor fürödhetett meg utoljára Mat. Ez a pillantás bármit jelenhetett. A nő ezután elfordult, és halkan mormogott magában valamit. Mat csak annyit hallott az egészből, „túlságosan olyan, mint én!”.

Mat elképedve bámult a nő után. Hiszen egy szót sem szólt hozzá! Ez az arc, ez a járás, és az annyira fennhordott orrocska, hogy az ember már abban is kételkedett, leér-e a földig Berelain lába. Így jár mindig, hogyha az ember a fajtájukbeliekkel akar beszélni, mindegy, hogy az Berelain vagy Elayne. A nemesek számára az ember csak egy marék trágya volt, ha nem egy kastélyban született, és a családfája nem nyúlt vissza Sasszárny Arturhoz. Persze, azért akadt itt néhány gömbölyded konyhalány – éppen eléggé gömbölyűek –, akik nem tartották Matet egy marék trágyának. Dara például olyan ügyesen rágcsálta a füle tövét, hogy Matnek ettől...

Hirtelen észbe kapott. Hiszen most éppen azon törte a fejét, hogy Dara vajon ébren van-e még, és lenne-e kedve egy kis enyelgéshez. Ráadásul még azon is töprengett, milyen lenne Berelainnel flörtölni. Pont Berelainnel! Eszébe jutottak saját szavai, amit Perrinnek mondott. Nézd meg a nővéreimet! Mintha már rég eldöntött volna mindent, és tudná, hogy mit akar csinálni. De hát ez nem igaz! Nem hagyja magát ilyen egyszerűen belerángatni mindenbe! Lehet, hogy akad másik út is.

Zsebéből előhalászott egy aranypénzt, a levegőbe dobta, egyik kezével elkapta, és rácsapta másik tenyerének hátára. Tar Valon-i márka, ahogy most azt észrevette. Tar Valon lángját bámulta, amelyik leginkább egy stilizált könnycseppre hasonlított.

– A Fény égessen meg minden aes sedai-t! – kiáltotta hangosan. – És égesse meg Rand al'Thort is, amiért mindebbe belerángatott!

Egy fekete-arany libériás inas megtorpant, és aggódó pillantást vetett rá. A férfi ezüsttálcáján egy nagy halom kötszer és gyógyszerestégelyek sorakoztak. Mihelyt rájött, hogy Mat őt nézi, ijedten összerezzent.

Mat az aranymárkát a férfi tálcájára dobta.

– A világ legnagyobb bolondjától! Vigyázz, hogy jó dolgokra költsd el! Nőkre és borra!

– Kö-kö-köszönöm, nagyuram! – dadogta a férfi döbbenten.

Mat egyszerűen továbbsétált. A világ legnagyobb bolondja! Hát nem az vagyok?

Tizennegyedik fejezet

Mayene-i szokások

Perrin a fejét csóválta, amikor az ajtó bezáródott Mat mögött. A fiú hamarabb vágná fejbe magát egy kalapáccsal, semhogy visszamenjen a Folyóközbe. Nem fog menni, hacsak nem marad más választása. Perrin is azt kívánta, bárcsak módja lenne rá, hogy ne kelljen hazamennie. De nem volt kiút; a tények a vas keménységével és kérlelhetetlenségével tornyosultak előtte. Közte és Mat között az volt a különbség, hogy Perrin akkor is elfogadta a sorsát, ha ez nem tetszett neki.

Felmordult, amikor meglazította ingét, pedig igen óvatosan csinálta. A hatalmas, most már sárgásbarna folt egész bal vállát befedte. Egy trallok elkerülte a fejszéjét, és csupán Faile kése mentette meg attól, hogy ennél is rosszabb sors várjon Perrinre. A válla miatt fájt a mosakodás, de a hideg víz miatt legalább nem kellett aggódni Tearben.

Már becsomagolt, készen állt az utazásra, csak a reggeli váltás ruhája maradt ki nyeregtáskájából. Mihelyt a nap felkel, megkeresi Loialt. Ma éjjel már nem lenne értelme zavarni az ogiert. Valószínűleg már ágyban volt, ahogyan Perrin is lefekvéshez készülődött. Az egyetlen gondot Faile jelentette, és a fiúnak fogalma sem volt, hogyan oldja meg a kérdést. Még az is biztonságosabb lenne a számára, ha Tearben maradna, mintha vele menne.

Hirtelen kinyílt az ajtó. Még csupán résnyire volt nyitva, amikor Perrin orrát megcsapta a parfümillat; olyan érzést keltett, mintha virágok között járna egy forró nyári éjjelen. Szívfájdító volt, bár nem túl nehéz illat, másnak legalábbis nem volna az, és egyáltalán nem emlékeztetett arra, ami Faile-ból szokott áradni. Perrin meglepődött, amikor Berelain lépett a szobába.

A nő az ajtót tartva pislogott először, amiből Perrin rájött, milyen sötét is lehet itt bent a közönséges szemnek.

– Indultál valahová? – kérdezte habozva a nő. A fiúnak nehezére esett nem bámulni, ahogyan a folyosó lámpásai átvilágítottak Berelain ruháján.

– Igen, úrnőm – mondta, és meghajolt, nem túl elegánsan ugyan, de a tőle telhető legjobb modorban. Faile szipoghat a nő jelenlétében, a fiú azonban nem látta okát, hogy ne legyen udvarias. – Reggel.

– Én is – a nő becsukta az ajtót, és melle alatt összekulcsolta a karját. Perrin félrepillantott, és csupán a szeme sarkából figyelte tovább Berelaint, nehogy Mayene úrnője azt higgye, hogy bámulja. A nő, mintha csak észre sem vette volna mindezt, folytatta mondandóját. Az egyetlen gyertya fénye sötét szemében tükröződött. – A mai este után... holnap hintóval megyek Godanba, onnan pedig hajóval Mayene-be. Már napokkal ezelőtt fel kellett volna kerekednem, de azt gondoltam, lennie kell valami módnak, hogy a dolgokat megoldjam. Persze, nem volt. Ezt már korábban is láthattam volna. A mai este meggyőzött. Ahogyan... az a sok villámlás, ami végigfolyt a folyosókon! Holnap indulok!

– Úrnőm – szólalt meg Perrin zavartan. – Miért mondja ezt nekem?

Ahogyan a nő hátravetette a fejét, az Perrint az egyik kancára emlékeztette, amelyet néha Emondmezőn megpatkolt; a kanca képes lett volna megharapni. – Természetesen azért, hogy elmondhasd a Sárkány Nagyúrnak!

Ennek Perrin szemében nem volt értelme.

– Maga is elmondhatja – mondta leheletnyit bosszúsan. – Nekem indulás előtt már nem lesz időm rá, hogy üzeneteket továbbítsak.

– Én... nem hiszem, hogy engem látni akar.

De hiszen minden férfi szívesen látná, olyan jó érzés volt ránézni. Ezt a nő is tudta. Perrin úgy érezte, Berelain először mást akart mondani. Lehet, hogy ennyire megrémült attól, ami azon az éjjelen Rand szobájában történt? Vagy a támadás miatt, és ahogyan Rand véget vetett neki? Lehetséges, bár Berelain nem az a fajta nő volt, akit egykönnyen meg lehet ijeszteni. A hűvös tekintet, amellyel Perrint méregette, is ezt sugallta.

– Küldje akkor el az üzenetét egy szolgával! Nem hiszem, hogy indulás előtt még találkozom Randdel. De bármelyik szolga átadhat neki egy üzenetet.

– Jobban venné ki magát, ha a te szádból, a Sárkány Nagyúr bar...

– Bízza egy szolgára! Vagy az egyik aielre!

– Nem teljesíted a kívánságomat? – hitetlenkedett a nő.

– Nem. Úgy látszik, nem értett meg!

A nő ismét hátravetette a fejét, ezúttal azonban kissé másképp, Perrin azonban nem tudta volna megmondani, mi volt a különbség. Berelain elgondolkozva figyelte a fiút, majd, félig csak magában mormogva, így szólt:

– Micsoda lenyűgöző szemek!

– Micsoda? – Perrin hirtelen rájött, hogy derékig meztelen. A nő átható tekintetétől hirtelen úgy érezte magát, mint egy ló a vásárban. A következő pillanatban megvizsgálja a lábát és a fogait. A fiú gyorsan felkapta az ágyról másnapi ingét, és áthúzta a fején. – Küldje el az üzenetét egy szolgával! Én most le akarok feküdni. Reggel korán kell kelnem. Napnyugta előtt.

– És hová indulsz holnap?

– Haza. A Folyóközbe. Már késő van. Ha maga is holnap akar felkerekedni, gondolom, szüksége lesz némi alvásra. Én mindenesetre fáradt vagyok – nyomatékképpen akkorát ásított, amekkora csak kitellett tőle.

A nő azonban nem mozdult az ajtó felé.

– Te, ugye, kovács vagy? Nekem Mayene-ben szükségem van egy kovácsra. Hogy kovácsoltvas díszeket készítsen. Mi lenne, ha eljönnél egy rövid látogatásra, mielőtt visszatérsz a Folyóközbe? Biztos vagyok benne, hogy Mayene-t... szórakoztatónak találnád.

– Hazamegyek – felelte Perrin határozottan –, maga pedig vissza, a saját szobájába!

A nő apró vállrándítása a fiút arra késztette, hogy félrenézzen.

– Akkor talán máskor. A végén én úgyis megszerzem, amit akarok. És azt hiszem, most kovácsoltvas díszrácsot akarok. A hálószobám ablakára – mindehhez olyan ártatlanul mosolygott, hogy a fiú fejében vészcsengők szólaltak meg.

Most ismét kinyílt az ajtó, és Faile lépett be rajta.

– Perrin, bementem a városba, hogy megkeresselek, és hallottam egy hírt... – döbbenten állt meg, és szemét Berelainre szegezte.

Mayene Úrnője nem vett a lányról tudomást. Ehelyett közelebb lépett Perrinhez, és kezét végigfuttatta a fiú karján és vállán. Perrin egy pillanatig azt hitte, a nő mindjárt lehúzza a fejét, hogy megcsókolja – Berelain fel is emelte a fejét, mintha erre készülne –, de aztán csak gyorsan végigfuttatta kezét a fiú nyakán, majd hátralépett. Mindezt olyan gyorsan tette, hogy Perrinnek ideje sem maradt arra, hogy megakadályozza.

– Ne felejtsd el – szólalt meg a nő lágyan, mintha csak magukban lennének –, én mindig megkapom, amit akarok!

Elvonult Faile előtt, és kilépett a szobából.

Perrin valamiféle kifakadásra számított Faile-tól, a lány azonban egy pillantást vetett a tömött nyeregtáskára, és így szólt:

– Látom, már te is hallottad a szóbeszédet – a lánynak fel kellett volna robbannia, mint egy köteg tűzre dobott, száraz ágnak. Vajon miért volt ehelyett olyan hűvös? – Hát jó. Akkor Moiraine lesz a következő gondod. Vajon megpróbál megakadályozni az indulásban?

– Nem, ha nem tud róla. Ha megpróbálja is, elmegyek. Nekem családom és barátaim vannak, Faile; nem hagyhatom őket prédául a fehérköpenyeknek! De remélem, nem szerez tudomást róla, csak akkor, ha már kint leszek a városból – a lánynak még a szeme is nyugodtan csillogott, mint egy sötét, erdei tó. Ettől azonban Perrin libabőrös lett.

– Csakhogy több hétbe kerülhetett, mire ezek a hírek ideértek a Folyóközből, és még néhány hét eltelik, mire odaérsz. Lehet, hogy a fehérköpenyek addigra már nem is lesznek ott! Nos, úgyis el akartam menni innét. Most aztán nem panaszkodhatom! Csak tudni szeretném, mire számítsak.

– Az Átjárókon keresztül nem fog hetekbe telni – felelte a fiú. – Csupán két vagy három napba – két nap. Perrin nem tudott olyan módot, amivel gyorsabban mehetne.

– Épp olyan őrült vagy, mint Rand al'Thor – mondta a lány hitetlenkedve. Lehuppant az ágy végébe, lábát keresztbe tette, majd olyan hangon folytatta, ahogyan gyerekeket szoktak kioktatni. – Csak menj az Átjárókba, és reménytelenül megőrülsz, mire kijössz! Ha kijössz belőlük egyáltalán, aminek inkább az ellenkezője a valószínű. Perrin, az Átjárókon rontás ül. Már – mennyi is? – legalább háromszáz esztendeje az Árnyék kezében vannak! Vagy inkább négyszáz? Kérdezd csak meg Loialt! Majd ő elmondja. Még az ogierek sem használják az Átjárókat! Még ha épen kelnél is át rajtuk, ki tudja, hol bukkannál fel?

– Utaztam már bennük, Faile – és valóban félelmetes utazás volt. – Loial vezethet engem. Ő el tudja olvasni az útmutatókat; korábban is így mentünk. Ha tudja, mennyire fontos, újból megteszi majd nekem – Loial is el akart menni Tearből, az ogier attól tartott, hogy anyja itt megtalálhatja. Perrin biztos volt benne, hogy segíteni fog.

– Hát jó – felelte a lány, és összedörzsölte a kezét. – Jó. Kalandot akartam, ez pedig kétségtelenül kaland! Itt hagyhatom Tear Kövét és az Újjászületett Sárkányt, utazhatom az Átjárókban, harcolhatok a fehérköpenyekkel. Kíváncsi vagyok, rá tudjuk-e venni Thom Merrilint, hogy ő is velünk tartson. Ha már nincsen bárdunk, akkor egy mutatványos is megteszi. Ő majd megkomponálja a hősi éneket, és mi ketten leszünk a főszereplők. Mikor indulunk? Reggel?

Perrin mély lélegzetet vett, hogy ne remegjen a hangja.

– Egyedül megyek, Faile. Csak Loial és én.

– Egy teherhordó lóra is szükségünk lesz – folytatta a lány, mintha az előbbi megjegyzés el sem hangzott volna. – Nem, inkább kettőre. És az Átjárókban sötét is van. Lámpásokat is vinnünk kell, és jó sok olajat. Ti, folyóközi parasztok, fogtok harcolni a fehérköpenyekkel?

– Faile, azt mondtam...

– Hallottam, mit mondtál – csattant fel a lány. Az árnyékban ferde vágású szeme és kiugró csontú arca fenyegetővé vált. – Halottam, de semmi értelme. Mi van, ha ezek a parasztok nem akarnak harcolni? Vagy ha nem tudják, hogyan kell? Ki fogja nekik megtanítani? Talán te, egyedül?

– Majd megteszem, amit meg kell tennem – felelte a fiú türelmesen. – Nélküled is.

A lány olyan gyorsan ugrott talpra, hogy Perrin azt hitte, mindjárt a torkának ugrik.

– Azt hiszed, Berelain majd veled tart? Fedezi a hátadat? Vagy talán azt szeretnéd, ha nyafogva az öledbe ülne? Gombold be az inged, te szőrös fajankó! Miért van itt ilyen sötét? Berelain szereti a félhomályt, mi? Sokat fog ő használni neked a Fény Gyermekeivel szemben!

Perrin kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de azután nem azt mondta, amit eredetileg akart:

– Tényleg nem néz ki rosszul ez a Berelain. Ugyan, melyik férfi nem örülne, ha az ölébe ülne? – A lány arcára kiülő megbántottság vasként vágott Perrin mellébe, de kényszerítette magát, hogy folytassa: – Ha otthon végeztem, lehet, hogy Mayene-be megyek. Ő mondta, hogy menjek, és lehet, hogy élek is az ajánlatával.

Faile egy szót sem szólt. Kőarccal nézett a fiúra, majd megpördült, és maga mögött hangosan becsapva az ajtót, kifutott.

Perrin önkéntelenül is követni akarta, majd, elkapva az ajtófélfát, megállította magát, és úgy megszorította a fát, hogy szinte fájt az ujja. A fejsze vágta hasadékra nézett az ajtón, és azon kapta magát, hogy hangosan kimondja, amit a lánynak nem mondhatott:

– Fehérköpenyeket öltem. Ha nem teszem, ők öltek volna meg engem, de akkor is gyilkosságnak tekintik. Meghalni megyek haza, Faile! Ez az egyetlen módja, hogy megakadályozzam őket abban, hogy a népemet bántsák! Ha hagyom, hogy felakasszanak. Nem engedhetem, hogy ezt lássad! Nem tehetem! Még megpróbálnád megakadályozni, és akkor...

Fejét az ajtóba verte. Most már úgysem bánkódna a lány, ha akár a halálát látná is; csak ez számított. Majd valahol másutt keres kalandot, biztonságos távolban a fehérköpenyektől és a ta'verenek gonoszság-buborékaitól. Most csak ezt számított. Perrin szeretett volna felvonyítani bánatában.

Faile rohamléptekkel sietett végig a Kő folyosóin, és észre sem vette, ki mellett futott el, vagy kinek kellett gyorsan félrelépnie, hogy útjára engedje. Perrin. Berelain. Perrin. Berelain. Egy tejfölös bőrű, félmeztelen nimfa kell neki, igen? Azt sem tudja, hogy mit akar! Szőrös barom! Fafejű tuskó! Kovács! És ez a nyálas kis szuka, ez a Berelain! Ez a magakellető tyúk!

Fogalma sem volt, hogy hová megy, míg meg nem pillantotta maga előtt Berelaint, akinek öltözéke semmit sem bízott a férfiak fantáziájára. Menet közben úgy riszálta a hátsóját, hogy egyértelmű volt, ezzel az a célja, hogy a férfiaknak kiessen a szemük. Mielőtt Faile felfoghatta volna, hogy mit is tesz, már meg is előzte Berelaint, és szembefordult vele. Két folyosó kereszteződésében néztek farkasszemet.

– Perrin Aybara az enyém! – vicsorogta. – El a kezekkel tőle, és ne merj rámosolyogni! – Faile elvörösödött, saját szavait hallva. Valamikor, régen megfogadta, sosem fog ilyesmit csinálni. Soha nem fog úgy viselkedni, mint a parasztlegényekkel a szénakazalban enyelgő falusi lányok. Sosem fog egy férfiért harcolni.

Berelain hűvös tekintettel a magasba húzta egyik szemöldökét.

– A tiéd lenne? Különös. Nem vettem észre, hogy pórázt viselne. Ti, szolgálólányok – vagy egy paraszt lánya vagy? –, szóval, nektek elég bolondosan jár az eszetek.

– Szolgálólány? Egy paraszt lánya? Én... – Faile a nyelvére harapott, hogy ne dühöngjön tovább. Mayene Úrnője? Nevetséges! Saldaeában akadtak birtokok, amelyek nagyobbak voltak, mint egész Mayene. Ez a szajha egy hétig sem bírná a saldaeai udvarban. Tudna talán költeményeket szavalni, miközben sólymával vadászni megy? Tudna egész nap az erdőben lovagolni, hogy azután este a bitternen játsszon, miközben a többiekkel azon vitatkozik, mit kellene tenni a trallok támadások ellen? Persze, azt hiszi, hogy mindent tud a férfiakról. Ismeri talán a legyező titkos nyelvét? Meg tudná mondani egy férfinek, hogy jöhet, vagy mehet, vagy hogy maradjon, és még száz dolgot, csak azáltal, hogy könnyedén elfordítja csuklóját, és a megfelelő módon mozgatja a legyező hegyét? A Fény ragyogjon rám, hát mi történik itt velem? Hát nem megesküdtem, hogy soha többé nem veszek legyezőt a kezembe? Saldaeában azonban más szokások is éltek, Faile meglepetten pillantott a kezében villogó késre. Arra tanították, hogy csak akkor rántson kést, ha használni is akarja.

– A saldaeai parasztlányoknak megvan a maguk módszere arra, hogy elbánjanak az olyan cemendékkel, akik el akarják orozni mások férfijait. Ha nem esküszöl meg arra, hogy nagy ívben elkerülöd Perrin Aybarát, akkor olyan kopaszra borotválom a fejedet, mint egy tojást. Lehet, hogy majd akkor a csirkék szaladgálnak a nyomodban!

Szinte nem is érezte, mi történik vele, hogyan ragadhatta meg Berelain a csuklóját, de a következő pillanatban Faile már a levegőben repült. Olyan erővel zuhant a kőpadlóra, hogy elakadt a lélegzete.

Berelain mosolyogva állt ott, és Faile késének pengéjével csapkodta a tenyerét.

– Íme, Mayene egyik szép hagyománya! A teariek gyakran küldenek orgyilkosokat, és nem állhat mindig őrség mellettem. Gyűlölöm, ha megtámadnak, parasztlány, ezért a következőt teszem: elveszem tőled ezt a kovácsot, és addig tartom háziállatként, míg meg nem unom. Erre ogier esküt teszek, parasztlány! Végül is, egész vonzó a fiú – a válla, a karja; nem is beszélve a szeméről. Most még egy kicsikét bárdolatlan, de hát, ezen lehet változtatni. Az udvaromban majd megtanulja, hogy tisztességesen öltözködjön, és megszabadul ettől a rettenetes szakálltól is. Bárhová is menjen, meg fogom találni, és akkor majd az enyém lesz! Neked csak akkor jut belőle, ha én már végeztem vele! Persze, csak akkor, ha még mindig vágyik rád!

Amikor Faile végre ismét kapott levegőt, felpattant, és előhúzta a másik kését.

– Odarángatlak elé, miután kihámoztalak ebből a ruhából, ami szinte nincs is rajtad, és akkor majd elmondod neki, hogy nem vagy más, mint egy szuka! – A Fény segítsen meg! Hát tényleg úgy viselkedem, mint egy parasztlány, és úgy is beszélek! Az egészben az volt a legszörnyűbb, hogy komolyan gondolt minden szót.

Berelain harcra készen állt mellette. Szemmel láthatóan puszta kézzel akart küzdeni, és nem akarta a kést használni. Úgy tartotta a pengét, mint egy legyezőt. Faile laza testtartásban előrehajolt, és közeledni akart.

Hirtelen Rhuarc állt közöttük. Ott tornyosodott előttük, s már el is vette tőlük a késeket, mielőtt a nők igazából észrevehették volna érkezését.

– Nem láttatok ma még elég vérontást? – kérdezte jéghideg hangon. – Ti lettetek volna az utolsók, akikről azt gondoltam, hogy valamikor is veszélyeztetik a békességet!

Faile leesett állal bámulta. Aztán figyelmeztetés nélkül előrevetette magát, és ökölbe szorított kézzel hatalmas ütést mért Rhuarc gyomorszájára. Ott még a legkeményebb férfi is megérzi.

Az aiel anélkül mozgott, hogy egyáltalán a lányra nézett volna. Megragadta a csuklóját, és villámgyorsan kifordította a karját. Faile hirtelen lábujjhegyen, háttal állt neki, és csak abban reménykedett, hogy a férfi nem fogja jobban a magasba húzni, és ezzel kificamítani a karját.

Mintha mi sem történt volna, az aiel Berelainhoz fordult:

– Most bemegy a szobájába, és nem jön ki addig, míg a nap a látóhatár fölött van! Gondoskodom arról, hogy ne kapjon reggelit. Egy kis éhség majd emlékezteti arra, hogy a harcnak is megvan a megfelelő helye és ideje.

Berelain felháborodottan kihúzta magát.

– Én Mayene Úrnője vagyok. Senki sem adhat parancsokat, mint egy...

– Visszamegy a szobájába! Most, rögtön! – ismételte Rhuarc nyomatékosan. Faile arra gondolt, hogy belerúg a férfiba. Eközben valószínűleg megfeszíthette izmait, mert alig szaladt át a gondolat a fején, Rhuarc még jobban megszorította a csuklóját, és a lánynak már csak a nagylábujja hegye érte el a padlót. – Ha nem – folytatta az aiel Berelain felé fordulva –, megismételjük első beszélgetésünket. Ön és én. Itt, rögtön!

Berelain arca váltakozva vörös, majd krétafehér lett.

– Hát jó – válaszolta mereven. – Ha ragaszkodik hozzá, akkor talán...

– Nem nyitottam vitát a kérdésről. Ha még akkor is itt látom, mire hármat számolok... Egy...

Berelain levegő után kapkodott, de aztán megemelte szoknyája szegélyét, és elszaladt. Még futás közben is sikerült fenekét csábítóan riszálnia.

Faile elképedve bámult utána. Ez a látvány majdnem hogy megérte azt, hogy szinte kificamították a karját. Rhuarc is Berelain után nézett. Szája szegletében halvány, elismerő mosoly látszott.

– Egész éjjel így akar tartani? – kérdezte Faile, mire az aiel elengedte, és saját övébe tűzte a lány késeit. – Az a két kés az enyém!

– Már nem – válaszolta a férfi. – Berelain azt a büntetést kapta a verekedésetekért, hogy te tanúja lehettél annak, amint ágyba zavarom, mint egy neveletlen gyermeket. A te büntetésed pedig az, hogy elveszítetted ezeket a sokra becsült késeket! Tudom, hogy van még több késed is! Ha ellenkezel, lehet, hogy azokat is elveszem. Nem fogom megengedni, hogy még valaki békeszegővé váljon!

A lány dühös pillantást vetett rá, de biztos volt abban, hogy a férfi megteszi azt, amivel fenyegette. A késeket egy igazi mesterember készítette. Mindkét pengét tökéletesen kiegyensúlyozta.

– Miről beszélt Berelainnel az előző alkalommal? Miért szaladt el ennyire ijedten?

– Ez a dolog csak rá meg rám tartozik. Többé nem mész a közelébe, Faile! Nem hiszem, hogy ő robbantotta ki ezt a vitát. Az a lány nem késekkel harcol. Ha valamelyikőtök még egyszer bajt kever, akkor befoglak benneteket szemetet hordani. Néhány teari azt gondolta, hogy akkor is folytathatják a párbajozgatást, miután megtiltottam a harcot ezen a helyen. A vécék mögötti emésztőgödrök meg a szemeteskordék bűze aztán gyorsan észre térítette őket. Vigyázz, hogy neked ne ugyanígy kelljen tanulnod!

Faile várt, míg a férfi elment, csak azután kezdte el dörzsölgetni fájó vállát. Az aiel az apjára emlékeztette. Nem mintha az apja bármikor is kicsavarta volna a karját, de ő sem volt türelmes azokhoz a bajkeverőkhöz, mindegy, hogy milyen rangúak is voltak, és soha, senki nem tudta meglepni. Azon gondolkozott, nem tudná-e valamilyen módon provokálni Berelaint, hogy tanúja lehessen, amint Mayene Úrnője a szemeteskordék között izzad. Sajnos, Rhuarc mindkettőjükről beszélt. Az apja is megtette mindig, amivel fenyegetett. Berelain. Faile fejében most motoszkálni kezdett valami, amit Berelain mondott. Az ogier eskü. Igen, ez volt az! Egy ogier sosem szegi meg az esküjét. Ha a szavát szegő ogierről beszélnénk, az olyan lenne, mintha egy bátor gyávát vagy egy okos bolondot emlegetnénk.

Nem tudta elfojtani magában a nevetést. Hangosan felkacagott.

– El akarod venni tőlem, te buta liba? Amíg újra látod, ha találkoztok valaha is, addig újra az enyém lesz, egyedül! – Kuncogni kezdett, még egyszer megdörzsölte a vállát, azután könnyű szívvel elindult vissza, a szobájába.

Tizenötödik fejezet

Keresztül a Kapun

Mat, az üveggel borított lámpást kezében tartva, végigbotorkált a Kő mélyében húzódó, keskeny folyosón. Soha, kivéve, ha az életem függ tőle. Ezt ígértem. A Fény égessen meg, ha most nem az életem forog kockán!

Mielőtt a kétség újból a hatalmába keríthette volna, megszaporázta lépteit, és elsietett a korhadt, ferdén lógó ajtók előtt, amelyek némelyike csupán rozsdás zsanérokon függő fafoszlány volt. A padlót nemrég seperték fel, a levegőben azonban por és penész szaga terjengett. Valami neszezett a sötétben, és Mat már a kezében tartotta kését, mire rájött, hogy csupán egy patkányt riasztott fel, amelyik a lyuk felé rohant, hogy elmeneküljön.

– Mutasd meg a kivezető utat – suttogta neki a fiú –, és akkor veled tartok! – Miért is suttogok? Hiszen senki nincs itt lent, aki meghallhatna! Mégis, olyan helynek tűnt ez, ahol csendnek kell lennie. Szinte érezte maga fölött a Kő erődjét, ahogy teljes súlyával ránehezedik.

Egwene azt mondta, az utolsó ajtó az. Az is ferdén lógott a zsanérjain. Mat berúgta, mire az ajtó szétesett. A teremben homályos alakok látszottak: ládáké és hordóké, meg falnak támasztott, magas tárgyaké. És itt is, mindenütt por. A Nagy Tárház! Úgy néz ki, mint egy elhagyott tanya pincéje, még annál is rosszabb! A fiú csodálkozott, hogy Egwene és Nynaeve nem takarítottak ki, amikor lent jártak. A nők mindig takarítanak és tisztítanak, olyan dolgokat is, amelyeknek semmi szükségük a tisztaságra. A padlón lábnyomok vezettek mindenfelé, némelyik csizmanyom volt, persze bizonyára férfiak is jártak itt, hogy a két nőnek segítsenek a nehezebb tárgyak emelgetésében. Nynaeve mindig talált a férfiak számára munkát; valószínűleg most is szándékosan olyanokat keresett magának, akik valahol éppen lustálkodtak.

A tárgy, amit Mat keresett, ott állt a sok kacat között. Egy magas, vöröskőből készült ajtókeret, amelyik homályosan derengett a fiú lámpásának fényében. Amikor közelebb ment hozzá, látta, hogy valami furcsa rajta. Valahogyan ferde volt az egész. Szemével nem szívesen követte végig a körvonalat, mert a sarkai nem csatlakoztak rendesen. A magas, lyukas keret olyannak tűnt, mint amire elég ráfújni, és összeomlik, ám amikor próbaképpen meglökte, azt tapasztalta, hogy szilárdan áll. Most egy kicsit erősebben meglökte, kicsit tartva attól, hogy esetleg felborítja az egész ajtót, mire az építmény sarka elfordult, és a padlón végigkarcolta a port. Mat keze libabőrös lett a hangtól. Mintha csak dróttal a mennyezethez kötötték volna az ajtót, hogy onnan lógjon le. Feltartotta a lámpást, hogy ellenőrizze. Semmilyen drótot nem látott. Legalább nem borul fel, amikor benne leszek. A Fényre! Én tényleg be akarok menni!

Mat mellett, az egyik magas, felfordított hordó tetején szobrocskák és kisebb tárgyak feküdtek rothadó rongyokba csomagolva, nagy összevisszaságban. A fiú az egyik oldalra tolta a dolgokat, hogy letehesse a lámpást, majd szemügyre vette a kaput. A ter'angrealt. Ha ugyan Egwene igazat beszélt. Valószínűleg így volt; semmi kétség, a lány megtanulta ezeket a fura dolgokat a Toronyban, bármennyire is tagadta. Most már úgyis tagadná a dolgait, nem igaz? Hiszen épp azt tanulja, hogyan legyen aes sedai. Ezt azonban nem tagadta le. Amikor Mat hunyorgott, akkor egyszerű, kopott és poros kő ajtókeretnek tűnt. Csak egy egyszerű ajtókeretnek. Na jó, nem volt azért teljesen egyszerű. Mélyen a kőbe vésve három hullámos vonal húzódott, mindegyik a tetejétől a talapzatáig. Ilyen díszítést azonban parasztházakban is látni. Még díszesebbet is. Ha keresztüllép rajta, valószínűleg ugyanebben a poros szobában találja magát.

Ezt csak akkor tudom meg, ha megpróbáltam, nem igaz? Szerencse! Mély levegőt vett – majd köhögött a portól –, és belépett.

Mintha valami ragyogó fényfalon lépett volna át, egy végtelenül ragyogón és végtelenül vastagon. Egy örökkévalóságig tartó pillanatra megvakult, fülét dübörgés töltötte meg, mintha a világ összes hangja egybegyűlt volna. Csupán egyetlen, mérhetetlen lépés idejére.

Még egy lépést tett, majd ámulva nézett körül. A ter'angreal most is ott volt, ez azonban teljesen más helynek látszott, mint ahol belépett. A ferde, kő ajtókeret egy kerek terem közepén állt, amelynek mennyezete olyan magasan volt, hogy elveszett az árnyékokban. Körülötte sárga, spirális oszlopok vesztek a homályba, mint tekergő szőlőindák, amelyek alól kivették az oszlopot. Valamilyen fehér fémből készült, csavaros tartóoszlopok tetején világító gömbökből halvány fény áradt. Nem ezüst volt ez az anyag, ahhoz túlságosan homályosnak tűnt a fénye. Matnek arról sem volt fogalma, mi okozta a gömbök ragyogását; nem látszott tűznek, a gömbök egyszerűen csak maguktól ragyogtak. A ter'angrealból fehér és sárga csíkokban kígyózott elő a padlólap mintája. A levegőt valami nehéz illat töltötte meg, éles és száraz, és nem igazán kellemes. A fiú majdnem megfordult, hogy visszalépjen.

– Hosszú ideje.

Mat megugrott, kése máris a kezébe csúszott, és körbepillantott az oszlopok között, keresve a suttogó hang forrását, amely mégis olyan élesen mondta ki e szavakat.

– Hosszú ideje jönnek el az emberek újra és újra a válaszokért. A kérdezők ezúttal is eljöttek – most egy alak mozdult meg hátul, az oszlopok között. Mat egy férfinak gondolta. – Jól van. Nem hoztál lámpást, sem fáklyát, ahogyan az egyezségben szerepel, és ahogyan mindig is lesz. Nincsen nálad vas? Hát hangszer?

A magas, mezítlábas alak előlépett, karját, lábát és a testét sárga leplek borították, és Mat hirtelen már nem is volt olyan biztos benne, hogy ez egy férfi. Vagy hogy ember. Első pillantásra emberinek látszott, bár túlságosan is kecses volt, de a hosszú, keskeny arcú alak túl vékonynak tűnt a magasságához képest. Bőre, de még egyenes, fekete haja is úgy verte vissza a halvány fényt, hogy az kígyó pikkelyeire emlékeztetett. És azok a szemek, amelyekben a pupillák csupán fekete, függőleges vonások voltak. Nem, ez nem lehetett ember.

– Vas. Hangszerek. Egyik sincs nálad?

Mat azon gondolkozott, ez a figura minek tekinti a kését. Ám az szemlátomást nem aggódott miatta. Nos, a penge jófajta acélból készült, nem pedig vasból.

– Nincsen. Sem vas, sem hangszer... de... miért...? – Gyorsan elhallgatott. Három kérdést tehet fel, ezt mondta Egwene. Nem fogja az egyiket a vasra és a hangszerekre vesztegetni. Ugyan, mit érdekli ezt, ha a zsebemben tucatnyi muzsikust rejtegetek, a hátamon pedig egy egész kovácsműhelyt hozok? – Azért jöttem ide, hogy igaz válaszokat kapjak. Ha nem te vagy az, aki megválaszolja a kérdéseimet, akkor vigyél ahhoz, aki megteszi!

A férfi – mégiscsak férfi, döntötte el Mat – halványan elmosolyodott. A foga azonban nem látszott.

– Ahogyan az egyezségben áll. Gyere! – Előrenyújtotta egyik, hosszú ujjas kezét. – Kövess!

Mat eltüntette kését a ruhaujjában.

– Vezess, és én követlek! – Csak maradj előttem, és jól lássalak! Ettől a helytől borsódzik a hátam!

Sehol nem látott egyetlen egyenes vonalat sem, kivéve magát a padlót, ahogyan a fura férfi után ment. Még a mennyezet is íveltnek tűnt, a falak pedig kidomborodtak. A folyosók állandóan kanyarogtak, az ajtók kerekdedek, az ablakok pedig teljesen kör alakúak voltak. A padló kövezetében spirális és hullámos minták játszottak, a mennyezetet díszítő, bronznak látszó berakások pedig bonyolult, kacsaringós formában kanyarogtak. Viszont semmilyen ábrázolást nem fedezett fel, sem képeket, sem faliszőtteseket. Csak mintákat, és azok is mindig íveltek voltak.

Hallgatag vezetőjén kívül Mat senkivel sem találkozott; nyugodtan hihette azt is, hogy rajtuk kívül teljesen kihalt ez a hely. Valahol őrzött egy halvány emléket, ember által évszázadok óta nem járt folyosókról, és ezt most hasonlónak érezte. Szeme sarkából azonban időről időre mozgást észlelt. Ám bármilyen gyorsan fordult is a mozgás irányába, soha, senki nem járt ott. Mintha csak a karját dörzsölné, a biztonság kedvéért ellenőrizte a ruhaujjába rejtett kést.

Amit azokban a kerek ablakokban látott, azok még rosszabbnak tűntek. Magas, vékony fákat pillantott meg, a tetejükön lankadó ágakkal, és másokat, hatalmas, legyezőszerűen szétterülő, húsos levelekkel, olyan összevisszaságban, mint a velük egyforma magas tüskebokor bozótosok, és mindez valami homályos háttérvilágításban, pedig egyetlen felhő sem látszott az égen. Ablakok mindig feltűntek, és mindig csupán a kanyargós folyosónak hol az egyik, hol a másik oldalán. És ott, ahol egy belső udvarnak kellett volna lennie, vagy szobáknak, ehelyett erdőre nyílott kilátás. A fiú az ablakokon át egyetlen pillantásnál többet sosem látott ebből a palotából – akármi is volt ez az épület – vagy bármi más épületből, kivéve...

Az egyik kerek ablakon át három magas, ezüstös tornyot pillantott meg, amelyek meghajló csúcsai egymás felé néztek, és mind ugyanarra a pontra mutatott. A következő ablakból, háromlépésnyire onnan már nem lehetett látni őket, pár perccel később azonban, amikor már eleget kanyarogtak ahhoz, hogy egészen másfelé nézzenek az ablakok, ismét meglátta őket. Megpróbálta elhitetni magával, hogy ez három másik torony, csakhogy a tornyok és a fiú között ott állt az egyik legyezőszerű fa, azzal a jellegzetesen törött ágával, az, amelyik az első alkalommal is ott volt. Amikor harmadszor is megpillantotta, ezúttal tízlépésnyivel odébb, ám a folyosó másik oldalán, úgy döntött, hogy megpróbál többé nem törődni az ablakon túli dolgokkal. A séta végtelennek tűnt.

– Mikor...? Mi...? – Mat összeszorította a fogát. Három kérdés. Olyan nehéz volt bármire is rájönni anélkül, hogy az ember kérdezett volna! – Remélem, ahhoz viszel, aki megválaszolja a kérdéseimet. A Fény égesse meg a csontjaimat, remélem! Úgy legyen hozzám irgalmas az ég, de hozzád is, a Fény tudja, hogy így van!

– Itt vagyunk – jelentette be a furcsa, sárgába burkolt fickó, és egyik vézna kezével egy kerek ajtóra mutatott, amely kétszer akkora volt, mint amit Mat valaha is látott. Furcsa szemével áthatóan nézte Matet. Szája kinyílt, és lassan, hosszan belélegzett. Mat a szemöldökét ráncolta, az idegen válla pedig enyhén megvonaglott. – Itt választ kaphatsz a kérdéseidre. Lépj be! Lépj be, és kérdezz!

Mat maga is mélyet lélegzett, majd elfintorodott, és megvakarta az orrát. Az az éles, nehéz illat most már orrfacsaróan undorító volt. Habozva tett egy lépést az ajtó felé, majd körülnézett, hogy megkeresse vezetőjét. A fickó eltűnt. A Fényre! Nem is tudom, miért lep meg bármi is ezen a helyen! Hát, most már a Fény égessen meg, ha visszafordulok! Megpróbált nem gondolni arra, vajon magától is visszatalál-e majd a ter'angrealhoz, és belépett.

Ez is kerek szoba volt, vörös-fehér, spirálos padlóburkolattal a kupolás mennyezet alatt. Oszlopokat és bútorokat Mat egyáltalán nem látott, kivéve három, csavart emelvényt, pontosan a padló spiráljának szívében. Mat nem látott más lehetőséget arra, hogy feljusson oda, mint hogy elindul a kanyargós rámpán, míg csak fel nem ér. Minden spirál tetején keresztbetett lábbal, egy-egy ugyanolyan férfi ült, mint amilyen a vezetője is volt, ám ezek piros kelmékbe burkolóztak. Alaposabban megnézve őket, Mat felismerte, hogy mégsem mindegyikük férfi. A különös szemű, hosszúkás arcok közül kettőn egyértelműen női vonásokat lehetett felfedezni. Mindhárman őt nézték. Pillantásuk átható és követelőző volt, és szaggatottan lélegeztek. Mat arra gondolt, hogy jelenlétével valamiért idegessé tette őket. Ugyan már, mivel? De ez a szuszogás, és ezek a pillantások lassanként az idegeimre mennek.

– Hosszú idő telt el – szólalt meg a jobb kéz felőli asszony.

– Nagyon hosszú – válaszolta a bal oldali nő.

A férfi bólintott.

– És mégis újra jönnek.

Mindhárman ugyanolyan érdes hangon beszéltek, mint Mat vezetője – alig lehetett őket megkülönböztetni egymástól –, és kiejtésük ugyanolyan keménynek tűnt. Aztán kórusban szólaltak meg, mintha csak szavaik egyetlen szájból jöttek volna.

– Lépj be, és kérdezz úgy, ahogy az megfelel az ősi egyezségnek!

Ettől a hideg szánkázott Mat hátán. Kényszerítette magát, hogy közelebb lépjen. Óvatosan, nehogy akár véletlenül is kérdést tegyen fel, elmesélte nekik a helyzetet, amibe került. Mesélt a fehérköpenyekről, akik már bizonyosan a szülőfalujában vannak, és ott alighanem a családját keresik, talán őt magát is... A családja valószínűleg nincsen veszélyben, de ha az átkozott Fény átkozott Gyermekei ott vannak a környéken... akad aztán egy ta'veren is, aki annyira magához vonzza, hogy szinte már nem is ura a cselekedeteinek... nem látott okot arra, hogy kimondja a neveket, vagy megemlítse, hogy Rand az Újjászületett Sárkány. Persze, már jó előre megfogalmazta első kérdését, és természetesen a másik kettőt is, mielőtt még lejött volna, hogy megkeresse a Nagy Tárházat.

– Induljak el haza, hogy segítsek az enyéimnek? – kérdezte végül. Három pár, ferde vágású szem vette le róla a pillantását – Matnek úgy tűnt, hogy habozva –, hogy a feje fölötti semmit kezdjék vizsgálni. Végül a bal kéz felől ülő asszony így szólt:

– Rhuideanba kell menned.

A következő pillanatban újra valamennyien rámeredtek, és hörgő lélegzettel előrehajoltak, ám ebben a pillanatban megszólalt egy harang. A bronz kellemes csengése keresztülhullámzott a termen. A piros ruhások hátratántorodtak, egymásra pillantottak, majd újra a Mat fölötti levegőt kezdték bámulni.

– Itt van még egy – suttogta a bal oldali nő. – Ez a teher! Ez a teher!

– Ez az élvezet! – szólalt meg a férfi. – Oly hosszú idő telt el!

– Még nem ütött az óra – szólalt meg a másik asszony. Nyugodtan beszélt – mindannyian nyugodtak voltak –, de hangjából enyhe sürgetés érződött ki, amikor ismét Mathez fordult:

– Kérdezz! Kérdezz!

Mat dühös pillantást vetett rá. Rhuidean? A Fényre! De hiszen az valahol az Aiel-pusztában fekszik! Csak a Fény, meg az aielek tudják, hogy hol. Ennél többet nem tudott róla. Menjen a pusztába? A düh elhessentette fejéből az előre kitalált kérdéseket. Azt akarta megkérdezni, hogyan tudna megszabadulni az aes sedai-októl, és miként tudná feltölteni az emlékezetében tátongó lyukakat. Ehelyett dühösen így kiáltott:

– Rhuideanba? A Fény égesse hamuvá a csontjaimat, ha Rhuideanba akarok menni! A vérem folyjon a földre, ha így teszek! Miért mennék én oda? Nem válaszoljátok meg a kérdéseimet! Az ember azt várja tőletek, hogy a kérdésekre válaszoljatok, nem azt, hogy rejtvényeket adjatok!

– Ha nem mész Rhuideanba – mondta erre a jobb kéz felől ülő nő –, akkor meghalsz!

Ismét megszólalt a harang, ezúttal hangosabban. Mat érezte, hogy csizmájának talpa alatt remegni kezd a talaj. A három piros ruhás most már jól látható ijedtséggel bámult. Mat szóra nyitotta a száját, de ebben a pillanatban senki nem törődött vele.

– A teher – mondta az egyik nő sietve – túl nagy.

– A sugárzás, ami jön belőle – vágta rá a másik asszony. – Tényleg nagyon hosszú idő telt el.

Mielőtt még befejezhette volna mondatát, a férfi vágott a szavába:

– A teher túl nagy! Túl nagy! Kérdezz! Kérdezz!

– A Fény égesse meg átkozott lelketeket! – dühöngött Mat. – Kérdezek én! Miért fogok meghalni, ha nem megyek Rhuideanba? Abba fogok belehalni, ha megpróbálom! Ennek így semmi...

A férfi félbeszakította, és hadarva beszélni kezdett:

– Akkor kilépnél sorsod ösvényéről, és sorsodat átengednéd az idő szélrohamainak. Azok pedig, akik azt kívánják, hogy sorsod ne teljesedjen be, végeznének veled. Most menj! Menned kell! Gyorsan!

Hirtelen ott állt mellette sárga ruhájú vezetője, és feltűnően nagy kezével megragadta a ruhaujját. Mat lerázta magáról a kezet.

– Nem! Nem megyek! Összezavartatok, hogy elfelejtsem a kérdéseket, amelyeket kigondoltam, és ehelyett értelmetlen válaszokat adtatok! Nem ússzatok meg ennyivel! Milyen sorsról beszéltek tulajdonképpen? Tisztességes választ akarok!

Harmadik alkalommal is felhangzott a harang szomorú hangja, és az egész helyiség megremegett.

– Menj! – üvöltötte a férfi. – Hallottad a válaszokat. Menj, mielőtt túl késő lenne!

Hirtelen egy tucatnyi sárga ruhás férfi állt Mat körül. Mintha csak a semmiből bukkantak volna elő, és most megpróbálták Matet a kijárathoz rángatni. A fiú öklével, könyökével és térdével védekezett:

– Milyen sors? A Fény égesse meg a szíveteket, milyen sors?

Most már az egész terem zengett. Annyira remegett a fal és a padló, hogy Mat és támadói majdnem elestek.

– Mi a sorsom?

A három alak felállt az emelvényen, és Mat nem tudta volna megmondani, hogy a zűrzavaros válaszok közül ki melyiket sikította:

– Hogy feleségül vedd a Kilenc Hold Leányát!

– Hogy meghalj és újra élj, hogy még egyszer átéld egy részét annak, ami már elmúlt!

– Hogy feladd a világ fényének felét azért, hogy megmeneküljön a világ!

Kórusban üvöltöttek, ahogy a magas nyomás alól kitörő gőz sivít:

– Menj Rhuideanba, csaták fia! Menj Rhuideanba, szélhámos! Menj, szerencsejátékos, menjél!

Mat támadói megragadták a karját és lábát, és rohanni kezdtek, miközben a fejük fölé emelve cipelték a fiút.

– Engedjetek el, gyáva kecskefajzatok! – kiáltotta kapálózva. – A Fény égesse ki a szemeteket! Az Árnyék vigye el a lelketeket, engedjetek már el! Nyeregszíjat csinálok a beleitekből! – Bárhogyan is rángatózott és káromkodott, a hosszú ujjak vaskemény szorítása nem enyhült.

Még kétszer kondult meg a harang, vagy talán az egész kastély – nem lehetett egyértelműen eldönteni. Minden vibrált, mintha csak földrengés lenne; a falak fület repesztően dübörögtek, minden alkalommal hangosabban, mint az előbb. Mat „teherhordói” botladozni kezdtek, majdnem elestek, de nem fékezték le vad rohanásukat. A fiú még csak nem is látta, hová hozták, míg hirtelen meg nem álltak, le nem engedték, hogy aztán lendületet véve eldobják. Ekkor egy pillanatra megláthatta a kifacsart ajtót, a ter'angrealt, melynek a következő pillanatban átrepült a küszöbén.

Fehér fény vakította el, és mennydörgés töltötte meg fejét, míg onnan el nem tűnt az utolsó tiszta gondolat is.

Nagyot csattanva a poros padlóra zuhant, és a félhomályban keményen nekivágódott a hordónak, amelyikre a Nagy Tárházban lámpáját letette. A hordó himbálózni kezdett. Csomagok és szobrocskák zuhantak le. Kő és elefántcsont, meg porcelán tört darabokra. Mat felugrott, és a kőből faragott ajtókeret felé vetette magát.

– A Fény égessen meg, nem dobhattok ki csak úgy...

Keresztültántorgott az ajtón – és nekiment a túloldalon felhalmozott ládáknak és hordóknak. Anélkül, hogy levegőt vett volna, megfordult, és még egyszer keresztülugrott az ajtón. Ugyanazzal az eredménnyel. Ezúttal azonban nem esett el, hanem megkapaszkodott a lámpát tartó hordóban. A lámpa majdnem rázuhant a csízmája előtt heverő, amúgy is összetört dolgokra. Mat kellő időben megragadta, megégette vele az ujját, és gyorsan visszarakta egy biztonságosabb helyre.

A Fény égessen meg, ha továbbra is itt akarok maradni a sötétben, gondolta, és a szájába vette az ujját. A Fényre! Egy csipetnyi balszerencsével majdnem felgyújtottam itt mindent, és kevés híján én is majd' szénné égtem!

Komor pillantást vetett a ter'angrealra. Most miért nem működik? Lehet, hogy a túloldali emberek valahogy kikapcsolták a kaput? Gyakorlatilag semmit sem értett mindabból, ami történt. A harangszó és az idegenek rémülete. Azt hihette volna az ember, hogy féltek, hogy a fejükre szakad a mennyezet. Ha jobban belegondol, ez majdnem meg is történt. Aztán meg Rhuidean és az összes többi. Már a Puszta magában is rossz, de a vörös ruhások azt mondták, hogy a sors akarata az, hogy feleségül vegyen valakit, aki magát a Kilenc Hold Leányának nevezi. Megházasodni! És a nevet figyelembe véve, éppenséggel valami nemes kisasszonyt feleségül venni! Aztán ez a dolog a halállal, meg az új élettel! Kedves tőlük, hogy ezt az utóbbit is megemlítették! Ha útközben Rhuidean felé hasba szúrná lándzsával egy fekete kendős aiel harcos, akkor könnyedén kideríthetné, hogy igaz-e vagy sem, amit hallott. Bolondság volt az egész, és ő egy szót sem hitt el belőle! Csak hát... Az átkozott ajtó tényleg elvitte valahová, és tényleg csak három kérdését akarták megválaszolni, pontosan, ahogy azt Egwene állította.

– Nem veszek feleségül egyetlen átkozott nemes kisasszonyt sem! – jelentette ki Mat a ter'angrealnak. – Akkor nősülök meg, ha már elég öreg vagyok ahhoz, hogy ne legyen kedvem mindenkivel enyelegni! Csakis akkor! Ami pedig az átkozott Rhuideant illeti...

Egy csizma jelent meg, lassan kiemelkedve a csavart kő ajtókeret közül. A csizmát Rand követte, kezében a tüzes karddal. A penge eltűnt, amikor teljesen kilépett, és a fiú megkönnyebbülten fellélegzett. Még ebben a félhomályban is jól látta Mat, hogy Rand aggódó arcot vág. Összerezzent, amikor észrevette Matet.

– Csak lejöttél szaglászni, Mat, vagy te is keresztülmentél?

Mat gyanakvó pillantást vetett rá. Legalább a kardot eltüntette. Úgy tűnt, éppen nem használta az Egyetlen Hatalmat – de hát honnan lehetne azt pontosan látni? –, és nem feltétlenül úgy nézett ki, mint egy őrült. Éppen ellenkezőleg, tulajdonképpen egészen olyan volt, mint amilyennek Mat emlékezete megőrizte. Kényszerítenie kellett magát arra, ne feledje, hogy már nincsenek többé odahaza, és Rand nem az a fiú, aki egykor volt.

– Hát, én is keresztüljöttem, bizony! Egy halom átkozott hazudozó, ha engem kérdezel! Kik voltak ők tulajdonképpen? Engem kígyókra emlékeztettek.

– Nem hazudtak, azt hiszem – Rand szájából ez úgy hangzott, mintha azt kívánta volna, hogy bárcsak hazugságokat hallhatott volna. – Nem, bizonyára nem hazudtak. Kezdettől fogva féltek tőlem. Amikor pedig megkezdődött a zengés... A kard visszatartotta őket; elfordultak, nem néztek rám. Megkaptad a válaszaidat?

– Semmi olyat, aminek értelme lett volna – mordult fel Mat. – És te?

Hirtelen Moiraine lépett ki a ter'angrealból. Úgy tűnt, mintha elegánsan, egyszerűen csak kilépett volna a levegőből, mintha elősiklott volna. Ha nem lenne éppenséggel aes sedai, akkor akár táncolni is lehetne vele. Amikor a nő megpillantotta a két fiút, dühösen összeszorította ajkát.

– Ti! Ti ketten voltatok bent! Ezért...! – összeszorított foggal, dühösen felszisszent. – Már egyikőtök is elég sok kárt okozhatott volna, de egyszerre két ta'veren! El is szakíthattátok volna az összeköttetést, és fogságba eshettetek volna! Neveletlen fiúk, akik olyan dolgokkal játszanak, amelyeknek veszélyeit képtelenek felismerni! Perrin? Talán Perrin is bent van? Ő is elkövette ezt a... hőstettet?

– Amikor utoljára láttam Perrint – felelte Mat –, éppen aludni készült – lehet, hogy Perrin mindjárt rácáfol a szavaira azzal, hogy ő is kilép ebből a dologból, de még mindig jobbnak tűnt, ha most megpróbálja lecsitítani az aes sedai dühét. Perrint nem kell belekeverni a nehézségekbe. Lehet, hogy sikerül megszöknie az aes sedai elől, ha elég gyorsan elmegy, mielőtt a nő észrevenné. Átkozott fehérszemély! Lefogadom, hogy nemesi kastélyban látta meg a napvilágot!

Kétség sem férhetett hozzá, hogy Moiraine dühös. Arca elsápadt, és sötét szemének pillantása könyörtelenül Randbe fúródott.

– Legalább élve megúsztátok! Ki mesélt a kapuról? Melyikük? Ha elkapom őket, azt fogják kívánni, hogy inkább elevenen nyúztam volna meg őket!

– Egy könyv mesélt a kapuról – felelte Rand nyugodtan. Leült egy ládára, amelyik fenyegetően megreccsent a súlya alatt. Ezután összefonta karját a mellén. Mindezt rendkívül nyugodtan. Mat azt kívánta, bárcsak utánozni tudná. – Két könyv, hogy egészen pontos legyek. A Kő kincsei és a Tear politikája a Mayene-i területtel kapcsolatban. Meglepő, mi mindent nem talál az ember a könyvekben, ha elég sokáig olvas, igaz?

– És te? – A nő szúrós pillantását most Matre vetette. – Te is egy könyvből olvastál erről? Pont te?

– Én is szoktam ám olvasni – válaszolta Mat szárazon. Semmi kifogása nem lett volna az ellen, ha az aes sedai lehúz egy kis bőrt Nynaeve-ról és Egwene-ről azok után, amit ők tettek vele, hogy kiszedjék belőle, hová is rejtette el az amyrlin levelét. Már az is elég szörnyű volt, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével megkötözték, de amit utána műveltek... Ebben a pillanatban azonban mégis érdekesebb volt Moiraine-t az orránál fogva vezetni. – Kincsek. Politika. Olyan sok érdekesség van a könyvekben – szerencsére Moiraine nem ragaszkodott ahhoz, hogy Mat elismételje a könyvek pontos címét. A fiú ugyanis nem figyelt, amikor Rand erről beszélt.

Ehelyett a nő ismét Randhez fordult:

– És a válaszaid?

– Senki másra nem tartoznak – felelte Rand. Azután a homlokát ráncolta. – Nem volt könnyű. Behoztak egy nőt, hogy... tolmácsoljon, de úgy beszélt, mint egy régi könyv. A szavai egy részét nem is értettem. Soha nem gondoltam arra, hogy más nyelven beszélnek, mint mi.

– Az Ősi Nyelv – válaszolta Moiraine. – Az Ősi Nyelvet beszélik, annak is egy meglehetősen kemény csengésű dialektusát, hogy egészen pontos legyek, amikor az emberekkel beszélnek. És te, Mat? Te jobban értetted a tolmácsodat?

Matnek annyira kiszáradt a szája, hogy alig tudott megszólalni:

– Az Ősi Nyelven? Szóval akkor ez volt az! Nekem nem hoztak tolmácsot. Nem volt arra időm, hogy kérdéseket tegyek fel. Megszólalt a harang, és a falak majdnem bedőltek, ők pedig egyszerűen kihajítottak, mintha tehénszaros csizmával álltam volna a szőnyegükre – a nő még mindig őt bámulta, mintha csak keresztül akarta volna fúrni a fejét. Moiraine tudta, hogy Mat néha akaratlanul is az Ősi Nyelven szólalt meg. – Néhány szót... itt-ott azért megértettem, de nem fogtam fel az összefüggéseket. Maga meg Rand viszont kapott válaszokat. De mi ebben a jó nekik? Úgy értem, ezeknek a kétlábú kígyóknak? Ugye, most nem azt történik, hogy felmegyünk, és huss, már el is telt tíz esztendő, mint Billi meséiben?

– Érzelmek – felelte Moiraine, és elhúzta a száját. – Érzelmek, érzések, tapasztalatok. Ebben turkálnak. Az ember érzi őket, és libabőrös lesz tőlük. Lehet, hogy valamilyen módon mások érzelmeiből táplálkoznak. Amikor ez a ter'angreal még Mayene-ben állt, egy aes sedai megvizsgálta. A feljegyzéseiből kiderült, hogy utána elfogta a vágy, hogy alaposan megmosakodjon. Az biztos, hogy most én is fürdeni megyek.

– És igazak a válaszok? – kérdezte Rand, amikor az asszony el akart fordulni. – Biztos ebben? A könyv legalábbis ezt állította, de tényleg képesek ezek a lények válaszaikkal megjósolni a jövőt?

– A válaszok igazak – felelte Moiraine megfontoltan –, amennyiben a saját, személyes sorsodra vonatkoznak. Ez biztos – figyelmesen végigmérte Randet, mintha csak meg akarna bizonyosodni, milyen hatással voltak rá szavai. – Miként lehetséges ez? Erről csak találgatni tudunk. Az ő világuk... bizonyos módon... meggyűrődött. Ezt ennél világosabban nem tudnám kifejezni. Lehetséges, hogy világuk ezen tulajdonsága teszi lehetővé, hogy megragadják egy emberi élet sorsfonalát, és felismerjék a különböző lehetőségeket, ahogy a fonalat bele lehetne szőni a Mintába. Lehet, hogy mindez e nép különleges tulajdonsága. A válaszok azonban homályosak. Ha segítségre van szükséged, hogy megértsd, mit jelent az, amit hallottál, szívesen a rendelkezésedre állok – pillantása egyik fiúról a másikra suhant, és Mat majdnem káromkodni kezdett. A nő nem hitte el, hogy ő nem kapott válaszokat. Vagy lehet, hogy az aes sedai egyszerűen csak a rá jellemző módon bizalmatlan volt az emberekkel? Rand komolyan a nőre mosolygott.

– Ön pedig szintén elmeséli nekem, mit kérdezett, és milyen válaszokat kapott, igaz?

Válasz helyett a nő csak viszonozta a fiú komoly, kérdő pillantását, aztán kisétált az ajtón. Hirtelen egy parányi fénygömb lebegett előtte, fényes, mint egy lámpás, és megvilágította az útját.

Mat tudta, hogy most be kellene fognia a száját. Hagyni, hogy elmenjen a nő, és remélni, talán elfelejti, hogy Mat valaha is lent járt. Azonban még mindig égette a düh. Az a sok nevetséges ostobaság, amiről Moiraine beszélt! Na jó, lehet, hogy igaz volt mindez, ha egyszer a nőnek ez a véleménye, de Mat akkor is legszívesebben galléron ragadta volna a fickókat, már ha furcsa öltözékükön egyáltalán akadt gallérnak nevezhető rész, hogy kirázzon belőlük néhány érthető választ is.

– Miért nem lehet másodszor bemenni, Moiraine? – kiáltotta a nő után. – Miért nem? – Majdnem azt is megkérdezte, miért félnek annyira a vastól és a hangszerektől, de gyorsan a nyelvére harapott. Erről nem tudhatna, hogyha egyszer azt mondta, hogy nem értette meg a piros kabátosok beszédét.

A nő megállt a folyosóra nyíló ajtóban, de innen nézve nem lehetett megmondani, hogy a ter'angrealra nézett-e, vagy Randra.

– Ha mindent tudnék, Matrim, akkor nem kellene kérdéseket feltennem! – Még egy pillanatig bebámult a félhomályos helyiségbe – biztos, hogy Randet nézte –, aztán szó nélkül tovább lépdelt.

Rand és Mat egy darabig némán farkasszemet nézett.

– A végén kiderítetted azt, amit tudni akartál? – kérdezte aztán Rand.

– És te?

Egy fényesen világító láng jelent meg Rand tenyere fölött. Nem az aes sedai makulátlan fénygömbje, hanem inkább mint egy fáklya szabálytalan lobogása. Amikor Rand is elindult, Mat még egy dolgot megkérdezett:

– Tényleg tétlenül akarod nézni, mit művelnek a fehérköpenyek odahaza? Tudod, hogy eljönnek Emondmezőre is! Ha már nincsenek is ott! Sárga szemek, és az átkozott Újjászületett Sárkány. Ez egyszerűen túl sok.

– Perrin megtesz... mindent, ami tőle telik, hogy megmentse Emondmezőt – felelte Rand, fájdalommal a hangjában. – Nekem pedig meg kell tennem azt, ami elkerülhetetlen, különben nemcsak Emondmező bukik el, és a győztes sokkal szörnyűbb lesz, mint a fehérköpenyek!

Mat csak állt, és nézte, ahogy a különös fáklya fénye elhalványul, aztán eltűnik a folyosón. Ekkor eszébe jutott, hol is van. Felkapta a lámpását, és kisietett. Rhuidean! A Fényre! Most aztán mitévő legyek?

Tizenhatodik fejezet

Búcsúzások

Perrin az átizzadt lepedőn feküdve a mennyezetet bámulta, míg végül észre nem vette, hogy a sötétség kezd lassan szürkévé változni. A nap nemsokára felbukkan a látóhatár fölött. Közeledett a reggel. Új nap, új remények. Itt az ideje, hogy felkeljen, és tegyen valamit. Új remények. Majdnem felnevetett. Milyen sokáig feküdt álmatlanul! Ezúttal több, mint egy órát. Megvakarta lassacskán selymessé váló szakállát, s mély lélegzetet vett. Sérült válla ismét elzsibbadt alvás közben. Lassan felült. Egész testében leizzadt, amikor karjával megpróbált elvégezni néhány tornagyakorlatot. Ennek ellenére folytatta, elnyomta a nyögést, és lenyelte a káromkodást, míg végre ismét mozgatni tudta a karját, bár az még ekkor is fájt.

Az a kevés alvás, ami osztályrészéül jutott, nyugtalanul telt el, és egyáltalán nem vidította fel. Amikor ébren feküdt, Faile arcát látta maga előtt. A sötét szemek vádlón néztek rá. A fiú nem tudott nyugodni, amiért megbántotta a lányt. Ha elaludt, akkor arról álmodott, ahogy az akasztófához kísérik, ahogy Faile látja mindezt, vagy még rosszabb: ahogy megpróbálja megakadályozni a kivégzését, ahogy a lándzsával és karddal felfegyverzett fehérköpenyek ellen harcol, és Perrin üvöltött, amikor nyakába tették a hurkot, üvöltött, mert a fehérköpenyek megölték Faile-t. Máskor a lány könyörtelen, elégedett mosollyal nézte, ahogy Perrint felakasztották. Nem csoda, hogy átizzadva ébredt ezekből az álmokból. Egyszer azt álmodta, hogy az erdőből farkasok törtek elő, és megmentették Faile-t meg őt. Cserébe ezért a fehérköpenyek dárdái nyársalták fel az állatokat, vagy nyilak fúródtak beléjük. Rettenetes éjszaka készült véget érni. Megmosakodott, és amilyen gyorsan csak tudott, felöltözött, és úgy hagyta ott szobáját, mintha azzal megszabadult volna álmai emlékeitől is.

Az éjszakai támadásnak már csak néhány nyomát lehetett látni. Néhány vágás a falvédőkön, itt vagy ott egy hasíték valamelyik ládán, egy fejsze nyoma vagy egy világos folt a padlón, ahonnan eltávolították a véráztatta szőnyeget. A háznagynő szolgák seregét küldte hadba, s bár közülük sokan maguk is sebesültek voltak, szorgalmasan sepertek és takarítottak, kihordták a sérült bútort, és újat állítottak a helyére. A háznagynő egy botra támaszkodva bicegett közöttük. A testes asszonyság ősz haját a homlokát borító kötés emelte a magasba. Kemény hangon osztogatta utasításait, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy a támadásra emlékeztető legkisebb nyomot is eltünteti a Kőből. Perrinre pillantott, és alig láthatóan pukedlizett egyet. Még a Kő Nagyurainak sem jutott ki ennél tiszteletteljesebb köszönés, akkor sem, ha a háznagynő éppen egészséges volt. Bármennyit is takarítottak és pucoltak, a tisztítószerek és a mosószappanok illata ellenére Perrin még mindig érezte a vér halvány szagát, maróan fémes ízt, ahol emberek vére folyt, a rohadásbűzös trallokvért s helyenként a Myrddraalok vérének orrfacsaró kigőzölgését. Boldog volt, hogy elszabadulhat innen.

Loial szobájának ajtaja egyhossznyi széles és több, mint kéthossznyi magas volt. Az átlagosnál nagyobb méretű kilincs egymásba fonódó indákat mintázott. Nagyjából Perrin feje magasságában állt ki az ajtóból. A Kőben egy sornyi, nagy ritkán használt vendégszoba várta az ogiereket. Bár Tear Kövét még az ogier épületek keletkezésének dicső korszaka előtt emelték, ám az elvi kérdésnek számított, mert a rang kötelezett, hogy a javítási munkálatok során időről időre igénybe vegyék az ogier kőműveseket. Perrin bekopogott, és amikor meghallotta a lassú lavinára emlékeztető hangon eldörmögött választ – „Szabad!” –, lenyomta a kilincset, és belépett.

A szoba pontosan olyan nagy volt, mint az ajtaja. Azonban Loialt látva, aki feltűrt ingujjal, szájában hosszú pipával a virágmintás szőnyegen állt, a berendezés ismét teljesen hétköznapi méretűnek tűnt. Az ogier magasabb volt, mint egy trallok, bár valamivel karcsúbb, és combig érő, vastag talpú csizmát viselt. Sötétzöld kabátja, melyet csípőig begombolt, ám attól lejjebb hagyta, hogy lazán omoljon buggyos nadrágja fölé, mint egy szoknya, már nem nevettette meg Perrint, de bárki más számára is elég lett volna egyetlen pillantás, hogy meggyőződjön arról, ebben a különleges szobában nem egy hétköznapi ember lakik. Az ogier orra olyan széles volt, hogy szinte már kisebb ormánynak tűnt, és hosszúkás szemöldöke bajuszként csüngött alá teáscsésze nagyságú szeme mellett. Hegyes végű, szőrbóbitás fülei sűrű, fekete haján keresztül törtek a magasba. Haja szinte a válláig ért. Amikor pipával a szájában rávigyorgott Perrinre, vigyora olyan szélesre sikeredett, hogy majdnem kettérepesztette a fejét.

– Jó reggelt, Perrin – mennydörögte, és kivette a pipát a szájából. – Jól aludtál? Nem lehetett könnyű egy olyan este után, mint amilyen a tegnapi volt! Majdnem hajnalig ébren maradtam, és mindent feljegyeztem, ami történt – szabad kezében tollat tartott, és virsli vastagságú ujjain tintafoltokat lehetett látni.

Mindenütt könyvek hevertek – az ogier nagyságának megfelelő méretű székeken, az óriási ágyon és az asztalon, melynek lapja Perrin mellének a magasságában volt. A könyvek nem lepték meg a fiút, annál inkább a virágok. Rengeteg virág, rengeteg szín. Vázák és fazekak, tele virággal. Némelyiket egy szép szalag, míg másokat cérnaszál tartotta össze. Sorban állva olyannak tűnt az egész, mintha kertben lettek volna. Perrin még sosem látott ilyet egy szobában. A virágok szaga megtöltötte a levegőt. Ami azonban leginkább feltűnt a fiúnak, az nem volt más, mint a hatalmas púp Loial fején, akkora, mint egy férfi ökle, és az ogier nehézkes bicegése. Ha Loial túlzottan megsebesült ahhoz, hogy útra keljen... Szégyellte magát, amiért ilyen önző módon gondolkodik – végül is a barátja volt az ogier –, de nem tehetett mást.

– Megsebesültél, Loial? Moiraine majd meggyógyít. Biztos vagyok benne, hogy meggyógyít.

– Ó, rendbe jövök nélküle is! Olyan sokan vannak, akiknek tényleg szüksége van a segítségére! Nem akarom zavarni. Egyébként sem zavar a munkámban – Loial gyors pillantást vetett az asztalra, ahol egy jókora, bőrkötéses könyv hevert nyitva egy ugyancsak nyitott tintásüveg mellett. A könyv még Loialhoz képest is meglehetősen nagy volt, ám még így is befért kabátja egyik zsebébe. – Remélem, sikerült mindent tényszerűen feljegyeznem. Tegnap este nem sokat láttam, míg minden véget nem ért.

– Loial – szólalt meg Faile, kezében egy könyvvel az egyik virágállvány mögül. – Loial egy igazi hős!

Perrin jól láthatóan összerezzent. A virágok elnyomták a lány testéből áradó illatot. Loial megnyugtatóan morgott, de füle zavartan remegett. Hatalmas mancsával a lány felé intett, mintha hallgatásra akarná bírni, ám az folytatta. Hangja hűvösen csengett, de pillantása valósággal égette Perrin arcát.

– Olyan sok gyereket gyűjtött maga köré, ahányat csak bírt – és néhányat az anyák közül is –, aztán beküldte őket az egyik terembe, és a harc egész ideje alatt egy szál maga védte az ajtót a trallokok és a Myrddraalok ellen. Ezeket a virágokat a Kő asszonyai küldték hálájuk jeléül azért, hogy ezzel is dicsérjék bátorságát, állhatatosságát és hűségét.

Állhatatosság és hűség – ezek a szavak úgy csattantak Perrin arcán, mint a korbács ütése.

Perrin megpróbálta elkerülni, hogy ismét összerezzenjen, de ez éppen csak hogy sikerült neki. Csak azt tette, amit tennie kellett, ám azt nem várhatta, hogy a lány is beláthassa igazát. Még ha tudná is Faile, miért cselekedett úgy, ahogyan, akkor sem látna be semmit. Igazam volt. Teljesen és tökéletesen igazam. Azt kívánta, bárcsak jobb érzés lenne igaz módon cselekedni. Nem tartotta tisztességes dolognak, hogy igaza tökéletes tudatában mégis gazembernek kelljen éreznie magát.

– Nem történt semmi különös – mondta Loial vadul remegő füllel. – Csak hát, a gyerekek nem tudták volna megvédeni magukat. Ez minden. Semmi hősködés! Nem.

– Butaság – Faile egyik ujját könyvjelzőként berakta a könyvbe, hogy emlékezzen, hol is járt, és közelebb lépett az ogierhez. Még csak a melléig sem ért. – Nincs asszony a Kőben, aki ne menne hozzád, ha ember lennél. Néhányan még így is a feleséged lennének. Illik hozzád a Loial név, mert lojalitásod, hűséged nem ismer határokat. Egy asszonynak egyszerűen szeretni kell az ilyesmit.

Az ogier füle a magasba szökött a borzalomtól, és Perrin elvigyorodott. A lány valószínűleg egész reggel hízelgett az ogiernek, abban a reményben, hogy Loial végül hajlandó lesz magával vinni, ám most, anélkül, hogy tudott volna róla, alaposan túllőtt a célon.

– Nem hallottál valamit az anyád felől, Loial? – kérdezte Perrin megjátszott ártatlansággal.

– Nem – Loialnak sikerült egyszerre megkönnyebbültnek és aggódónak is látszania. – De tegnap a városban összefutottam Laefarral. Ő ugyanúgy meglepődött, hogy találkoztunk, mint én. Tearben nem számítunk igazán hétköznapi látványnak. Azért érkezett Stedding Shangtaiból ide, hogy tárgyaljon azoknak a kastélyoknak a rendbehozataláról, melyek egyes részeit ogierek építették. Nem kételkedem abban, hogy a steddingbe érve az első szava az lesz: „Loial Tearben van.”

– Ebből még baj lehet – mondta Perrin, mire Loial letörten bólintott.

– Laefar elmesélte, hogy a Vének Tanácsa szökevénynek nyilvánított, az anyám pedig megígérte nekik, hogy kiházasít, és rávesz arra, hogy letelepedjek. Már ki is keresett nekem valakit. Laefar nem tudta, kicsodát, vagy legalábbis azt állította. Mulatságosnak találta a dolgot. Anyám nagyjából egy hónap múlva érkezhetne ide.

Faile arca annyira zavartnak látszott, hogy Perrin majdnem újra vigyorogni kezdett. A lány szakadatlanul azt állította, hogy többet tud a világról, mint ő, és ez tulajdonképpen igaz is volt, ám nem ismerte Loialt. Loial otthona, Stedding Shangtai fent, a Világ Gerincén feküdt, és mivel az ogier alig múlt el kilencvenéves, az övéi úgy tartották, hogy még túl fiatal ahhoz, hogy saját szakállára kimerészkedjen az emberek világába. Az ogierek nagyon sokáig élnek. Az ő mértékük szerint Loial nem volt idősebb, mint Perrin. Talán még fiatalabb is. Loial ennek ellenére felkerekedett, hogy megnézze magának a világot, és a legszörnyűbb dolog, amitől tartott, nem volt más, mint hogy az anyja fülön csípi, és visszacipeli a steddingbe, hogy ott kiházasítsa, mert akkor soha többé nem tud majd elszabadulni.

Miközben Faile lázasan próbálta megérteni, mi is történik tulajdonképpen, Perrin törte meg a zavart csendet:

– Vissza kell térnem a Folyóközbe, Loial. Anyád ott biztosan nem talál meg.

– Igen, ez így van – az ogier zavartan megvonta a vállát. – De hát a könyvem. Rand története. Meg a tied és Maté. Már olyan sok jegyzetet készítettem, hogy... – megkerülte az asztalt, és a nyitott könyvre nézett, melynek oldalait elborították a gyönyörű, szabályos betűkkel írt feljegyzések. – Én leszek az, aki megörökíti az Újjászületett Sárkány igaz történetét, Perrin! Az egyetlen könyv, melyet olyan valaki írt, aki elkísérte őt, és ott volt, mikor az események megtörténtek. A Stedding Shangtai-i Loialnak, Arent fiának, Halan fiának a könyve. Az Újjászületett Sárkány – homlokát ráncolva a könyv fölé hajolt, és tollát a tintatartóba mártotta. – Ez így nem egészen igaz. Sokkal inkább...

Perrin kezét arra az oldalra tette, melyet Loial éppen folytatni akart.

– Nem fogsz könyvet írni, ha megtalál az anyád. Legalábbis nem Randről. Ráadásul, szükségem is van rád, Loial.

– Szükséged van, Perrin? Nem értelek!

– A Folyóközben fehérköpenyek járnak. Engem keresnek.

– Téged keresnek? De hát miért? – Loial majdnem olyan zavartan nézett rá, mint az előbb Faile. A lány viszont a maga részéről nyugodtnak és elégedettnek látszott, amitől megfájdult Perrin feje. A fiú ennek ellenére folytatta:

– Nem az a fontos, hogy miért. Tény az, hogy engem keresnek. Azért, hogy megtaláljanak, lehet, hogy bántani fogják az embereket, például a családomat. Tudom, mert ismerem a fehérköpenyeket. Lehet, hogy meg tudom akadályozni, ha elég gyorsan odamegyek, de sietnem kell. Egyedül a Fény tudja, hogy mire nem vetemedtek eddig. Szükségem van rád, hogy odavigyél, Loial. Az Átjárókon keresztül. Egyszer azt mondtad nekem, hogy van itt a közelben egy bejárat. Azt meg tudom, hogy Manetherenben is volt egy. Még mindig ott kell lennie, valahol a hegyekben, Emondmező felett. Semmi sem rombolhat le egy bejáratot, azt mesélted. Ezért van rád szükségem.

– Még szép, hogy segítek – felelte Loial. – Az Átjárók – kifújta a levegőt, és fülei kezdtek lekonyulni. – Szeretek kalandokról írni, de nem szeretem átélni őket. Hát, úgy vélem, eggyel több már igazán nem számít. A Fény legyen kegyes hozzánk! – fejezte be szavait.

Faile jelentőségteljesen krákogni kezdett.

– Nem felejtettél el valamit, Loial? Megígérted nekem, hogy odaviszel, bármikor is akarjam, és mielőtt bárki mást odaviszel!

– Azt ígértem meg, hogy megmutatom a bejáratot, és azt, hogy néz ki belül – felelte Loial. – Láthatod, amikor Perrin meg én elmegyünk. Tulajdonképpen jöhetnél velünk, de az Átjárókat nem lehet olyan könnyen használni, Faile! Én magam sem lépnék be oda, ha Perrinnek nem lenne szüksége a segítségemre.

– Faile nem jön velünk – jelentette ki Perrin határozottan. – Csak te és én, Loial.

Faile nem törődött vele, és úgy mosolygott Loialra, mintha csak játszana vele.

– Többet ígértél annál, mint hogy megmutatod nekem a bejáratot, Loial. Azt mondtad, hogy elviszel, ahová csak menni akarok, még mielőtt bárki mást elviszel oda. Megesküdtél erre!

– Ez igaz – tiltakozott Loial –, de csak azért, mert nem akartad elhinni, hogy tényleg megmutatom neked. Azt mondtad, nem hiszed, ha meg nem esküszöm rá. Én megtartom az ígéretemet, de te biztosan nem akarod, hogy miattad ne törődjek Perrin bajával!

– Esküt tettél – felelte Faile nyugodtan. – Anyádra és anyád anyjára, és anyád anyjának anyjára.

– Igen, azt tettem, Faile, de Perrin...

– Megesküdtél rá, Loial. Vagy azt tervezed, hogy megszeged az esküdet?

Az ogier maga volt a megtestesült szerencsétlenség. Válla megtört, füle lekonyult, szája széle lebiggyedt, és hosszú szemöldöke arcára konyult.

– Becsapott ez a lány, Loial – Perrin kíváncsi volt, hogy Faile hallja-e fogai csikorgását. – Szándékosan az orrodnál fogva vezetett!

Faile elpirult, de azért összeszedte magát annyira, hogy folytassa:

– Csak azért, mert kénytelen voltam, Loial! Csak azért, mert egy bolond férfi úgy vélte, képes lesz az életemet úgy befolyásolni, ahogy az az ő szándékainak megfelel. Különben nem tettem volna. Hidd el nekem!

– Hát nem számít, hogy becsapott? – kérdezte Perrin, de Loial szomorúan megcsóválta a fejét.

– Az ogierek mindig megtartják a szavukat – jelentette ki Faile. – Loial pedig szépen elvisz engem a Folyóközbe. Vagy legalábbis a manethereni kijárathoz. Olyan szívesen megismerném a Folyóközt!

Loial kihúzta magát.

– De hiszen ez azt jelenti, hogy akkor tudok Perrinnek segíteni! Faile, miért nem egyből ezzel kezdted? Ilyesmit még Faelar sem találna tréfásnak! – Hangjából leheletnyi harag érződött. Egy ogiert felmérgesíteni azért nem mindennapi teljesítmény.

– Ha megkér rá – jelentette ki a lány határozottan. – Ezt is megígérted, Loial. Csak mi ketten, kivéve, ha valaki más megkér engem arra, hogy velem jöhessen. Meg kell hogy kérjen erre.

– Nem! – hördült fel Perrin, miközben még Loial ki sem nyithatta a száját. – Nem. Nem foglak kérni. Inkább elvágtatok innen Emondmezőig. Vagy gyalog megyek. Jobb, ha elfelejted a bolond kis ötletedet! Becsaptad Loialt, és megpróbáltad olyasvalakire ráerőltetni magadat, akinek nincs... szüksége rád!

Az eddig nyugodt lány dühbe gurult.

– Mire pedig te megjössz, addigra Loial meg én elintéztük a fehérköpenyeket. Addigra minden véget ér. Mondd, hogy kérlek szépen, te üllőfejű kalapács! Mondd, hogy kérlek szépen, és akkor velünk jöhetsz!

Perrin csak nehezen fékezte magát. Lehetetlen lesz a lányt bármilyen érvvel is meggyőzni, de könyörögni akkor sem fog neki. Faile-nak igaza volt. Hetekbe telhet, míg lóháton eljut a Folyóközbe. Az Átjárókon keresztül két nap alatt odaérhet. De hogy ezért könyörögjön...

– Nem! – Nem! Miután így becsapta Loialt, és engem is megpróbált átverni! – Akkor majd egyedül megyek keresztül az Átjárókon Manetherenbe. Követlek benneteket! Eléggé távol maradok ahhoz, hogy ne tartozzam hozzátok, így Loialnak nem kell megszegni az esküjét. Azt nem tudod megakadályozni, hogy kövesselek.

– Ez veszélyes, Perrin – mondta Loial aggódva. – Az Átjárókban sötét van. Ha eltévedsz egy kereszteződésben, majd véletlenül rossz hídon mész keresztül, akkor örökre elvesztél. Vagy addig, míg a Machin Shin meg nem talál. Kérd meg a lányt, Perrin! Azt mondta, hogy velünk jöhetsz, ha akarsz. Kérd meg rá!

Az ogier mély hangja megremegett, amikor kimondta Machin Shin nevét, de Perrinnek is végigfutott a hideg a hátán. Machin Shin, a Fekete Szél elemésztette a lelket, Perrin ezt nagyon jól tudta. Még az aes sedai-ok sem tudták pontosan, hogy az Árnyék teremtménye-e, vagy hogy az Átjáró pusztulása hozta-e létre. A Fekete Szél volt az oka annak, hogy az ember az életét tette kockára, ha elindult az Átjáróban. Legalábbis az aes sedai-ok így állították. Perrin azonban képes volt megőrizni mozdulatlan arckifejezését, és a hangja sem remegett. A Fény égessen meg, ha megadom neki azt az elégtételt, hogy én engedek!

– Nem tehetem, Loial, és semmiképpen sem teszem meg!

Loial elfintorodott.

– Faile, veszélybe kerülhet, ha megpróbál követni minket. Kérlek, ne makacskodj, és engedd meg, hogy...

A lány az ogier szavába vágott:

– Nem. Ha ő túl makacs ahhoz, hogy megkérjen rá, akkor miért engedjek én? Miért törődjek azzal, hogy elpusztul-e? – A lány Perrinhez fordult. – Végül is, a közelünkben maradhatsz! Amennyire csak kell, de legyél tisztában azzal, hogy csupán követsz minket! Úgy szaladsz majd utánam, mint egy kiskutya, míg végre kérni nem fogsz! Miért nem teszed most meg?

– Emberek! – mordult fel az ogier. – Hebehurgyák és makacsok, még akkor is, ha a meggondolatlanságuk miatt darázsfészekbe esnek.

– Még ma elindulnék, Loial – jelentette ki Perrin, miközben nem nézett Faile-ra.

– A legjobb, ha gyorsan felkerekedünk – értett vele egyet Loial, miközben sajnálkozó pillantást vetett az asztalon fekvő könyvre. – Azt hiszem, útközben is csiszolhatom a jegyzeteimet. A Fény tudja, mi mindent elszalasztok, ha nem leszek Rand közelében!

– Értetted, amit mondtam, Perrin? – követelőzött Faile.

– Hozom a lovamat és néhány holmit, Loial. Délelőtt már fel is kerekedhetünk.

– A Fény égessen meg, Perrin Aybara! Válaszolj, ha kérdezlek!

Loial aggódó pillantást vetett a lányra.

– Perrin, biztos vagy abban, hogy nem mégis inkább...?

– Nem – vágott a szavába Perrin lágyan. – Ez a lány makacs, mint egy öszvér, és szívesen becsapja az embereket. Nem fogok úgy táncolni, ahogy fütyül, csak azért, hogy szórakoztassam! – Nem törődött a Faile torkát elhagyó hanggal, ami olyan volt, mint annak a macskának a fujtatása, aki észrevett egy idegen kutyát, és most arra készül, hogy összecsapjanak. – Majd szólok, ha készen állok az indulásra – az ajtóhoz lépett, mire a lány dühösen utána kiabált:

– Én döntöm el, hogy mikor, Perrin Aybara! Hallod, amit mondok? Én és Loial! Igyekezz két óra múlva készen állni, különben itt hagyunk! A sárkánybérci kapunál, az istállóban találsz minket, hogyha jönni akarsz! Hallod?

Perrin inkább érezte a mozgást, mire gyorsan bezárta az ajtót maga mögött. Szinte abban a pillanatban valami nekicsattant a fának. Egy könyv, valószínűleg. Ezt nem kellett volna tennie. Loial inkább elviselte, hogy a fején táncoljanak, mintsem hogy baj érje egyik könyvét.

Perrin egy pillanatig kétségbeesetten nekitámaszkodott az ajtónak. Mindazt, amit tett, csak azért tette, hogy a lány meggyűlölje, és Faile most mégis ott lesz, amikor meghal. Most már nem tehet mást, mint hogy jó szórakozást kívánjon a lánynak. Makacs, kiállhatatlan nőszemély!

Már indulni akart, amikor egy aiel közeledett hozzá, egy vöröses hajú, zöld szemű, magas férfi, aki minden különösebb nehézség nélkül Rand idősebb unokatestvére vagy anyjának legkisebb öccse lehetett volna. Perrin ismerte az illetőt, és meglehetősen kedvelte, különösen azért – de nem csak azért –, mert Gaul soha, egy pillanatig sem törődött sárga szemével.

– Kívánom, hogy találj ma árnyékra, Perrin! A háznagynő mondta meg, hogy idejöttél, bár látszott rajta, hogy legszívesebben egy seprűt nyomott volna a kezembe. Ugyanolyan kemény, mint a Tudós Asszonyok!

– Én is azt kívánom, hogy ma árnyékot találj, Gaul! Ha engem kérdezel, szerintem minden nő makacs teremtés!

– Talán, ha nem tudod, miként lehet ezt elkerülni. Úgy hallottam, hogy a Folyóközbe akarsz menni.

– A Fényre! – mordult fel Perrin, mielőtt az aiel folytathatta volna. – Talán már az egész Kő tudja? Ha Moiraine fülébe jut...

Gaul megcsóválta a fejét.

– Rand al'Thor félrehívott, és ő mesélt erről. Arra is megkért, hogy ne szóljak másnak. Azt hiszem, még másokkal is beszélt, de nem tudom, hányan akarnak még veled menni. Meglehetősen régóta vagyunk már a Sárkányfal innenső oldalán, és sokan már szívesen hazatérnének a Háromszoros Földre.

– Hogy velem jönni? – kérdezte Perrin elképedve. Ha aieleket vihetne magával... ez olyan lehetőség, amire még csak nem is mert gondolni. – Rand kért meg arra, hogy velem gyere a Folyóközbe?

Gaul ismét a fejét csóválta.

– Annyit mondott csak, hogy menni fogsz, és hogy ott vannak, akik megpróbálnak majd megölni. Ami engem illet, én szívesen elkísérnélek, ha elfogadod az ajánlatomat.

– Ha? – Perrin majdnem felnevetett. – De még mennyire, hogy elfogadom! Pár óra múlva indulunk az Átjárókon át.

– Az Átjárókon? – Gaul arckifejezése nem változott, ám szeme egy hajszálnyit elkerekedett.

– Ez talán megváltoztatja a döntésedet?

– A halál előbb-utóbb elér minket, Perrin – ez a válasz nem volt éppenséggel megnyugtató.

– Nem tudom elhinni, hogy Rand ennyire kegyetlen lenne! – jelentette ki Egwene, és Nynaeve még hozzáfűzte:

– Legalább nem próbált meg visszatartani!

Nynaeve ágyán ültek, és azt az aranyat osztották szét maguk között, melyet Moiraine adott nekik. Mindegyikük kapott négy, degeszre tömött zacskót, melyeket az Elayne és Nynaeve szoknyájába varrt zsebekbe rejtettek el, és még egyet, ami elég kicsi volt ahhoz, hogy feltűnés nélkül elférjen az övtáskájukban. Egwene jóval kevesebbet vett magához, hiszen a pusztában előreláthatóan kevesebb aranyra lesz szüksége.

Elayne kételkedő pillantást vetett a két ügyesen összekötött csomagra, és az ajtó mellett fekvő bőrtáskára. Ezekben voltak a ruháik és az összes holmijuk: egy étkészlet, kefék és fésűk, tűk, cérna, gyűszű, ollók, gyújtósdoboz, egy tartalék kés, kisebb, mint amelyik az övükről lógott. Aztán szappan, fürdősó, és... Nevetséges lett volna gondolatban még egyszer átfutni a listát. Egwene kőgyűrűje biztonságban pihent az övtáskában. A lány készen állt az indulásra. Nem volt semmi, ami itt tarthatta volna.

– Nem, azt nem tette – Elayne büszke volt arra, hogy ennyire nyugodt és összerendezett. Szinte megkönnyebbültnek látszott. Megkönnyebbültnek! Én meg a kezébe nyomtam azt a levelet, amelyikben kitártam elé a szívemet. Mintha vak és bolond lettem volna! De hát, az is vagyok! Hát, legalább addig nem nyitja ki, amíg el nem indultam. Összerezzent, amikor Nynaeve a vállára tette a kezét.

– Azt kívántad, bárcsak megkérne arra, hogy itt maradj? Tudod jól, mit válaszoltál volna. Vagy nem?

Elayne összeszorította az ajkait.

– Persze. De azért még nem kellett volna olyan boldogan vigyorognia! – Ezt tulajdonképpen nem akarta mondani.

Nynaeve megértően nézett rá.

– A férfiakat még akkor is nehéz kezelni, ha éppen minden rendben van.

– Még mindig nem tudom elhinni, hogy... – kezdte Egwene mérgesen. Azonban Elayne sosem tudta meg, hogy mit akart mondani, mert ebben a pillanatban olyan erővel vágódott be az ajtó, hogy csattanva nekicsapódott a falnak, és visszapattant onnan.

Elayne a saidar után kapott, gyorsabban, mintsem hogy összerezzent volna, de aztán elfogta a zavar, amikor látta, hogy Lan kinyújtott keze fogja meg a visszapattanó ajtót. Egy újabb pillantás azonban meggyőzte arról, hogy még egy kicsit magánál tartsa az Egyetlen Hatalmat. Az őrző széles válla kitöltötte az egész ajtót. Arckifejezése a kitörni készülő viharra emlékeztetett. Ha a szemével villámokat tudott volna szórni, Nynaeve már elégett volna. Egwene-t is körülölelte a saidar izzása, és ő sem engedte el.

Úgy tűnt, Lan csak Nynaeve-ot látja, egyáltalán nem törődött a két másik nővel.

– Elhitetted velem, hogy Tar Valonba mentek vissza! – förmedt rá.

– Lehet, hogy te ezt gondoltad – felelte a nő nyugodtan –, de én sosem mondtam ilyet!

– Sosem mondtad? Hogy sosem mondtad? Állandóan arról beszéltél, hogy ma felkerekedtek, és ezt mindig azzal összefüggésben, hogy az Árnybarátokat Tar Valonba viszik. Mindig. Mit akartál elhitetni velem?

– De hát én sosem mondtam...

– A Fényre, asszony! – üvöltötte az őrző. – Ne forgasd ki a szavaimat!

Elayne aggódó pillantást váltott Egwene-nel. Ennek a férfinak vasból voltak az idegei, de úgy tűnt, most elveszíti az önuralmát. Általában Nynaeve volt az, aki nem tudta kordában tartani indulatait, de most ő nézett teljesen hűvösen a férfira, fejét magasra emelve, nyugodt tekintettel. Keze zöld selyemszoknyáján pihent.

Lan lassan visszanyerte önuralmát. Arcára visszatért a megszokott, hűvös kifejezés. Látszólag megnyugodott, de Elayne biztos volt abban, hogy ez csak a látszat.

– Még csak nem is tudtam volna, hogy hová mentek, ha nem hallom meg, amint kocsit rendeltek, hogy elvigyen benneteket a tanchicói hajóhoz! Nem tudom, miért engedte meg nektek az amyrlin egyáltalán, hogy elhagyjátok a Fehér Tornyot, vagy hogy Moiraine miért éppen rátok bízta a Fekete Nővérek kihallgatását, hiszen ti még csak beavatottak vagytok. Beavatottak, és nem aes sedai-ok! Tanchicóba ma nem lehetne senkit sem küldeni, legfeljebb egy képzett aes sedai-t, meg az őrzőjét, hogy fedezze a hátát! Nem engedem, hogy odamenj!

– Tényleg? – kérdezte Nynaeve hűvösen. – Szóval, megkérdőjelezed Moiraine döntését, meg persze az amyrlinét is! Lehet, hogy eddig félreismertem az őrzőket? Azt hittem, felesküdtetek arra, hogy engedelmeskedtek, többek között! Lan, megértem az aggodalmadat, és hálás is vagyok érte – több, mint hálás! –, de mindannyiunknak meg kell tenni a kötelességét! Mi felkerekedünk, és neked ezt el kell fogadnod!

– Miért? A Fény szerelmére! Legalább ezt meg kell mondanod, hogy miért! Pont Tanchicóba!

– Ha Moiraine ezt nem mondta meg neked – felelte Nynaeve lágyan –, akkor bizonyára megvolt erre a maga oka. El kell végeznünk a feladatunkat, ugyanúgy, ahogy neked a tiédet.

Lan megremegett. Tényleg remegni kezdett. Aztán határozottan bezárta a száját. Amikor végül újra megszólalt, a szavak furcsán, vonakodva jöttek elő:

– Szükségetek lesz valakire, aki segít nektek Tanchicóban. Valaki, aki megakadályozza a taraboni rablókat abban, hogy hátatokba tőrt döfve szerezze meg a pénzeszacskótokat. Tanchico már akkor is veszélyes hely volt, mielőtt a háború kitört volna, és értesüléseink szerint azóta csak romlott ott a helyzet. Én meg tudnálak... Én meg tudnálak ott védeni, Nynaeve!

Elayne szemöldöke a magasba szaladt. Csak nem azt akarja javasolni az őrző, hogy... Ez egyszerűen nem lehetett.

Nynaeve úgy csinált, mintha semmi különöset nem hallott volna.

– A te helyed Moiraine mellett van.

– Moiraine – az őrző kemény arcvonásain izzadság csillogott. Valósággal küzdött a szavakkal. – Nekem... Nekem... Nynaeve... Én... én...

– Moiraine mellett maradsz! – jelentette ki Nynaeve éles hangon. – Míg csak fel nem old az esküd alól! Azt teszed, amit mondok! – Egy gondosan összehajtott papírt vett elő a zsebéből, és az őrző kezébe nyomta. Lan a homlokát ráncolta, elolvasta, ami rajta állt, pislogott, és még egyszer elolvasta.

Elayne tudta, mi van a papíron.

Amit e dokumentum felmutatója tesz, az az én parancsomra történik, és én viselem a teljes felelősséget érte. Engedelmeskedjetek és hallgassatok, ahogyan parancsolom!

Siuan Sanche
A Pecsétek Őrzője
Tar Valon Lángja
Az Amyrlin Trón

Egy ugyanilyen szövegű levél lapult Egwene zsebében is, ám egyikük sem volt bizonyos abban, hogy a dokumentumok segítenek nekik ott, ahová készülnek.

– De hát ez megengedi nektek, hogy azt tegyétek, amit akartok! – tiltakozott Lan. – Az amyrlin nevében beszélhettek! Hogyhogy ilyesmit ad a beavatottak kezébe?

– Ne kérdezz ilyesmit, mert nem tudom neked megválaszolni! – felelte Nynaeve. Azután egy leheletnyi mosollyal még hozzátette: – Inkább örülj annak, hogy nem parancsolom meg, kezdjél el fel-alá ugrálni!

Elayne elnyomta a mosolyát. Egwene fuldokló hangot adott ki magából, mintha csak lenyelte volna nevetését. Nynaeve valami ilyesmiről beszélt, amikor az amyrlin átadta nekik a levelet. Ezzel még egy őrzőt is megtáncoltathatok! Akkor egyikük sem kételkedett egy pillanatig sem, hogy pontosan melyik őrzőre gondolt Nynaeve.

– Talán nem ezt teszed? Egyszerűen bolondot csináltál belőlem! Az esküm, és ezzel el van intézve! Aztán ez a levél – Lan szeme veszélyesen csillogott, de úgy tűnt, Nynaeve ezt nem veszi észre, miközben a levelet elvette tőle, és visszarakta övtáskájába.

– Annyira beképzelt vagy, al'Lan Mandragoran! Azt tesszük, amit tennünk kell, és te sem vagy kivétel!

– Beképzelt, Nynaeve al'Meara? Én vagyok beképzelt? – Lan olyan gyorsan mozdult el Nynaeve irányába, hogy Elayne majdnem önkéntelenül béklyót dobott rá a Levegő fonatából. Egy szempillantással később Nynaeve ott állt, és csak annyi ideje maradt, hogy tágra nyissa a szemét, mert a magas férfi ott tornyosult előtte, és a következő pillanatban cipője már a magasban kalimpált, és ajkára hosszú, kiadós csókot nyomtak. Először belerúgott a férfi lábszárába, öklével csapkodta, és elfojtott, dühösen tiltakozó hangokat adott ki magából, de azután a rugdosódás gyengült, végül teljesen abbamaradt. Végül megragadta a férfi vállát, és már egyáltalán nem tiltakozott.

Egwene zavartan lesütötte a szemét, Elayne viszont érdeklődve figyelte a jelenetet. Ő is ugyanígy nézett ki, amikor Rand... Nem! Nem fogok rá gondolni! Arra gondolt, talán itt az ideje, hogy írjon neki még egy levelet, amiben mindent visszavon, amit az elsőben írt, és tudatja vele, hogy lehetetlenül viselkedett. De tényleg ezt akarta?

Egy idő múlva Lan leengedte Nynaeve-ot. A nő ingadozott egy kicsit, de aztán dühösen megigazította ruháját és haját.

– Nincs jogod ahhoz... – kezdte kissé sietve, de aztán nyelt egyet. – Nem hagyom magam az egész világ előtt így... meg... hogy így viselkedjél velem! Kikérem magamnak!

– Nem az egész világ előtt – válaszolta a férfi. – De aki látta, az nyugodtan hallhatja is, amit mondok: befészkelted magad a szívembe, pedig azt hittem, ott nincs hely egy nő számára. Virágokat növesztettél ott, ahol addig csak por és kő hevert. Gondolj erre azon az úton, amelyikre most készülsz! Ha meghalsz, én sem élek már sokáig! – Megajándékozta Nynaeve-ot ritka mosolyainak egyikével. Ettől arca nem lett puhább, csak valamivel kevésbé kemény. – És azt se feledd, hogy nem hagyom magamat ilyen könnyen ugráltatni, még akkor sem, ha az amyrlin levele van a kezedben! – Elegánsan meghajolt. Elayne egy pillanatra azt hitte, hogy Lan féltérdre fog ereszkedni, és megcsókolja Nynaeve gyűrűjén a Nagy Kígyót, ám a férfi nem így tett. – Ahogy parancsolod – morogta Lan –, úgy engedelmeskedem – nem lehetett eldönteni, hogy gúnyolódik-e, vagy komolyan gondolja.

Mihelyt az ajtó becsukódott a férfi mögött, Nynaeve az ágy szélére rogyott, mintha cserbenhagyták volna lábai. Homlokát töprengően ráncolva nézett az ajtóra.

– „Ha a szelíd kutyát többet rugdosod a kelleténél” – idézte Elayne –, „akkor majd beléd kap.” Nem mintha Lan különösen szelíd lenne!

Nynaeve felhorkant, és szúrós pillantást vetett rá.

– Elviselhetetlen! – jelentette ki Egwene. – Néha tényleg az! Nynaeve, miért tetted ezt? Lan készen állt arra, hogy veled menjen! Tudom, hogy semmi mást nem szeretnél annyira, mint hogy elvedd őt Moiraine-től. Ne próbáld meg letagadni!

Nynaeve nem próbálta meg letagadni. Ehelyett a ruháját igazgatta, és elsimította a lepedőt.

– Nem így akarom – mondta végül. – Azt akarom, hogy az enyém legyen! Az egész Lan. Nem fogom megengedni, hogy megszegje a Moiraine-nek tett esküjét! Ez nem állhat közénk! Fontos ez neki, és az én számomra is.

– Megváltozik ez, ha rábírod, hogy megkérje Moiraine-t arra, mentse fel az esküje alól? – kérdezte Egwene. – Lan az a fajta férfi, aki ezt ugyanúgy nézi, mint te. Nem marad más hátra, mint rávenni Moiraine-t, hogy a saját jószántából engedje el. Hogyan tudnád ezt elérni?

– Nem tudom – Nynaeve hangja ismét határozottan csengett. – Aminek meg kell történnie, az meg fog történni. Mindig van egy út! Ez azonban a jövő zenéje! Sok a tennivalónk, mi pedig itt ülünk, és férfiakról csevegünk! Biztos vagy abban, hogy mindent bepakoltál, amire a Pusztában szükséged lesz, Egwene?

– Aviendha mindent elintéz – felelte Egwene. – Még mindig boldogtalannak tűnik, de azt mondja, Rhuideant nem egészen egy hónap alatt elérhetjük, ha szerencsénk van. Ti addigra már Tanchicóban lesztek.

– Talán korábban is – válaszolta Elayne –, ha igaz, amit a Tengeri Nép hajójáról mesélnek. De ugye, óvatos leszel, Egwene? A Puszta még akkor is veszélyes hely, ha Aviendha a vezetőd.

– Az leszek. De erre kérlek benneteket is. Mindkettőtöket. Tanchico manapság alig biztonságosabb, mint a Puszta.

Átölelték egymást, újra és újra elismételték, hogy vigyázni fognak, és bizonygatták, hogy jól emlékeznek tervükre, hogy majd Tel'aran'rhiodban találkoznak – az ottani Kőben.

Elayne letörölte a könnycseppeket arcáról.

– Jó, hogy Lan elment, és ezt nem látja! – Dallamosan felnevetett. – Mindannyiunkat ütődöttnek tartana!

– Nem. Nem tartana annak – éppen felhúzta a szoknyáját, hogy az odavarrt zsebbe csúsztasson egy zacskó aranyat. – Ő ugyan csak egy férfi, de azért nem teljesen érzéketlen.

Még kell maradnia egy kis időnek, mielőtt megjönne a kocsi – gondolta Elayne –, és azalatt majd szerez papírt és tollat. Szakít rá időt! Nynaeve-nak igaza volt: a férfiakkal kemény kézzel kell bánni. Rand majd észreveszi, hogy nem menekülhet előle oly könnyen! És arra is rájön, milyen nehéz visszalopnia magát Elayne szívébe.

Tizenhetedik fejezet

Tévedések

Thom megtámasztotta merev jobb lábát, majd mutatványosköpenyét szélesen meglendítve meghajolt, amitől a színes foltok szinte repkedtek. Szeme szúrt, de azért megpróbált könnyedén beszélni.

– Jó reggelt maguknak! – Kiegyenesedett, és megpödörte hosszú, fehér bajuszát.

A fekete-arany egyenruhába bújtatott szolgák meglepetten nézték. A két izmos fickó éppen egy töredezett fedelű, arannyal díszített, pirosra lakkozott ládát próbált felemelni, most felegyenesedett, a három nő pedig abbahagyta a felmosást. Errefelé rajtuk kívül senki sem járt a folyosón, és ha valaki ebben az órában szakította meg munkájukat, annak jó oka kellett hogy legyen rá. Épp olyan fáradtnak látszottak, amilyennek Thom érezte magát, válluk ernyedt volt, szemük alatt sötét karikák díszelegtek.

– Magának is jó reggelt, mutatványos! – felelte a legidősebb asszony. Kicsit kövér és közönséges arcú volt talán, viszont kedvesen mosolygott, akármilyen fáradtnak is látszott. – Segíthetünk valamiben?

Thom most négy színes labdát varázsolt elő tekintélyes méretű ruhaujjából, és zsonglőrködni kezdett vele.

– Csak próbálom felvidítani a lelkeket. Egy mutatványosnak minden tőle telhetőt meg kell tennie – négy labdánál többet is használhatott volna, ám most elég fáradt volt, hogy még erre a feladatra is koncentrálnia kelljen. Mikor is történt, hogy majdnem elejtette az ötödiket? Két órája? Elnyomott egy ásítást, és megnyugtató mosollyá alakította. – Szörnyű éjszaka volt, a léleknek szüksége van egy kis örömre!

– A Sárkány Nagyúr megmentett minket – felelte az egyik fiatalabb nő. Karcsú, csinos lány volt, ám sötét szemében valami ragadozó fény villant, ami Thomot arra intette, hogy mérsékelje mosolyát. Persze, a lány hasznosnak bizonyulhat, ha egyszerre mohó és becsületes, ami azt jelenti, hogy ha egyszer megvette, akkor továbbra is az ő embere marad. Mindig hasznos lehet egy újabb kéz, amelyik elhelyezhet egy üzenetet, egy nyelv, amely elmondja neki, mit hallott, na meg ott beszél és azt, ahol Thom szeretné. Te vén bolond! Már elég kézzel és füllel rendelkezel, úgyhogy vedd le a szemed a kebleiről, és inkább nézz a szemébe! Az volt az érdekes, hogy a nő úgy beszélt, mintha valóban komolyan gondolta volna, amit mondott, az egyik fiatal férfi pedig egyetértően bólintott.

– Igen – felelte Thom. – Kíváncsi vagyok, ugyan melyik Nagyúr ellenőrizte tegnap a dokkokat? – Majdnem a saját fejéhez vágta a labdákat, annyira dühös lett magára. Hogy hozhatta fel ezt a dolgot ilyen nyíltan? Túl fáradt; aludnia kellene. Már órákkal ezelőtt ágyban lett volna a helye!

– A dokkokért a vélelmezők a felelősek – világosította fel a legidősebb asszony – Ezt persze maga nem tudhatta. A Nagyurak nem foglalkoznak személyesen ilyen dolgokkal.

Thom ezt jól tudta.

– Valóban? Nos, én persze nem vagyok teari – a mutatványos most egyszerű kör helyett csavart ívben kezdte dobálni a labdákat, ami sokkal könnyebb mutatvány volt, mint amilyennek látszott, és a ragadozó tekintetű lány összecsapta a tenyerét. Most, hogy már belekezdett, akár folytathatná is. Végül is – a történtek után – akár éjszakának is hívhatná a mostani időszakot. Éjszakának? Hiszen a nap éppen felkelt! – De akkor is szégyen, hogy senki sem kérdezte meg, miért vannak azok az uszályok a dokkoknál! Csukott fedélzeti nyílással, annyi trallokot rejtve! Persze, nem akarom azt állítani, hogy bárki is tudta, trallokok rejtőznek ott – a csavaros ív helyett ismét a kör tért vissza. A Fényre, hogy mennyire kimerült ma! – Csak azt gondolná az ember, hogy az egyik Nagyúr biztosan tudni akarta volna az okát!

A két fiatalember elgondolkodva egymásra nézett, Thom pedig magában elmosolyodott. A magot elültette, mégpedig ilyen könnyedén, ha nem is túl ügyesen. Most majd újabb szóbeszéd indul útnak, bármit is tudnak a tényről, hogy ki volt a felelős a dokkoknál. A szóbeszéd pedig általában terjed – egy ilyenfajta hír az egész várost be fogja járni –, és ezzel majd újabb gyanakvás ver éket a közemberek és a nemesek közé. És ugyan ki máshoz fordulhatnának a közemberek, mint ahhoz, akiről tudták, hogy a nemesek gyűlölik? Ahhoz a férfihoz, aki megmentette a Követ az árnyfattyaktól! Rand al'Thorhoz, a Sárkány Nagyúrhoz!

Itt volt az ideje, hogy érni hagyja, amit kifőzött. Ha az itt elültetett magok meggyökeresednek, akkor semmi sem tudja őket kitépni, Thom pedig aznap éjszaka már több magot is elvetett. Annak azonban semmi haszna nem lett volna, ha valaki felfedezi, hogy ő hintette el a híreket.

– Bizony, ma éjjel bátran küzdöttek a Nagyurak! Láttam ám, bizony! – ezzel elrohant. Az asszonyok folytatták a padló sikálását, a férfiak pedig felkapták a ládát, és elsiettek vele.

– Mutatványosoknak is találok én munkát! – csattant fel mögötte a háznagynő hangja. – Az üres kéz akkor is üres kéz.

Thom, vigyázva lábára, kecsesen megfordult, és mélyen meghajolt. Feje egészen a válla alá került, ám az asszony nem sokra értékelte ezt a gesztust. Üllőszerű arca volt – amelyen a feje körül hordott kötés sem javított –, hatalmas tokája, és fekete tűzkőhöz hasonlatos, mélyen ülő szeme.

– Jó reggelt, kegyes úrnőm! Minő friss, reggeli nap van ma!

Karját néhányszor megrázta, majd elővett egy sárga margarétát, amelyet ugyan kissé megviselt a ruhaujjában töltött éjszaka, azután a virágot a nő ősz hajába tűzte, a kötés fölé. Az asszony persze azonnal kikapta a virágot, és gyanakodva méregette, ám Thomnak épp erre volt szüksége. Amíg a nő habozott, a mutatványos három, bicegő lépéssel már el is tűnt onnan, és amikor a háznagynő utána kiáltott, úgy tett, mint aki nem hallja, még csak nem is lassított.

Micsoda szörnyű fehérnép, gondolta. Csak a trallokokra kellett volna szabadítanunk; akkor most valamennyi seperne és padlót sikálna!

Száját eltakarva ásított egyet, csak úgy recsegett az állkapcsa. Ehhez ő már túlságosan öreg volt. Fáradtnak érezte magát, térde sajgott. Álmatlan éjszakák, harcok, cselszövés. Túl öreg hozzá! Inkább valami csendes tanyán kellene élnie. Csirkékkel. A tanyákon mindig vannak csirkék. Meg birkák. Biztosan nem nehéz gondozni őket; a juhászok mindig csak lézengenek és dudálnak. Ő persze hárfán játszana, nem dudán. Vagy a furulyáján; a hárfának nem tesz jót a szabad levegő. Persze, lenne a közelben egy város, valami fogadóval, ahol elkápráztathatná az ivó vendégeit. Megrázta köpenyét, miközben elhaladt két szolgáló mellett. Annak, hogy ilyen melegben is viselte a ruhadarabot, csupán akkor van értelme, ha az emberek észreveszik, hogy mutatványos.

A szolgák persze felugrottak, amikor meglátták, remélve, hogy Thom megáll egy kicsit, és elszórakoztatja őket. Milyen megnyugtató! Igen, egy tanyának is megvannak az előnyei. Csendes hely. Senki sem zavarja. Persze, kell, hogy legyen egy város a közelben.

Belökte szobájának ajtaját, és azonnal meg is dermedt. Moiraine úgy egyenesedett ki, mintha minden joga megvolna ahhoz, hogy áttanulmányozza az asztalán heverő papírokat. Az aes sedai nyugodtan elrendezte szoknyáját, és ülve maradt a széken. Egy gyönyörű nő ült ott, minden adottsággal, amire egy férfi csak vágyik, még nevetett is Thom gúnyos arckifejezésén. Bolond! Vén bolond! Hisz ő aes sedai, te pedig még ahhoz is fáradt vagy, hogy világosan gondolkozz!

– Jó reggelt, Moiraine sedai! – köszöntötte a nőt, és köpenyét a fogasra akasztotta. Nem nézett íróládája felé, amely még mindig ott feküdt, az asztal alatt, ahol hagyta. Még csak az kellene, hogy felhívja rá az aes sedai figyelmét! Ami azt illeti, valószínűleg annak sem lenne értelme, ha ellenőrizné, miután a nő elment; az Egyetlen Hatalom segítségével könnyedén kinyithatta, majd bezárhatta a ládát anélkül, hogy bárki is észrevenné. Thom pedig, amilyen fáradt volt, azt sem tudta volna most megmondani, hagyott-e bármi kompromittálót a ládában. A szobában minden a helyén volt. Azt nem hitte, hogy olyan bolond lett volna, hogy bármi fontosat is elöl hagyott. A szolgák lakrészében nem lehetett zárni a szobák ajtajait. – Felajánlanék egy frissítő italt, ám attól tartok, vízen kívül semmim sincsen.

– Nem vagyok szomjas – felelte a nő kellemesen dallamos hangon. Előrehajolt; a szoba elég kicsi volt ahhoz, hogy az aes sedai így elérje kezével a mutatványos jobb térdét. Thom testén jeges fuvallat söpört végig. – Bárcsak lett volna egy jó Gyógyító a közelben, amikor ez történt. Most már túl késő, attól félek.

– Egy tucatnyi Gyógyító sem lett volna elegendő – felelte Thom. – Egy Félember műve.

– Tudom.

És még mi az, amiről tud? – töprengett a mutatványos. Megfordult, és előhúzta az egyetlen, tartalék székét az asztal mögül, majd elnyomott egy káromkodást. Most úgy érezte magát, mintha egész éjjel aludt volna, térdéből pedig eltűnt a fájdalom. A bicegés azért megmaradt, térde azonban jóval mozgékonyabb volt, mint valaha, mióta megsebesült. Meg sem kérdezte, akarom-e! A Fény égessen meg, vajon mit akarhat? Mégsem hajlította be a térdét. Ha a nő nem kérdezi, ő bizony nem vesz tudomást a jótéteményéről.

– Érdekes egy nap volt a tegnapi – jegyezte meg a nő, miközben a mutatványos leült.

– Én nem nevezném a trallokokat és a Félembereket érdekesnek – felelte Thom szárazon.

– Nem is rájuk gondoltam. Hanem korábbra. Carleon Nagyúr vadászbalesetben meghalt. Úgy tűnik, barátja, Tedosian összetévesztette egy vaddisznóval. Vagy egy szarvassal.

– Erről nem is hallottam – Thom megpróbált nyugodt hangon beszélni. Még ha a nő meg is találta azt a jegyzetet, akkor sem gyanakodhatna rá. Még Carleon is a saját keze írásának gondolná! Thom nem hitte, hogy a nő képes lenne rá, de újból emlékeztette magát, hogy végül is aes sedai. Mintha emlékeztetnie kellene magát! Elég, ha ránéz erre a sima kis arcra itt, vele szemben, azokba a komoly, sötét szemekbe, amelyek olyan titokzatosan tekintenek rá. – A szolgák lakónegyedében rengeteg a pletyka, de én nemigen figyelek rájuk.

– Valóban? – mormogta a nő lágyan. – Akkor bizonyára azt sem hallotta, hogy Tedosian egy órával a Kőbe való visszatérte után ágynak esett, rögtön azután, hogy a felesége megkínálta egy kupa borral, hogy leöblítse a vadászat porát. Azt mondják, a férfi könnyekre fakadt, amikor megtudta, hogy felesége személyesen kívánja gondjaiba venni, és maga akarja megetetni. Semmi kétség, a felesége szerelme miatti örömkönnyek voltak ezek! Úgy hallottam, a nő megfogadta, hogy nem áll fel a betegágy mellől, míg a férje meg nem gyógyul. Vagy meg nem hal.

Szóval tudja. Hogy honnan, azt Thom képtelen lett volna megmondani, ám a nő tudta. De vajon miért fedi fel előtte?

– Micsoda tragédia! – felelte Thom a nőéhez hasonló, kellemes modorban. – Pedig, azt hiszem, Randnek minden hűséges Nagyúrra szüksége lesz, aki csak van!

– Carleon és Tedosian aligha volt hűségesnek nevezhető. Úgy tűnik, még egymáshoz sem voltak azok. Ők vezették azt a frakciót, amelyik Rand meggyilkolását tervezte, és akik el akarták felejteni, hogy valaha is élt.

– Csak nem? Én nem sokat törődöm efféle dolgokkal. A nagy emberek dolgaihoz semmi köze egy egyszerű mutatványosnak.

A nő mosolya éppen hogy csak nem szélesedett nevetéssé, mondandóját viszont úgy adta elő, mintha könyvből olvasná:

– Thomdril Merrilin. Akit egykor Szürke Rókának is nevezett valaki, aki jól ismerte őt és a dolgait. Az andori Királyi Palota udvari bárdja Caemlynben. Egy ideig Morgase szeretője, miután Taringail, Morgase szerencséjére, meghalt. Nem hiszem, hogy a királynő valaha is megtudta, hogy férje az életére tört, hogy ő lehessen Andor első királya. Mi persze most Thom Merrilinről beszélünk, egy férfiról, aki, úgy mondják, álmában is képes volt játszani a Házak Játékát. Szégyen volna egy ilyen embert egyszerű mutatványosnak nevezni! És micsoda nagyképűség megtartani a régi nevét!

Thom csupán óriási erőfeszítéssel tudta leplezni megdöbbenését. Ugyan, mennyit tudhat ez a nő? Még akkor is túl sokat, ha ez minden tudása. Csakhogy nem ő az egyetlen, aki értesülésekkel rendelkezik.

– Ha már a nevekről beszélünk – jegyezte meg Thom érzelemmentes hangon –, fantasztikus, mennyi mindenre rá lehet jönni egyetlen névből! Moiraine Damodred. A Damodred ház Moiraine úrnője, Cairhienből. Taringail legkisebb féltestvére. Laman király unokahúga. És persze, ne feledjük: egy aes sedai. Egy aes sedai, aki az Újjászületett Sárkányt támogatja, már akkortól kezdve, amikor az még nem volt más, mint egy egyszerű, ám fókuszálni képes, szegény bolond. Egy aes sedai, jó kapcsolatokkal a Teher Toronyban, legalábbis így vélem, különben hogyan merne ennyit kockáztatni? Talán barátja van a Torony Csarnokában? Sőt, úgy vélem, inkább nem is egy. Így kell lennie. Az efféle hírek felráznák a világot. De miért legyen bármi gond? Talán egyszerűbb, ha egy öreg mutatványost nyugalomban hagyunk a vackán, a szolgák szállásán. Csupán egy öreg mutatványos, aki a hárfáját pengeti, és történeteket mesél. Olyan történeteket, amelyek senkinek sem ártanak.

Ha Thom egy kicsit is megdöbbentette az aes sedai-t, az mindenesetre semmit sem mutatott ebből.

– Veszélyes dolog tények nélkül spekulálni – felelte a nő nyugodtan. – Én szándékosan nem használom a vezetéknevemet. A Damodred ház már azelőtt kiérdemelte rossz hírét, hogy Laman kivágatta volna az Avendoralderát, és ezért elveszítette a trónját és vele a fejét. Az Aiel Háború óta pedig csupán nőtt ez a rossz hír, mégpedig nem megalapozatlanul.

Hát ezt a nőt semmi sem kavarhatja fel?

– Mit akar tőlem? – kérdezte Thom idegesen.

Moiraine még csak nem is pislogott.

– Elayne és Nynaeve holnap hajóra szállnak Tanchico felé. Tanchico igen veszélyes hely. A maga ismeretei és tudása talán képes lesz őket életben tartani.

Szóval, erről van szó! Az aes sedai el akarja küldeni Rand közeléből, hogy a fiú magára maradjon, és szabadon irányíthassa!

– Ahogyan mondja, Tanchico manapság igen veszélyes, de hát, mindig is az volt. Én azt kívánom, boldoguljanak a fiatal hölgyek jól, magam azonban nem kívánom viperafészekbe dugni a fejemet! Már túl öreg vagyok az ilyesmihez. Azon gondolkodom, hogy veszek egy tanyát. Ott nyugodt az élet. Biztonságos.

– Magát megölné a nyugodt élet, azt hiszem – felelte Moiraine szemlátomást mulatva. A nőnek látszólag minden figyelmét az kötötte le, hogy szoknyája ráncait rendezgesse kicsi, finom kezével. Thomnak azonban az volt a benyomása, hogy az aes sedai a mosolyát próbálja leplezni. – Tanchico viszont nem fogja megölni. Ezt garantálom, és tudja, hogy az Első Fogadalom miatt nem hazudhatok.

A férfi a homlokát ráncolta, pedig mindent megtett azért, hogy arca rezzenéstelen maradjon. A nő tényleg ezt mondta, és valóban nem hazudhat, de vajon honnan tudhat ilyesmit? Thom abban biztos volt, hogy Moiraine nem rendelkezik a Jövendőmondás képességével; emlékezett rá, hogy egyszer a nő ezt tagadta. Most mégis ilyeneket mond. A Fény égesse meg a fehérnépeket!

– Na és miért kellene Tanchicóba mennem? – Nem tisztelte meg a nőt rangjának felemlegetésével.

– Talán, hogy megvédje Elayne-t, Morgase leányát?

– Tizenöt éve nem láttam Morgase-t. Elayne kisded volt, amikor otthagytam Caemlynt.

A nő habozott, amikor azonban beszélni kezdett, hangja határozottan csengett:

– És miért is hagyta ott Andort? Egy unokaöcs miatt, ha jól emlékszem, Owynnak hívták? A maga szavaival, egy szegény bolond, aki képes volt fókuszálni. A Piros nővéreknek őt is Tar Valonba kellett volna vinniük, ahogyan a többi, efféle férfit, ám ők ehelyett ott, helyben megszelídítették, és otthagyták... a szomszédok gondjaira bízva.

Thom széke felborult, ahogy a mutatványos felugrott róla. Az asztalra kellett támaszkodnia, mert térde remegett. Owyn nem élt sokáig a megszelídítése után. Otthonából elűzték a barátoknak hitt rokonai, akik képtelenek voltak együtt élni olyasvalakivel, aki többé nem tud fókuszálni. Thom semmit sem tehetett az ellen, hogy Owyn öngyilkos legyen, sem az ellen, hogy egy hónappal később fiatal felesége is kövesse a sírba.

– Miért...? – Thomnak krákognia kellett, hogy hangja kevésbé érdesen csengjen. – Miért mondja el most mindezt nekem?

Moiraine arcán együttérzés tükröződött. Vagy talán megbánás volt ez? Nem, semmiképpen! Pont egy aes sedai-tól! Biztosan az együttérzést is csak megjátszotta!

– Nem tettem volna, ha beleegyezett volna, hogy segít Elayne-nek és Nynaeve-nak.

– Miért? A Fény égesse meg! Miért?

– Ha elkíséri Elayne-t és Nynaeve-ot, én elmondom magának azoknak a Piros nővéreknek a nevét, amikor legközelebb találkozunk, és azét is, aki kiadta nekik a parancsot. Hiszen nem maguktól cselekedtek. És még fogunk találkozni! Mert maga életben marad Tarabonban.

Thom kelletlenül fellélegzett.

– Na és mit kezdhetnék néhány névvel? – kérdezte színtelenül. – Aes sedai-ok neveivel, akik mind a Fehér Torony hatalmával takaróznak?

– A Házak Játékának egy gyakorlott és veszedelmes művelője biztosan képes volna hasznosítani a neveket – felelte a nő nyugodtan. – Nem lett volna szabad azt tenniük, amit tettek. És nem lett volna szabad megbocsátani nekik.

– Kérem, hagyjon magamra!

– Meg akarom mutatni, Thom, hogy nem minden aes sedai olyan, mint a Pirosak! Ezt meg kell tudnia!

– Kérem!

Merrilin ott állt, az asztalra támaszkodva, míg a nő el nem ment. Nem akarta, hogy az aes sedai lássa, amint térdre esik, és könnyek csorognak végig megviselt arcán. Ó, a Fényre! Owyn! Ezt már olyan mélyen eltemette magában, amennyire csak tudta. Nem voltam képes időben odaérni. Túlságosan elfoglalt voltam. Túl elfoglalt az átkozott Házak Játékával! Mogorván megdörzsölte az arcát. Moiraine is remekül játssza a Házak Játékát. Ahogyan becserkészte, ahogy minden, általa titkosnak hitt szálat megmozgatott! Owyn. Elayne. Morgase leánya. Morgase-t mostanra már csupán kedvelte, talán annál egy kicsivel több is volt ez, viszont nehéz cserben hagyni egy gyermeket, akit az ember egykor a térdén lovagoltatott. Az a lány Tanchicóban? Elevenen felzabálja az a város, nem is kell hozzá háború! Most pedig vad farkasveremhez hasonlíthat! Moiraine pedig elmondja nekem a neveket. Csak annyit kell tennie, hogy itt hagyja Randet, az aes sedai karmai között. Ahogyan Owynt is cserbenhagyta. A nő azonban már megragadta, ahogyan a kígyó nyúl ki a verméből, hiába vergődött. A Fény égesse meg a fehérnépeket!

Min reggeli után a karjára tette hímzőkosarát, majd másik kezével összefogva szoknyáját, ringó léptekkel, kihúzott derékkal kisétált az ebédlőből. Akár egy teli boroskupát is egyensúlyozhatott volna a fején anélkül, hogy tartalmát kilöttyintette volna. Mozgása részben azért volt ilyen, mert nem tudott rendesen járni ebben a női ruhában – világoskék selyemruhát viselt, szűk felsőrésszel és ujjakkal, és bő szoknyával, amelynek hímzett szegélyét a földön húzta volna, ha kezével nem fogja fel –, részben viszont azért, mert a hátában érezte Laras pillantását.

Egy pillantás hátra meggyőzte arról, hogy igaza van. A Konyhák Úrnője, ez a lábon járó boroshordó, elismerően nézett utána az ebédlő ajtajából. Ki gondolta volna, hogy ebben a nőben fiatal korában bármi szépség is lakozott, vagy hogy van még hely csinos, csábos lányok számára a szívében? „Eleveneknek” hívta őket. Ki hitte volna, hogy úgy határoz, terjedelmes szárnyai alá veszi „Elmindredát”? Ez nem volt valami kellemes. Laras védő tekintetét állandóan Minen nyugtatta, és ez a tekintet a Torony területén bárhol megtalálta a lányt. Min visszamosolygott, és megigazította a haját, amely most fekete loknikba volt fésülve. A Fény égesse meg ezt a nőt! Hát semmi főznivalója, vagy egy konyhalány, akivel üvöltözhetne?

Laras intett neki, Min pedig válaszképpen visszaintegetett. Nem engedhette meg magának, hogy megsértsen valakit, aki ilyen szoros megfigyelés alatt tartja. Fogalma sem volt róla, hogy már eddig is mennyi hibát követett el. Laras ismerte az „eleven” lánykák valamennyi titkát, és eltökélte, hogy Minnek is megtanítja mindazon trükköket, amelyeket a lány még nem tud.

Min helyet foglalt egy magas fűzfa mögötti márványpadon, és arra gondolt, hogy az egyik nagy hibát éppen a hímzéssel követte el. Nem Laras nézőpontjából, hanem a sajátjából számított ez hibának. A lány előhúzta hímzőkeretét a kosárból, és szomorúan vette szemügyre tegnapi munkáját, néhány dülöngélő, sárga margarétát, meg azt, amit halványsárga rózsabimbónak szánt, bár anélkül, hogy ő maga elmondta volna, senki sem jött volna rá, mit ábrázol a hímzés. Egy sóhajjal nekilátott, hogy kifejtse a fonalat. Biztosan igaza volt Leane-nek, egy nő, hímzéssel a kezében, órákig elücsöröghet anélkül, hogy bárki is furcsának tartaná, és közben mindent és mindenkit megfigyelhet. Persze, sokat segített volna, ha lett volna e munkában bármiféle gyakorlata.

De legalább ezen a csodálatos reggelen örömet jelentett kimenni a kertbe. Az aranyló napkorong épp akkor bukkant fel a látóhatáron, az égen pedig bodros, fehér felhők növelték a tökéletes hatást. Finom szellő hozta a rózsa és a fodros, magas bokrok hatalmas, vörös és fehér virágainak az illatát. A murvával felszórt ösvények úgyis nemsokára emberekkel lesznek teli, akik mindenfelé igyekeznek, aes sedai-októl egészen az istállósfiúkig. Tökéletes reggel volt, és Min tökéletes helyen ült ahhoz, hogy anélkül figyelje meg az embereket, hogy őt magát is megfigyelnék. Talán ma hasznos látomása is lesz.

– Elmindreda?

Min összerezzent, és megszúrt ujját a szájába vette. Megfordult a padon, és már arra készült, jól leteremti Gawynt, amiért utána szaglászik, ám csípős szavai a torkára forrtak. Galad is vele jött ugyanis. A Gawynnál magasabb, hosszú lábú fiú egy táncos kecsességével mozgott, karcsú, izmos teste erőt sugárzott. Karjai is hosszúak voltak, elegánsak, mégis erősek. Na és az arca... egyszerűen a legszebb férfi volt, akit Min valaha is látott!

– Ne szopizd az ujjadat! – mondta Gawyn vigyorogva. – Tudjuk, hogy aranyos, kicsi lány vagy, nem kell bizonyítanod!

A lány elvörösödve kikapta szájából a kezét, és alig tudta visszafogni magát, nehogy dühös pillantást vessen a fiúra, amely azonban egyáltalán nem illett volna Elmindredához. Gawynnak nem volt szüksége az amyrlin fenyegetésére vagy parancsára ahhoz, hogy titokban tartsa a lány kilétét, Minnek egyszerűen csak meg kellett kérnie rá, de azért minden alkalmat kihasznált, hogy ugrathassa.

– Nem helyes így gúnyolódni, Gawyn – vélte Galad. – Nem akarta önt megsérteni, Elmindreda úrhölgy. Elnézését kérem, de nem találkoztunk mi már? Amikor az előbb olyan haragosan nézett Gawynra, az volt a benyomásom, mintha ismerős lenne.

Min szemérmesen lesütötte a szemét.

– Ó, hiszen sosem felejteném el, ha már találkoztam volna önnel, Galad nagyúr! – felelte, legjobb „ostoba liba” hangján. Ez a mesterkélt tónus, és saját hibájának tudata felett érzett haragja vörös foltokat gyújtott az arcán, ez azonban most csak növelte szerepének hitelességét.

Egyáltalán nem hasonlított magára, és ez csak részben eredt új frizurájából és ruhájából. Leane krémeket és púdert kent az arcára, meg hihetetlen mennyiségű egyéb kozmetikumot is szerzett a városban, és addig tanította, míg Min már álmában is képes volt használni ezeket. Most krémek fedték kiálló pofacsontját, és a szája is pirosabb volt, mint amennyi színnel a természet megáldotta. Szemöldökét sötét krémmel húzta ki, és a szemhéjára tett púder nagyobbnak láttatta a szemét. Egyáltalán nem hasonlított magára. Némelyik novícia elismerően jegyezte meg, milyen szép, és még az aes sedai-ok egy része is „csinos kis gyermeknek” hívta. Min ezt nagyon utálta. Azt elismerte, hogy a ruha valóban nagyon szemrevaló, a többit azonban utálta. Csakhogy nem lett volna értelme álruhát ölteni, ha nem tartja magát a szerepéhez.

– Biztos vagyok benne, hogy emlékezne – jegyezte meg Gawyn szárazon. – Igazán nem akartam megzavarni a hímzésben – ezek fecskék, nemdebár? Sárga fecskék? – Min gyorsan a kosarába dugta hímzőkeretét. – Szóval, a véleményét akartam kérni erről – Gawyn egy kicsi, tépett és megviselt, bőrkötéses könyvet csúsztatott a lány kezébe, majd hangja hirtelen komolyra vált. – Mondja meg a bátyámnak, hogy ez képtelenség! Talán önre hallgatni fog.

A lány megnézte a könyvet. A Fény útja volt az, Lothair Mantelar könyve. Kinyitotta, és találomra beleolvasott:

„Mondjatok le hát a földi örömökről, hiszen a jó teljesen elvont fogalom, egy kristálytiszta, tökéletes ideál, amelyet az érzelmek csak bemocskolnak. Ne hallgassatok a test szavára. A test gyenge, ám a lélek erős, márpedig ahol a lélek erős, ott semmi szükség a testre. Az érzékek csupán megfojtják a helyes gondolkodást, a helyes cselekvést pedig eltántorítja a szenvedély. Merítsd összes gyönyörödet a helyes gondolkodásból, és csak abból!”

Az egész száraz képtelenségnek rémlett.

Min Gawynra mosolyodott, és még kuncogott is egy kicsit:

– Ennyi szó! Attól tartok, én nemigen ismerem a könyveket, Gawyn nagyúr. Mindig el akarok olvasni egyet, bizony! – sóhajtott fel. – De amikor olyan kevés az időm! A frizurám elkészítése is órákat vesz igénybe. Ön szerint jól áll? – A fiú arcára kiülő döbbenetet látva majdnem felnevetett, de ügyelt rá, hogy vihogás legyen belőle. Örült, hogy most ő ugrathatja a fiút; szívesen tette volna gyakrabban is. Ezek szerint álruhájában olyan lehetőségek is rejlettek, amelyekre korábban nem gondolt. Ez a toronybeli tartózkodás csupa unalom és idegesség volt! Megérdemel hát legalább egy kis mulatságot.

– Lothair Mantelar – világosította fel Gawyn szigorú hangon – alapította a fehérköpenyek rendjét. A fehérköpenyekét!

– Nagy ember volt – jelentette ki Galad határozottan. – Nemes eszmények filozófusa. Ha a Fény Gyermekei néha... túlzásokba is estek az ő ideje óta, ez a tényeken semmit sem változtat.

– Nagy egek! A fehérköpenyek! – kapkodott Min levegő után, és kicsit még meg is borzongott. – Úgy hallom, azok nagyon durva férfiak. El sem tudok képzelni egy fehérköpenyt, ahogy táncol! Gondolja, hogy itt lehet táncolni? Nekem úgy tűnik, az aes sedai-ok sem rajonganak a táncért, pedig én annyira imádom! – Jól szórakozott a Gawyn arcára kiülő haragon.

– Nem hiszem – felelte Galad, és elvette tőle a könyvet. – Az aes sedai-ok túlontúl elfoglaltak a... a saját ügyeikkel. Ha azonban a városban rendezendő, megfelelő táncos mulatságról hallok, elkísérem, ha kívánja. Nem kell, hogy az a két faragatlan fickó feldühítse kegyedet – Galad, anélkül, hogy tudta volna, mit művel, rámosolygott, mire Min lélegzete most valóban elakadt. Férfiaknak nem lenne szabad így mosolyogniuk!

Eltartott egy ideig, mire rájött, milyen két fickóról beszél a fiú. Arra a két férfira gondolt, akik a mese szerint megkérték Elmindreda kezét, és majdnem párbajra keltek egymással, mert a lány nem tudta elhatározni, melyiküket válassza, neki pedig azért kellett a Torony oltalmába vonulnia, nehogy újabb bátorítást adjon bármelyiküknek. Ez volt ittlétének egyetlen magyarázata. Ez az ostoba ruha teszi gondolta. Ha felvehetném a rendes ruháimat, akkor képes lennék a világos gondolkodásra is!

– Észrevettem, hogy az amyrlin minden nap beszél önnel – mondta hirtelen Gawyn. – Nem említette húgunkat, Elayne-t? Vagy Egwene al'Vere-t? Nem mondott arról valamit, hogy hol lehetnek?

Min szeretett volna behúzni egyet Gawynnak. A fiúnak persze fogalma sem volt, miért színleli Min, hogy valaki más, de beleegyezett, hogy elfogadja Elmindredaként, most pedig azokkal a lányokkal kapcsolja őt össze, akikről a Toronyban úgyis túl sokan tudják, hogy Min barátai.

– Ó, az Amyrlin Trón olyan csodálatos asszony! – mondta a lány édesdeden, és mosolyogva kivillantotta fogát. – Mindig megkérdezi, mivel töltöm az időmet, és a ruhámat is meg szokta dicsérni. Azt hiszem, reméli, hamar meghozom a döntést, hogy Darvanhoz vagy Goemalhoz menjek férjhez, csakhogy én egyszerűen nem vagyok képes rá! – Elkerekítette a szemét, remélve, hogy ettől tétovának és zavartnak fog látszani. – Kit is mondott? A húgát, Gawyn nagyúr? Magát a leányörököst? Nem hiszem, hogy az Amyrlin Trón valaha is említette volna őt előttem. És mi is volt a másik név? – Tisztán hallotta, ahogyan Gawyn a fogát csikorgatja.

– Nem kellene ezzel zaklatnunk Elmindreda úrhölgyet – jelentette ki Galad. – Ez a mi gondunk, Gawyn. Nekünk kell kinyomozni az igazságot, és elhatározni, hogy mit tegyünk!

A lány alig hallotta, mit mondott Galad, mert most egy hatalmas termetű, válla körül sötéten göndörödő hajú férfit vett észre, amint céltalanul bolyongott a murvás utakon, a fák között, egy beavatott figyelő tekintetétől kísérve. Min már korábban is látta Logaint, ezt a szomorú arcú, egykor bátor férfit, mindig egy beavatott kísérgette. A nőt azért helyezték mellé, hogy megakadályozza Logaint az öngyilkosságban, na meg, hogy elejét vegye esetleges szökésének; bár termete ellenére igazán nem úgy nézett ki, mintha az utóbbi lehetőség egyáltalán megfordult volna a fejében. Min azonban még sosem látta a férfi feje körül most megjelenő aurát; arany és kékes színben tündöklő dicsfény volt ez. Csupán egy pillanatig tűnt fel, de az is elég volt.

Logain Újjászületett Sárkánnyá kiáltotta ki magát, ám elfogták és megszelídítették. Hamis Sárkányként bármiféle dicsőséget is tudhatott a magáénak, az már a múlté volt. Csupán a megszelídített férfiak kétségbeesése maradt neki, mintha olyan ember lenne, akit megfosztottak látásától, hallásától és ízlelőképességétől, és már semmi mást nem akar, csupán a halált, amely az ilyen férfiakért úgyis eljön néhány esztendő múlva. Logain a lány felé pillantott, de talán nem is látta meg; tekintete befelé fordult. Akkor viszont miért lengte körül az aura, amely az eljövendő dicsőségről és hatalomról mesélt? Ez olyasvalami volt, amelyet el kellett mondania az amyrlinnek.

– Szegény pára! – jegyezte meg Gawyn. – Nem tehetek róla, sajnálom. A Fényre, neki megváltás lenne a halál! Miért kényszerítik, hogy életben maradjon?

– Nem érdemel sajnálatot – jelentette ki Galad. – Tán elfelejtetted, mi volt ő, vagy hogy mit csinált? Hány ezren haltak meg, mielőtt elfogták? Hány várost égetett fel? Csak hadd éljen, figyelmeztetésül a többieknek!

Gawyn csupán habozva bólintott.

– Mégis, sokan követték. Némelyik várost azután is felégette, hogy hűséget fogadtak neki.

– Mennem kell – mondta Min, és felállt. Galad azonnal odaugrott, hogy felsegítse.

– Bocsásson meg nekünk, Elmindreda úrhölgy! Nem akartuk megrémiszteni! Logain nem árthat önnek. Erre szavamat adom!

– Én... igen, kissé elgyengültem a látványától. Kérem, bocsássanak meg! De most le kell dőlnöm egy kicsit.

Gawyn hitetlenkedve nézte, de azért felkapta hímzőkosarát, mielőtt a lány hozzáérhetett volna.

– Hadd kísérjem el, egy darabig legalább! – mondta, hangjában hamis aggodalommal. – Ez a kosár bizonyára nehéz önnek, amilyen rosszul van. Nehogy elessen!

Min legszívesebben kikapta volna a kezéből a kosarat, és fejbe vágta volna vele a fiút, de tudta, hogy Elmindreda másként viselkedne.

– Ó, köszönöm, Gawyn nagyúr! Ön olyan kedves. Annyira kedves! Nem, nem, Galad nagyúr! Nem akarom mindkettőjüket lefoglalni! Csak üljön itt tovább, és olvassa a könyvét! Kérem, mondja, hogy így fog tenni! Másképpen nem bírnám elviselni! – mondta Min, és még a szempilláját is megrezegtette hozzá.

Valahogyan meggyőzte Galadot, hogy maradjon a márványpadon, ő pedig nekiiramodott, igaz, Gawynt nem tudta lerázni. Zavarta a szoknyája; legszívesebben felrántotta volna, egészen a térdéig, és futni kezdett volna, Elmindreda azonban sosem futott, és a lábából sem mutatott annyit, kivéve legfeljebb tánc közben. Laras épp erről tartott neki teljesen komoly előadást; ha egyszer futásnak eredne, teljesen lerombolná az Elmindredáról kialakult képet! Na és Gawyn...!

– Add ide azt a kosarat, te izomagyú idióta! – vicsorgott a fiúra, ahogyan Galad látótávolságán kívülre kerültek. Kikapta a kosarat a fiú kezéből, mielőtt az tiltakozhatott volna. – Mi jut eszedbe, hogy Elayne-ről és Egwene-ről kérdezősködsz a jelenlétében? Elmindreda még sosem találkozott velük. Nem is törődik velük. Elmindreda nem akarja, hogy akárcsak egy mondaton belül velük együtt emlegessék! Hát nem érted?

– Nem – felelte Gawyn. – Nem, amíg meg nem magyarázod. De azért sajnálom – hangjában azonban nem érződött elég megbánás. – Egyszerűen csak aggódom. Hol lehetnek? A hírek a teari Hamis Sárkányról csak fokozzák az aggodalmamat! Ők is valahol ott vannak, csak a Fény tudja, merre, én pedig egyre csak azon töprengek, mi van, ha ott járnak Ghealdanban, amelyet ez a Logain tűzbe borított?

– Mi van, ha nem is Hamis Sárkány? – kérdezte Min óvatosan.

– Úgy érted, azért, mert a szóbeszéd szerint elfoglalta Tear Kövét? A szóbeszéd szereti felnagyítani a dolgokat. Hiszem, ha látom, de egyébként is több kell, hogy engem meggyőzzenek. Még a Követ is el lehet foglalni. A Fényre, nem hiszem, hogy Elayne és Egwene Tearben lennének, de a nemtudás savként marja a gyomromat. Ha megsérült...

Min nem tudta, melyik lányra gondol most a fiú, de szerinte Gawyn sem tudta. Az ugratás ellenére kedvelte a fiút, ám nem tehetett érte semmit.

– Ha egyszerűen úgy tennél, ahogyan mondom, és...

– Tudom. Bízzak az amyrlinben. Bízni benne! – Gawyn mélyet lélegzett. – Tudtál róla, hogy Galad fehérköpenyekkel iszik a kocsmákban? Bárki átjöhet a hidakon, ha békével érkezik, még a Fény átkozott Gyermekei is!

– Galad? – kérdezte a lány hitetlenkedve. – Kocsmákban iszik?

– Csak egy-két kupával, ebben biztos vagyok. Ennél többet még a saját neve napján sem inna meg – Gawyn elkomorodott, és azon töprengett, vajon ez rosszul minősíti-e Galadot. – A lényeg azonban az, hogy fehérköpenyekkel van. Most meg ez a könyv. Az ajánlás szerint személyesen Eamon Valda adta neki. „Abban a reményben, hogy rátalálsz az útra.” Min, Valda maga! Az a férfi, aki a híd túloldalán várakozó fehérköpenyek parancsnoka! Az értesülések hiánya Galadot is mardossa. Ezért hallgat a fehérköpenyekre. Ha bármi történt a húgunkkal vagy Egwene-nel... – megrázta a fejét. – Tudod, hol vannak, Min? Elmondanád, ha tudnád? És te miért rejtőzködsz?

– Mert a szépségemmel két férfit is megőrjítettem, és most nem tudok köztük választani – felelte a lány élesen.

A fiú keserűen felnevetett, majd vigyornak álcázta nevetését.

– Ezt legalább el tudom hinni – kuncogva a lány álla alá tette egy ujját, és felemelte Min fejét. – Nagyon csinos lány vagy, Elmindreda. Csinos, okos, kicsi lány!

A lány ökölbe szorította a kezét, és megpróbált vele Gawyn szemébe vágni, a fiú azonban hátraugrott, mire Min megbotlott saját szoknyájában, és majdnem orra esett.

– Egy gyűszűnyi agyú, átkozott hímtulok vagy! – hörögte a lány.

– Milyen kecses a mozgása, Elmindreda! – nevetett a fiú. – Ez az édes hang, mint egy fülemüléé, esetleg egy turbékoló galambé! Hát melyik férfi ne felejtené a szemét Elmindredán? – A gúny hirtelen eltűnt Gawyn arcáról, és most komolyan folytatta: – Ha megtudsz valamit, kérlek, mondd el nekem is! Kérlek! Térden állva könyörgök, Min!

– Elmondom – ígérte Min. Ha képes leszek rá. Ha ez biztonságos a lányoknak. A Fényre, mennyire utálom ezt a helyet! Miért nem mehetek vissza Randhez?

Otthagyta Gawynt, és a Toronyba már újra Elmindredához méltón lépett be, miközben figyelte, nem jön-e arra egy aes sedai vagy egy beavatott, aki esetleg megkérdezhetné, miért jött a földszintnél feljebb, és hová tart. A Logainről szóló hírek azonban túlságosan fontosak voltak ahhoz, hogy megvárja, míg az amyrlin hívatja magához valamikor késő délután, ahogyan szokta. Legalábbis magában ezt hajtogatta. A türelmetlenségtől majdnem kiugrott a bőréből.

Csupán néhány aes sedai-t látott, amint előtte, a távolban beléptek egy szobába, és ez jól is volt így. Az Amyrlin Trónhoz senki sem szokott csak úgy váratlanul bekukkantani. Az a néhány, munkáját végző szolga, akik mellett elhaladt, természetesen nem kérdezte meg, hová megy, nem is igen néztek rá, csupán gyorsan pukedliztek előtte, anélkül, hogy feladatukat megszakították volna.

Miközben kinyitotta az amyrlin dolgozószobájának ajtaját, gyorsan kitalált valami mesét arra az esetre, ha Leane nem lenne egyedül, az előszoba azonban üres volt. A belső szoba ajtajához sietett, és bedugta rajta a fejét. Az amyrlin és a krónikaőr egy-egy székben ültek, Siuan asztala körül, amelyen vékony papírlapok hevertek. Fejüket élesen Min felé kapták, tekintetük olyannak tűnt, mint négy darab szög.

– Te meg mit csinálsz itt? – csattant fel az amyrlin. – Te egy ostoba liba vagy, aki menedéket keresett, nem pedig gyerekkori jó barátom! Köztünk nincsen semmiféle kapcsolat, csupán futó ismeretség! Ha kell, kijelölöm Larast, hogy felügyeljen rád, mint egy dada a gyermekre! Szerintem élvezné, de azt kétlem, hogy te is örülnél neki!

Min megborzongott a gondolattól. Logain hirtelen már nem is tűnt annyira sürgős gondnak; biztosan nem az elkövetkezendő néhány napban lesz majd dicsőség a része. De hiszen nem is ezért jött ide, ez csupán kifogás volt, és most már nem hátrálhat meg. Min becsukta maga mögött az ajtót, és elmesélte, mit látott, és hogy ez mit jelent. Még mindig kelletlenül beszélt ezekről a dolgokról Leane előtt.

Siuan fáradtan rázta meg a fejét.

– Egy újabb, aggodalomra okot adó dolog! Cairhienben éheznek az emberek. Tarabonban eltűnt egy nővérünk. Határszélén gyakrabban portyáznak a trallokok. Az a bolond, aki prófétának nevezi magát, Ghealdanban bujtogat. Azt híreszteli, hogy a Sárkány egy shienari úrban született újjá – tette hozzá hitetlenkedve. – Még az apró hírek is csupa rosszról szólnak. Az Arad Doman-i háború miatt leállt a kereskedelem Saldaeával. Az ínség miatt zavargások törtek ki Maradonban. Tán még Tenobiát is lemondatják a trónjáról! Az egyetlen jó hír, amit hallottam, az, hogy a Fertő valamilyen oknál fogva visszaszorult. Kétmérföldnyi vagy még szélesebb zöld sáv a határköveken túl, anélkül, hogy rothadás és bűz áradna belőle! És végig, Saldaeától Shienarig. Emberemlékezet óta ez az első alkalom, hogy ez történik. De azt hiszem, a jó hírt ellensúlyozzák a rosszak. Ha egy hajón egyetlen lék támad, akkor biztos, hogy több is akad rajta. Csak azt remélem, hogy a dolgok egyensúlyban maradnak! Leane, meg kell kétszerezni Logain figyelését! Nem tudom ugyan, miféle gondot okozhatna most már, de nem is akarom megtudni! – megfordult, és kutató, kék tekintetét Minen nyugtatta. – Nos, miért jöttél ide, olyan izgatott szárnycsapkodással, mint egy megriadt sirály? Logain várhatott volna. Kevéssé valószínű, hogy az a férfi még ma, napnyugta előtt hatalomra és dicsőségre tör.

Min zavarba jött, amikor majdnem saját gondolatait hallotta vissza az amyrlin szájából.

– Tudom – felelte. Leane szemöldöke figyelmeztetően a magasba szalad, mire Min gyorsan hozzáfűzte: – Anya. – A krónikaőr helyeslően bólintott.

– Ezzel még nem mondtad el az okát, gyermekem – mondta Siuan. Min megacélozta magát.

– Anya, megérkezésem napja óta semmi fontosat nem láttam. Olyat pedig biztosan nem, ami a Fekete ajahra utalna – ettől a névtől még mindig a hideg futkározott a hátán. – Mindent elmondtam magának arról, amit az aes sedai-okra váró szerencsétlenségről tudok. A többi használhatatlan – szünetet kellett tartania, hogy nyelhessen egyet, az amyrlin olyan áthatóan figyelte. – Anya, semmi ok nincs arra, hogy ne mehessek el. Sőt, arra van ok, hogy felkerekedjek. Talán Rand nagyobb hasznát vehetné a képességeimnek. Ha tényleg elfoglalta a Követ... Anya, lehet, hogy szüksége van rám! – Nekem mindenesetre szükségem van rá, hogy a Fény égesse meg a bolond lelkemet!

A krónikaőr Rand nevének említésére nyíltan összerezzent. Siuan viszont hangosan felhorkant.

– A látomásaid nagyon is hasznosak. Fontos, hogy tudunk Logainről. Azt a fickót is megtaláltad, aki lopott, mielőtt bárki mást gyanúsíthattunk volna. És az a vöröshajú novícia, aki majdnem teherbe esett...! Sheriam ennek gyorsan véget vetett – a lány nem is gondol majd férfiakra, mielőtt befejezi tanulmányait –, nélküled viszont nem szereztünk volna a dologról tudomást, csak amikor már túl késő lett volna. Nem, nem mehetsz el! Előbb-utóbb a Fekete ajahhal kapcsolatban is lesznek látomásaid, addig pedig szintén hasznos vagy a számunkra.

Min felsóhajtott, és nem csupán azért, mert az amyrlin itt akarta tartani. Amikor legutóbb látta a vöröshajú novíciát, az éppen egy izmos őr társaságában surrant a gyakorlótér erdős része felé. Össze fognak házasodni, mégpedig a nyár vége előtt. Min ezt azonnal tudta, amikor együtt látta őket, bár a Torony nem engedi el a novíciákat, amíg azt jónak nem látja, még akkor sem, ha azok nem tudnak tovább haladni tanulmányaikban. A szerelmespár jövőjében a lány egy tanyát látott, és vagy féltucat gyereket is, de nem volt értelme, hogy mindezt elmondja az amyrlinnek.

– Nem mondhatná meg legalább Gawynnak és Galadnak, hogy Egwene és a húguk jól vannak, Anya? – dühítette, hogy kérnie kell, és a hangnem is, amelyen megszólalt. Mint amikor egy gyerektől megtagadják a szelet tortát, és az helyette legalább valami kis kekszet szeretne kisajtolni. – Legalább mondjon nekik valamit azon a nevetséges történeten kívül, hogy egy tanyán töltik a büntetésüket!

– Mondtam már, hogy ez nem a te dolgod! Ne kelljen emlékeztetnem rá!

– Semmivel sem hisznek benne jobban, mint én – folytatta Min, mielőtt az amyrlin száraz mosolya elhallgattathatta volna. Ebben a mosolyban nem tükröződött öröm.

– Csak nem azt javasolod, hogy változtassam meg a történetet arról, hol vannak a lányok? Miután mindenkivel elhitettük, hogy egy tanyán dolgoznak? Nem gondolod, hogy ez némelyeket töprengésre késztetne? Azokon a fiúkon kívül mindenki elfogadja a mesét. És persze rajtad kívül. Nos, azt hiszem, Coulin gaidinnak kicsit keményebben meg kell dolgoztatnia a fiúkat. Egy kis izommunka és veríték biztosan eltereli a figyelmüket az egyéb gondjaikról. És a te figyelmedet is. Csak tegyél fel még újabb kérdéseket, és meglátjuk, hogy néhány napi mosogatás használ-e neked! Inkább essünk el néhány napra a megfigyeléseidtől, mint hogy olyan dolgokba üsd az orrod, amelyekhez semmi közöd!

– Azt sem tudja, jól vannak-e, igaz? Vagy hogy Moiraine nem került-e bajba – valójában nem Moiraine-re gondolt.

– Leányom! – szólt rá Leane figyelmeztetően, Mint azonban most már nem lehetett leállítani.

– Miért nem hallottunk róluk? A szóbeszéd két nap alatt ideért! Két nap alatt! Vajon az asztalán lévő jelentések közül miért nem származik egyetlen egy is tőle? Tán nincsenek postagalambjai? Azt hittem, maguknak, aes sedai-oknak mindenütt vannak postagalambjaik! Ha pedig Tearben nincs, akkor is! Egy lovas már régen ideérhetett volna Tar Valonba! Hát miért...?

Siuan keze tompán puffant az asztalán, ami elhallgattatta Mint.

– Meglehetősen jól engedelmeskedsz – jegyezte meg az amyrlin szárazon. – Gyermekem, amíg ellenkező hírt nem kapunk, addig feltételeznünk kell, hogy a fiatalember jól van. Imádkozz, hogy így legyen! – Leane ismét megborzongott. – Van egy maulei mondás, gyermekem – folytatta az amyrlin. – „Ne kavard fel a bajt, amíg az nem kavar fel téged!” Jegyezd meg jól, gyermekem!

Halk kopogás hallatszott az ajtón.

Az amyrlin és a krónikaőr összenéztek, majd mindketten Minre bámultak. A lány jelenléte gond lehetett. Elrejtőzni sehol sem tudott; a szobából még az erkélyt is teljes szélességében látni lehetett.

– Kell valami magyarázat a jelenlétedre – mormogta Siuan –, ami megfelel az ostoba kislány képének, amit játszol. Leane, állj az ajtó elé! – Az amyrlin és a krónikaőr egyszerre pattantak fel, Siuan megkerülte az asztalt, miközben Leane az ajtóhoz iramodott. – Foglald el Leane helyét, leányom! Mozogj, gyermekem! Most vegyél fel duzzogó arckifejezést! Ne mérgeset, duzzogót! Biggyeszd le az alsó ajkadat, és bámuld a padlót! A végén még nagy, piros masnikat tűzök a hajadba. Jól van, Leane! – Az amyrlin kezét a csípőjére tette, és felemelte a hangját: – És ha még egyszer bejelentés nélkül besétálsz ide, leányom, esküszöm...

Leane kinyitotta az ajtót, és egy fekete bőrű novícia tűnt fel, akinek arca, az amyrlin folyamatos pörölését hallva, megrándult, majd gyorsan mélyet pukedlizett.

– Üzenet érkezett az amyrlinnek, aes sedai – mondta. – A dúcba két postagalamb érkezett – ez volt az egyik lány, aki szépnek nevezte Mint, és most megpróbált kerek szemekkel elnézni a krónikaőr mellett.

– Ez nem tartozik rád, gyermekem – mondta Leane szigorúan, majd elvette a két csonthengert a novícia kezéből. – Vissza a dúcba! – Mielőtt a novícia felegyenesedhetett volna, Leane már be is csukta az ajtót, majd egy sóhajjal nekidőlt. – Mióta figyelmeztettél, minden váratlan hangra megrezzenek! – Kiegyenesedett, és visszament az asztalhoz. – Két újabb hír, Anya. Olvassam?

– Igen, nyisd ki őket! – felelte az amyrlin. – Semmi kétség, Morgase végül úgy határozott, hogy megszállja Cairhient. Vagy trallokok rohanták le a Határvidéket. Ez a rész is a többi közé illeszkedik majd – Min tovább ült; Siuan fenyegetései annyira valósnak hangoztak!

Leane megvizsgálta a kicsiny, piros pecsétet az egyik henger végén. Az nem volt nagyobb egy ujjpercénél. Amikor meggyőződött az épségéről, hüvelykujjával feltörte a pecsétet. A benne lévő, összetekert papírdarabot egy vékony elefántcsont pálcikával piszkálta ki.

– Majdnem olyan rossz, mint a trallokok, Anya – mondta, mihelyt elkezdte olvasni. – Mazrim Taim kiszabadult.

– A Fényre! – kiáltott fel Siuan. – Hogyan?

– A levél csak annyit mond, hogy az éjszaka folyamán megszöktették, Anya. Két nővérünk halott.

– A Fény ragyogjon a lelkükre! De most nincs időnk a halottakat gyászolni, amikor a Taim félék élve és megszelídítetlenül mászkálnak! Hol történt, Leane?

– Denhuirban, Anya. Egy faluban, keletre a Fekete-domboktól, a maradoni úton, az Antaeo és a Luan forrásvidéke fölött.

– Csak valamelyik követője lehetett! Az ostobák! Miért nem ismerik be, ha elbuktak? Válassz ki egy tucat megbízható nővért, Leane... – az amyrlin elfintorodott. – Megbízható – mormogta. – Ha tudnám, kiben lehet egy cápánál jobban megbízni, nem lennének effajta gondjaim. Tedd meg a tőled telhetőt, Leane! Tizenkét nővért. És ötszáz őrt. Ne, inkább ezret!

– Anya – kezdte a krónikaőr aggódó hangon –, a fehérköpenyek...

– ...nem fognak átkelni a hidakon akkor sem, ha nem figyeljük minden lépésüket! Csapdától tartanak majd. Nincs hír arról, mi folyik ott, fent. Azt akarom, hogy akit küldök, az bármire készen álljon. És Leane... Mazrim Taimot meg kell szelídíteni, ahogy elfogták!

Leane szeme tágra meredt a döbbenettől.

– De a törvény...

– Én is ismerem a törvényt, legalább annyira, ahogyan te, csakhogy nem kockáztathatom, hogy megszelídítetlenül ismét kiszabadítják. Nem kockáztathatunk egy újabb Guaire Amalasant, ilyen felfordulás közepette nem!

– Igen, Anya – felelte Leane sápadtan.

Az amyrlin felkapta a második csonthengert, és egy erős roppantással kettétörte, hogy kivehesse belőle az üzenetet.

– Végre egy jó hír – sóhajtott fel, és arcán mosoly terült szét. – Jó hír. „A kocka el van vetve. A birkapásztor megszerezte a kardot.”

– Rand? – kérdezte Min, Siuan pedig bólintott.

– Hát persze, leányom! A Kő elesett. Rand al'Thor, a birkapásztor megszerezte Callandort. Most már léphetek. Leane, hívd össze ma délutánra a Torony Csarnokát! Nem. Inkább már délelőttre!

– Ezt nem értem – mondta Min. – Maga is tudta, milyen szóbeszéd járja Randről. Miért most hívja össze a Csarnokot? Mit tehet, amit korábban nem tehetett meg?

Siuan kislányosan felnevetett.

– Most megmondhatom nekik, hogy egy aes sedai-tól hallottam, Tear Köve elesett, és egy férfi a kezében tartja Callandort. A Próféciák beteljesedtek. Legalábbis abból elég teljesedett be ahhoz, hogy a céljaimnak megfeleljen. A Sárkány Újjászületett. Persze, kételkedni és vitatkozni fognak, ám senki nem meri majd megkérdőjelezni azt a bejelentésemet, hogy a Toronynak vezetnie kell ezt a férfit. Most legalább nyíltan foglalkozhatok vele! Legalábbis a nagyobbik részét illetően nyíltan.

– Biztos, hogy helyesen cselekszünk, Anya? – kérdezte Leane hirtelen. – Tudom... Ha nála van Callandor, akkor biztos, hogy ő az Újjászületett Sárkány, de Anya, egy fókuszálni tudó férfi! Én csak egyszer találkoztam vele, de már akkor volt benne valami furcsa. Valami több, mint az a tény, hogy ta'veren. Anya, biztos, hogy annyira más, mint Mazrim Taim, ha már itt tartunk?

– Annyi a különbség, hogy ő valóban az Újjászületett Sárkány, leányom – felelte az amyrlin halkan. – Taim egy farkas, talán veszett is. Rand al'Thor viszont a farkaskutya, akit arra fogunk használni, hogy legyőzzük az Árnyékot! A nevét tartsd titokban, Leane! Jobb, ha nem fedünk fel túl hamar túlságosan sokat.

– Ahogy mondja, Anya – felelte a krónikaőr, hangja azonban kelletlenül csengett.

– Most menj! Azt akarom, hogy a Csarnok egy órán belül együtt legyen! – Siuan elgondolkodva nézett a magas nő után. – Lehet, hogy nagyobb lesz az ellenállás, mint amennyit szeretnék – mondta, amikor az ajtó becsukódott Leane mögött.

Min élesen nézett rá.

– Csak nem azt akarja mondani...

– Ó, semmi komoly, gyermekem! Legalábbis addig nem, amíg nem tudják, mennyire bonyolódtunk bele az al'Thor fiú ügyeibe – ismét a papírtekercsre nézett, majd az asztalra dobta. – Bárcsak Moiraine többet írt volna!

– És miért nem írt többet? És miért nem hallottuk ezt már korábban is?

– Már megint kérdezősködsz. Ezeket Moiraine-től kell megkérdezned. Ő mindig is a maga útját járta. Kérdezd Moiraine-t, gyermekem!

Sahra Covenry kedvetlenül dolgozott a kapával, közben az apró gazokat nézte szemöldökráncolva, amelyek a káposzták és retkek sorai között nőttek. Nem mintha Elward úrnő szigorú lett volna hozzá – semmivel sem volt keményebb, mint Sahra anyja, Sheriamnál pedig mindenképpen szívélyesebb –, Sahra azonban nem azért ment a Fehér Toronyba, hogy egy tanyán kössön ki, ahol már kora reggeltől kapálhatja a kertet. Fehér novíciaruháját el kellett csomagolnia, most barna gyapjúruhát viselt, amilyet akár az anyja is varrhatott volna, a szoknyát a térdénél kötötte fel, nehogy elkoszolódjon. Ez annyira gyalázatos dolog volt! Hiszen nem csinált semmit.

Meztelen lábával a felásott rögöket taposva, az egyik makacs gazt figyelte, és megpróbált fókuszálni, hogy kiégesse a földből. Az egyik leveles káposzta körül szikrák villantak, mire a növény elhervadt. A lány gyorsan kigyomlálta a növényt, és vele együtt a gondolatot is a fejéből. Ha van igazság a földön, akkor Galad nagyúr erre téved vadászat közben.

A kapára támaszkodva álmodozni kezdett arról, hogyan gyógyítaná meg Galad sebesüléseit, amelyet a lóról leesve szerzett – persze, nem az ő hibája lesz, hiszen csodálatos lovas! Azt is elképzelte, hogyan emeli majd a férfi maga elé, a nyeregbe, és jelenti ki, hogy szívesen lenne az őrzője – ő persze a Zöld ajahhoz csatlakozik, és akkor...

– Sahra Covenry?

Sahra összerezzent az éles hangra, ám a nő nem Elward úrnő kíséretéhez tartozott. A lány összefogott szoknyájával pukedlizett, amilyen udvariasan csak tudott.

– Jó napot kívánok, aes sedai. Azért jött, hogy visszavigyen a Fehér Toronyba?

Az aes sedai közelebb lépett, nem törődve azzal, hogy szoknyáját végighúzza az ágyásokon. A nő a nyári meleg ellenére köpenyt viselt, amelynek felhúzott csuklyája árnyékot vetett az arcára.

– Közvetlenül, mielőtt elhagytad volna a Fehér Tornyot, egy leányt vittél az amyrlinhez. Egy fiatal nőt, aki Elmindredának nevezte magát.

– Igen, aes sedai, így volt – felelte Sahra, kérdő hangsúllyal hangjában. Nem tetszett neki, ahogyan az aes sedai fogalmazott, mintha szabad akaratából hagyta volna el a Fehér Toronyt.

– Mondj el nekem mindent, amit akkor láttál vagy hallottál, leányom, attól a pillanattól kezdve, hogy odaléptél ahhoz a nőhöz! Mindent!

– De hát semmit sem hallottam, aes sedai. A krónikaőr elküldött, ahogy... – hirtelen fájdalom áradt szét a testében, amelytől lába a földbe mart, háta pedig meghajlott. A hullám csupán pár pillanatig tartott, de egy örökkévalóságnak tűnt. A lány levegőért kapkodott, és ekkor rájött, hogy arcát a földre szorítja, és még mindig remegő kezével a földet markolássza. Nem emlékezett, mikor eshetett el. Innen látta Elward úrnő ruháskosarát, amint felborulva fekszik a ház előtt. A vászonruhák kiömlöttek a földre. Szédülve jutott eszébe, milyen furcsa is ez. Moria Elward sohasem hagyná ott így a kimosott holmit!

– Mindent mondj el, leány! – mondta az aes sedai hűvösen. Most Sahra fölött állt, és nem mozdult, hogy felsegítse a lányt. A nő bántotta; ez így nem helyes. – Mindenkiről beszélj, akivel ez az Elmindreda szót váltott, minden szavát idézd vissza, az arckifejezését, a gesztusait!

– Beszélt Gawyn nagyúrral, aes sedai – zokogta Sahra a fölbe. – Ez minden, amit tudok, aes sedai. Ez minden! – Még hangosabban zokogni kezdett, mintha tudná, hogy ennyi nem elégíti ki ezt a nőt. Igaza is volt. Még sokáig nem hagyhatta abba a sikoltozást, és amikor az aes sedai távozott, a tanyát teljes csend uralta, senki sem lélegzett, csak a csirkék káráltak.

Tizennyolcadik fejezet

Irány az átjáró

Perrin begombolta kabátját, és egy pillanatig még ott állt, hogy figyelmesen megnézze fejszéjét, mely a falra erősítve lógott, amióta csak kihúzta az ajtóból. A fiúnak cseppet sem tetszett a gondolat, hogy ismét fegyverként viselje az oldalán, de azért leoldotta a szíjat a fogasról, és derekára kötötte. A kalapácsot megtömött nyeregtáskájára kötötte. Ezután vállára vette a nyeregtáskát és az összehajtogatott pokrócot, mellékanyarította a nyilakkal teli tegezt, és a sarokból elővette felajzatlan vadászíját.

A felkelő nap vakító fénye és a hőség behatolt a szűk ablaknyílásokon. A széttúrt ágy jelezte egyedül, hogy itt valaki is lakott. A szoba elhagyott benyomást keltett, sőt, valamiképpen üresnek látszott, pedig Perrin még érezte saját testszagát a lepedőn. Sehol sem maradt elég hosszú ideig ahhoz, hogy szobája átvegyen valamit a személyiségéből. Sosem maradt elég ideig, hogy gyökeret verhessen, hogy a szoba otthonná válhasson. Igaz, most viszont haza megyek.

Hátat fordított az üres szobának, és elindult kifelé.

Gaul egy faliszőnyeg előtt kuporgott, amelyik oroszlánra vadászó lovasokat ábrázolt. Most felegyenesedett. Már magához vette összes fegyverét, és azokon kívül két jókora bőrkulacsot, a hátára pedig, a gazdagon díszített, nyíltartó bőrtok mellé egy összehajtott pokrócot és egy apró üstöt csatolt. Egyedül volt.

– A többiek? – kérdezte Perrin, de Gaul csak a fejét csóválta.

– Túl régóta távol vannak már a Háromszoros Földtől. Hiszen figyelmeztettelek, Perrin. Ezek az országok itt, nálatok, túlzottan nedvesek; olyan, mintha az ember vizet lélegezne be levegő helyett. Túl sok itt az ember, és túl közel laknak egymáshoz. A többieknek már nagyon elegük van ezekből az idegen földekből.

– Értem én – felelte Perrin, de az, amit valójában megértett, csupán a tény volt, hogy mégsincs menekvés, nem jön aiel haderő, hogy megszabadítsa a Folyóközt a fehérköpenyektől. Nem mutatta ki csalódottságát. Elöntötte a keserűség, hiszen azt remélte, hogy elkerülheti sorsát, bár azért mindenre felkészült. Nincs értelme bőgni, ha szakad a vas. Egyszerűen újra kell kovácsolni. – Akadt valamilyen nehézség, amikor megcsináltad azt, amire kértelek?

– Semmi különös. Minden egyes darabnál, amire szükséged volt, egy másik tearinek adtam ki a feladatot, hogy vigye el a Sárkányfal felé nyíló kapuhoz, és ne beszéljen róla senkinek. Lehet, hogy ott talán találkoztak, de azt fogják hinni, hogy ezeket a holmikat nekem vitték oda, és majd tartják a szájukat. A Sárkányfal felé nyíló kapu. Szinte azt hinné az ember, hogy a Világ Gerince itt van, közvetlenül a látóhatár mögött, és nem sok száz órányi járóföldre, vagy még annál is messzebbre – az aiel habozott. – A lány és az ogier nem próbálta meg titokban tartani úti előkészületeit, Perrin. A lány megpróbálta megkeresni a mutatványost, és utána meg mindenkinek arról mesélt, hogy az Átjárókon keresztül akar utazni.

Perrin megvakarta a szakállát, és keservesen felsóhajtott. Sóhaja szinte már morgásnak tűnt.

– Ha ezt Moiraine-nek is elmesélte, akkor úgy ellátom a baját, hogy egy hétig nem fog tudni leülni!

– Elég jól bánik a késsel – vélekedett Gaul közömbös hangon.

– De nem elég jól. Nem, ha beárult – Perrin habozott. Az aielek nem jönnek. Az akasztófa még mindig vár. – Gaul, ha valami történne velem, és én jelt adok, akkor kérlek, vidd el onnan Faile-t! Lehet, hogy ő majd nem akar eljönni, de ennek ellenére vidd el! Vidd biztonságos helyre a Folyóközből! Megígéred nekem?

– Megteszem, ami tőlem telik, Perrin. Még mindig adósod vagyok – Gaul hangjában kételkedés csengett, de Perrin nem hitte, hogy Faile kései képesek lesznek visszatartani ezt a férfit.

Amennyire csak lehetett, a Kő hátsó részében lévő folyosókat használták, és azokat a szűk lépcsőket, melyeket bizonyára azért építettek, hogy a szolgák feltűnés nélkül mindenhová eljuthassanak. Perrin sajnálta, hogy a teariek nem építettek külön folyosókat is a szolgáknak. Ennek ellenére csupán kevés emberrel találkoztak a díszes falikárpitokkal és aranyozott lámpatartókkal díszített, széles folyosókon. Nemeseket egyáltalán nem láttak.

A fiú megjegyzést tett a nemesek hiányára, mire Gaul így felelt:

– Rand al'Thor valamennyiüket összehívta a Kő Szívében.

Perrin csupán halkan felmordult válaszul, csendben azonban abban reménykedett, hogy Moiraine is a többiekkel tartott. Azon töprengett, vajon Rand ily módon akart-e neki segíteni abban, hogy feltűnés nélkül elhagyhassa a Követ. Bármi legyen is az oka, Perrin örömmel megragadta a lehetőséget.

Az utolsó, keskeny lépcsőfokról eljutottak a Kő tulajdonképpeni alapjába. Innen barlang formájú folyosók – olyan szélesek, mint egy városi utca – vezettek a külső kapuhoz. Itt már nem lehetett faliszőnyegeket látni. Magasan fent, a falakon, fekete vaslámpák lógtak a vaskampókról, megvilágítva az ablaktalan járatokat, és a talajt széles, durva kőlapok borították, melyeken már számtalan ló patkója csattoghatott. Perrin gyorsabbra vette az iramot. Felbukkant előttük a hosszú alagút végén az istálló, és a Sárkányfal felé vezető kapu nyitva állt. Csupán egy maroknyi védelmező állt őrségben. Moiraine most már nem foghatja el őket, kivéve, ha a nő lépéseit a Sötét Úr szerencséje kíséri.

Az istállóhoz vezető kapu kőíve legalább tizenöt lépés átmérőjű volt. Perrin belépett, és megállt.

A levegő nehéz volt a szalma és a széna illatától, búza és zab szaga érződött, meg bőré és lótrágyáé. A falak mentén sorakozó állásokban nemes teari paripák várakoztak, olyanok, melyeket mindenütt megbecsültek volna, és további lovak álltak a belső helyiségben is. Tucatnyi lovászlegény végezte a munkáját: csutakolta és fésülte az állatokat, javította a szíjakat, vagy éppen a trágyát hordta. Anélkül, hogy munkájukat megszakították volna, időnként egyikük-másikuk Faile és Loial felé pillantott, akik útra készen ott várakoztak. Mellettük Bain és Chiad állt, Gaulhoz hasonlóan fegyverekkel és pokrócokkal, kulacsokkal és bográcsokkal felszerelve.

– Ők az okai annak, hogy az előbb haboztál? – kérdezte Perrin halkan.

Gaul megvonta a vállát.

– Megteszem, amit lehet, de ők a lány oldalára állnak majd. Chiad a Goshien törzs tagja.

– Fontos, hogy melyik törzshöz tartozik?

– Az ő törzse meg az enyém vérháborút vív egymás ellen, Perrin, és én sem vagyok éppenséggel az ő lándzsa-nővére. Lehet, hogy a vízre tett eskük visszatartják. Én a magam részéről nem fogom táncolni hívni a lándzsámmal, hacsak ő nem hív ki engem.

Perrin a fejét csóválta. Különös emberek. Mik lehetnek ezek a vízre tett eskük? De mondani csak ennyit mondott:

– Miért jönnek ők is?

– Bain azt mondja, többet akarnak látni az országaitokból, de én azt hiszem, mindenekelőtt az érdekli őket, hogy ti így összevesztetek Faile-lal. Kedvelik Faile-t, és amikor hallottak erről az utazásról, azonnal elhatározták, hogy a lánnyal tartanak, és nem veled.

– Hát, ha segítenek elkerülni, hogy Faile bajba kerüljön – meglepődött, amikor Gaul hátrahajtotta a fejét, és harsányan kacagni kezdett. Zavartan vakargatni kezdte szakállát.

Loial jött oda hozzájuk. Hosszú szemöldöke szomorúan lecsüngött. Kabátjának zsebei majd kiszakadtak, de hát ez mindig így alakult, ha útra készült. Világosan látszottak a könyvek szögletes körvonalai. Viszont már nem bicegett olyan erősen.

– Faile kezd türelmetlenkedni, Perrin. Azt hiszem, mindjárt azt akarja, hogy elinduljunk. Kérlek, siess! A segítségem nélkül nem találnátok meg a bejáratot. Jobb, ha nem is próbálkozol vele. Ti, emberek, mindig olyan rohanásra késztettek, hogy még a saját fejemet sem találjam. Kérlek, siess!

– Nem fogom cserbenhagyni! – kiáltotta Faile. – Még akkor sem, ha annyira makacs, hogy nem hajlandó egy apró kis szívességre sem megkérni! Ha nem változtat a viselkedésén, csak hadd szaladjon a nyomomban, mint egy eltévedt kiskutya! Megígérem, hogy megvakargatom a füle tövét, és majd vigyázok rá.

Az aiel nők a hasukat fogták a nevetéstől.

Gaul hirtelen felugrott a levegőbe, és mellmagasságban nagyot rúgott, miközben még egyik lándzsáját is megpörgette maga körül.

– Úgy követünk benneteket, mint a vadászó vadmacskák! – kiáltotta. – Mint a farkasok! – könnyed mozdulattal ért vissza a földre. Loial döbbenten bámult rá.

Bain a maga részéről csupán végigsimította rövidre vágott, tűzvörös haját.

– Otthon, az erődben, az ágyam előtt van egy szép farkasbőr – mondta Chiadnak unatkozó hangon. – A farkasokat olyan könnyű megölni!

Perrin torkából morgás tört elő, ami miatt a két nő rápillantott. Egy pillanatig úgy tűnt, Bain még akar valamit mondani, de aztán homlokát ráncolta, talán a fiú sárga szeme miatt, és elhallgatott, de nem azért mert félt, hanem mert gyanakodni kezdett.

– Ez a kutyus még nem szobatiszta – árulta el Faile az aiel nőknek.

Perrin egyszerűen nem nézett rá, hanem ehelyett odament ahhoz az álláshoz, ahol pej csődöre várakozott. A ló ugyanolyan magas volt, mint a teari paripák, de marban és csípőben szélesebb. Intett a lovászlegénynek, hogy álljon arrébb, rárakta Fürgére a zablát, és kivezette. A lovászok természetesen rendszeresen megmozgatták az állatot, de a szűk hely bizonyára kedvet ébresztett benne egy kis gyors mozgásra, ahogy Perrinnel most elindult. A ló gyorsasága miatt kapta a nevét. Perrin olyan ember rutinjával nyugtatta meg, aki már rengeteg lovat patkolt. Könnyedén helyére tette a magas kápájú nyerget, és felerősítette mögé a nyeregtáskát és a pokrócokat.

Gaul kifejezéstelen arccal bámulta. Ő maga nem ült volna lóra, ha az nem feltétlenül szükséges, és egy lépéssel sem lovagolt többet a kelleténél. Az összes aiel ilyen volt. Perrin nem tudta megérteni őket. Lehet, hogy egyszerűen túl büszkék voltak arra, milyen jó hosszútávfutók. Az aieleknek ez valamiért nagyon fontosnak tűnt, de Perrin biztos volt abban, hogy nem tudnák megmondani a pontos okát.

Természetesen a vezeték lovat is fel kellett szerszámozni, de gyorsan ment, míg minden, amit Gaul idehozatott, szépen becsomagolva felkerült a hátára. Élelmiszer és vizestömlő. Zab és búza a lovaknak. Az Átjárókban semmi ilyesmit nem lehetett találni. Ezek mellé még néhány más dolgot is csomagoltak, béklyót, gyógyszert a lovaknak – minden eshetőségre –, egy tartalék doboz tűzszerszámot és hasonlókat.

A vezeték ló két oldalán lógó kosarakban számos olyan bőrkulacs állt, mint amilyenekben az aielek vizet vittek magukkal, ám ezek nagyobbak voltak, és lámpaolajat töltöttek beléjük. Mihelyt ezeket ráerősítették a hosszú botokra, már minden kész is volt.

Perrin az íját keresztüldugta a nyeregszíj alatt, és fellendült Fürge nyergébe, kezében a vezeték ló kantárával. Ezután dühtől vöröslő fejjel várnia kellett.

Loial közben már felült hatalmas, bozontos lovára, amelyikhez hasonló nagyságú nem akadt még egy az istállóban. Az ogier hosszú lába szinte a padlót súrolta, emiatt a hatalmas állat olyan kicsinek tűnt, mint egy póni. Nem is olyan régen az ogier még ugyanúgy idegenkedett a lovaglástól, mint az aielek, de mára már megkedvelte az ilyen utazást.

Faile azonban nem sietett. Olyan alaposan megvizsgálta csillogó, fekete kancáját, mintha még sohasem látta volna, bár Perrin pontosan tudta, hogy a lány gondosan megszemlélte az állatot, mielőtt – röviddel azelőtt, hogy beköltöztek a Kőbe – megvette volna. A lovat Fecskének hívták. A teari tenyésztésű paripa karcsú lábszára és büszkén ívelt nyaka, valamint táncoló járása mutatta, hogy ugyanolyan gyors, mint amilyen kitartó. Perrin úgy vélte, hogy a patkója nem elég jó. Nem fognak sokáig kitartani. A lány már megint mérgesíteni akarta azzal, hogy elodázza az indulást.

Amikor Faile szűk nadrágszoknyájában végre nyeregbe szállt, közelebb ügetett Perrinhez. Remek lovas volt, szinte mindig összhangban lovával.

– Miért nem tudsz megkérni rá, Perrin? – kérdezte halkan. – Megpróbáltad megakadályozni, hogy azzal az emberrel maradjak, akihez tartozom. Ezért most rajtad áll a sor, hogy kérjél! Hogy eshet nehezedre egy ilyen egyszerű dolog?

Ekkor a Kő megdördült, mint egy hatalmas harang. Az istálló talaja felpúposodott, a mennyezet megremegett, és majdnem beszakadt. Fürge két lábra ágaskodva nyerített. Fejét rémülten ide-oda kapkodta. Perrinnek éppen hogy csak sikerült nyeregben maradnia. Lovászlegények tápászkodtak fel a földről, és kétségbeesetten szaladtak lótól lóig. A lovak kirúgtak, és megpróbáltak kitörni az állásokból. Loial hatalmas hátasa nyakába kapaszkodott, csupán Faile ült biztosan és elegánsan vadul táncoló és nyerítő kancája hátán.

Rand. Perrin tudta, hogy ez Rand volt. A ta'veren szívóereje megragadta. Olyan volt, mintha egy folyóban két örvény közeledett volna egymáshoz. Köhögni kezdett, hiszen por szállt a levegőben, és vadul megrázta a fejét. Iszonyú erőfeszítésébe került, hogy ne szálljon le a nyeregből, és rohanjon vissza a Kőbe.

– Induljunk! – kiáltotta, miközben újabb remegések rázták meg az erődöt. – Induljunk, azonnal, Loial! Most!

Úgy tűnt, Faile-nak is elege lett a várakozásból. Megsarkantyúzta lovát, és helyből vágtába ugrott. Elvágtatott Loial lova mellett, és kettőjük teherhordó lovát is magával ragadta. Így vágtattak a Sárkányfal felé nyíló kapu irányába. A védelmezők csupán rápillantottak, és már félre is ugrottak. Néhányan négykézláb másztak el az útból. A kötelességük az volt, hogy megakadályozzák az emberek bejutását a Kőbe, nem pedig az, hogy a kilépőket háborgassák. Valószínűnek tűnt azonban az is, hogy ebben a pillanatban túlzottan zavartak voltak ahhoz, hogy végiggondolják kötelességüket. A rengéshullámok csak most csitultak el, és fejük fölött hangosan recsegett a Kő.

Perrin is elindult, vezeték lovát húzva. Azt kívánta, bárcsak gyorsabb lenne az ogier hátasa, vagy hogy egyszerűen lehagyhatná Loialt, mert szeretett volna elfutni a visszatartó erő elől, amelyik lecsapott rá.

A ta'veren vonzotta a ta'verent. A felkelő nap irányába vágtattak Tear utcáin. Nem nagyon lassítottak, csak akkor, ha szekereket vagy kézikocsikat kellett kikerülni. Szűk kabátos férfiak és több rétegnyi kötényt viselő asszonyok bámultak rájuk, félig még kábultan a rengéstől. Néha éppen hogy csak ki tudtak térni előlük.

A belvárost lezáró fal után a kikövezett utcák helyét átvették a Maule negyed sáros, kövezetlen sikátorai. Az emberek itt már nem viseltek cipőt vagy kabátot, mezítláb jártak, s felsőtestük meztelen maradt a buggyos nadrágok fölött, melyeket széles övek tartottak. Ám ők is ugyanolyan gyorsan félreugrottak, mint a fal túloldalán, mert Perrin cseppet sem fékezte Fürge iramát, míg el nem érték a külső városfalat is, ahol aztán már szétszórt tanyák és bozótosok között folytatódott útjuk. Kikerültek a ta'veren szívóhatásából. Perrin csak itt kint hagyta, hogy Fürge ügetésre váltson, és jómaga is majdnem annyira zihált, mint hátasa.

Loial füle még mindig merev volt az ijedtségtől. Faile benedvesítette ajkát, és az ogierrel Perrinre pillantott. Sápadt arccal kérdezte:

– Mi történt? Ezt ő... tette?

– Nem tudom – hazudta Perrin. El kell jönnöm, Rand! Te is tudod. A szemembe néztél, amikor erről beszéltem neked, és azt válaszoltad, hogy tegyem azt, amit helyesnek tartok.

– Hol van Bain és Chiad? – kérdezte Faile. – Legalább egy órára lesz szükségük, hogy beérjenek minket. Bárcsak lovon jönnének! Felajánlottam nekik, hogy veszek lovakat a számukra, de ezzel majdnem sikerült vérig sértenem őket. Igaz, a hátasainknak amúgy is kicsit ki kell fújniuk magukat.

Perrin visszafogta magát, és nem dörgölte a lány orra alá, hogy az milyen keveset tud az aielekről. A fiú jól látta a városfalat a többiek háta mögött, és a Követ, mely hegyként tört a magasba. Még a zászlón tekergőző, kígyószerű alakot is jól ki tudta venni fent, az erőd felett lobogva, és a körülötte keringő madarakat is. Két társa nem látott el odáig. A fiú remekül ki tudta venni azt a három embert, akik hosszú, ruganyos léptekkel futottak feléjük. Nem gondolta, hogy ő képes lenne így futni, legalábbis nem hosszú távon, ám bizonyosnak tűnt, hogy az aielek az egész úton így rohantak a Kőtől idáig, hiszen másként nem érhettek volna ilyen gyorsan ide.

– Nem kell túl sokat várnunk rájuk – szólalt meg.

Faile a homlokát ráncolva a város felé fordult:

– Csak nem ők azok? Biztos vagy ebben? – Ez majdnem olyan volt, mintha Perrintől kérdezte volna. Azt, hogy szóra méltatta a fiút, már-már azt jelentette, hogy elismeri, ő is a társaságukhoz tartozik. – Állandóan henceg a jó szemével! – fordult a lány Loialhoz. – Az emlékezete viszont nem túl jó. Néha az az érzésem, még azt is elfelejtené, hogy este gyertyát gyújtson, ha én nem emlékeztetném arra. Azt hiszem, egyszerűen csak meglátott valami szegény családot, akik világgá szaladtak a földrengés miatt, vagy bármi volt is az a rángás az előbb. Nem?

Loial idegesen csúszkált a nyeregben, vett egy mély lélegzetet, és mormogott valamit az emberekről, ami cseppet sem tűnt hízelgőnek Perrin fülében. Faile persze semmit sem vett észre.

Néhány perccel később azonban éppen a lány vetett döbbent pillantást Perrinre, amikor a három aiel olyan közel ért hozzájuk, hogy most már ő sem tudott úgy tenni, mintha nem venné észre őket. Mondani azonban most sem mondott semmit. Amilyen hangulatban volt, még azt sem lett volna hajlandó beismerni, hogy a fiú nem téved, ha esetleg azt állítja, hogy az ég kék. Az aielek még csak nem is lihegtek, amikor végül megálltak a lovasok mellett.

– Kár, hogy ilyen hamar meg kellett állnunk – Bain és Chiad összenevetett, majd mindketten a szemük sarkából Gaul felé pillantottak.

– Ha nem állunk meg, akkor már rég a hátunk mögött hagyhattuk volna ezt a Kőkutyát – szólalt meg Chiad, mintha csak a másik nő mondatát akarná befejezni. – A Kőkutyák éppen ezért esküsznek meg arra, hogy sosem menekülnek. Kőcsonttal és kőfejjel elég nehéz lenne futni!

Úgy tűnt, Gaul nem sértődött meg, de Perrin észrevette, hogyan áll ott. A férfi szemmel tartotta Chiadot.

– Perrin, tudod, miért alkalmazzák olyan gyakran felderítőnek a Lándzsa Hajadonjait? Mert olyan messze tudnak futni. Ennek az az oka, hogy attól félnek, csak akad egy férfi, aki feleségül venné őket. Egy Hajadon inkább száz mérföldet fut, csak hogy ezt elkerülje!

– Nagyon is jól teszik! – szólalt meg Faile csípősen. – Akartok pihenni? – kérdezte meg az aiel nőket, és csodálkozva meresztette a szemét, amikor azok nemet mondtak. Ezután Loialhoz fordult: – Készen állsz arra, hogy tovább menjünk? Jól van! Keresd meg azt a bejáratot, Loial! Túl sokat ácsorogtunk itt. Ha megengeded egy eltévedt kiskutyának, hogy sokat lábatlankodjon körülötted, akkor azt hiszi, hogy be akarod fogadni! Az pedig nem lenne jó!

– Faile – tiltakozott Loial –, nem sok ez már egy kicsit?

– Épp csak annyi, amennyinek lennie kell, Loial! Szóval, a bejárat?

Loial lecsüngő füllel, jól hallhatóan kifújta a levegőt, aztán lovával kelet felé fordult. Perrin hagyta, hogy Faile-lal együtt egy tucat lépésnyire eltávolodjanak, csak aztán indult Gaullal. El kellett fogadnia a lány szabályait, de ha már elfogadta, akkor már legalább olyan jól fog játszani, ahogyan ő.

Egyre kevesebb tanyát láttak. Ezek szűk, apró, nyers szikladarabokból épített házacskák voltak, amelyekben Perrin még állatokat sem tartott volna. Lassan elfogytak a megművelt területek is, végül nem láttak már sem házat, sem szántóföldet, csak hullámzó, völgyes-dombos vidéket. Fű, ameddig a szem ellátott, s csak nagy ritkán nőtt egy-egy bokor valamelyik domb gerincén.

Lovak is álltak a zöld lankákon, néha egy tucatnyi egy csapatban, míg máskor száz vagy még annál is több híres, teari tenyészállat tűnt fel a szemük előtt. Mindegy, hogy csak pár állat legelt együtt, vagy egészen sok, mindig ott volt velük egy-két mezítlábas legény, akik szőrén ülték lovukat. A lovászok hosszúnyelű korbácsot hordtak magukkal, amit arra használtak, hogy összetereljék a lovakat, vagy hogy elhajtsák őket valahová. Az ostorral nagyot csördítve, gyorsan jobb belátásra bírták a makrancoskodó paripákat. Az ostor még csak hozzá sem ért a ló bőréhez. A legények távol tartották a rájuk bízott ménest az idegenektől, és ha úgy hozta a szükség, még kicsit arrébb is ügettek, ám végig szemmel tartották a különös társaság útját. A fiatalokra jellemző élénk kíváncsisággal figyelték a két lovast, az ogiert, és hármat azok közül a vad aielek közül, akikről azt állították, hogy elfoglalták a Követ.

Perrin örült a látványnak. Szerette a lovakat. Az, hogy beállt Luhhan mesterhez, nem utolsósorban azért is történt, mert így alkalma nyílt lovakkal dolgozni. Emondmezőn azonban nem akadt olyan sok ló, mint itt, és azok nem is voltak ennyire szépek.

Az ogier teljesen más szemmel nézte a tájat. Magában mormogott, és minél tovább nyargaltak a fűvel benőtt dombokon, morgása annál hangosabbá vált. Végül egyszerűen kitört belőle a harag.

– Eltűnt! Minden eltűnt, és miért? Csak fű! Itt valamikor egy ogier liget állt! Itt ugyan nem vittünk véghez olyan nagy tetteket, semmit, amit össze lehetne hasonlítani Manetherennel vagy azzal a várossal, amit ti Caemlynnek neveztek, de ahhoz éppen eleget, hogy kialakítsunk egy ligetet. Mindenféle fák, a világ összes országából és vidékéről! A Nagy Fák, melyek százhossznyira, vagy még annál is magasabbra felnyúltak az égbe! Mindent nagy szeretettel ápoltak, hogy népem emlékezhessen a steddingre, melyet elhagytak, hogy különböző dolgokat építsenek az emberek számára. Az emberek mindig azt hitték, hogy kőfaragóink munkáját becsüljük oly sokra, ám ez csupán egy mellékes apróság volt, amit a Hosszú Száműzetés alatt tanultunk a Világtörés után. A fákat, igen, azokat szeretjük! Az emberek azt hitték, Manetheren az ogierek történetének legdicsőbb helye, de mi tudtuk, a liget volt ott fontos, nem pedig az épületek. Mára az is eltűnt. Úgy, mint ez, itt! Eltűnt. Örökre.

Loial szúrós pillantást vetett a kopár dombokra, melyeken legfeljebb füvet és lovakat lehetett látni, összeszorította száját, és füle szorosan a fejéhez tapadt. A szaga pedig... haragról árulkodott. A legtöbb történetben békés népségnek nevezik az ogiereket, akik legalább annyira gyűlölik az erőszakot, mint a kolompárok vándor népe, de néhány elbeszélésben – igaz, tényleg csak egy-kettőben – kérlelhetetlen ellenségnek is tartották őket. Perrin eddig csupán egyetlen alkalommal látta Loialt dühösnek. Lehet, hogy az ogier akkor is dühbe gurult, amikor az elmúlt éjszaka a gyerekeket védte. Ahogy Loialra pillantott, eszébe jutott egy régi közmondás: „Felmérgesíteni az ogiert olyan, mint hegyet borítani a fejedre.” Mindenki azt gondolta, ez két, teljesen ellentétes dolgot jelent, ám Perrin úgy vélte, hogy a közmondás jelentése az évek során megváltozott. Kezdetben valószínűleg valami olyat jelenthetett, hogy „ha felmérgesítesz egy ogiert, akkor azzal a fejedre borítod a hegyeket”. Ezt elég nehezen lehetett elképzelni, de Perrinnek sikerült. Nem szerette volna valaha is megélni, hogy Loial – a barátságos, ügyetlen Loial, aki széles orrát mindig könyvekbe bújtatta – egyszer tényleg dühös legyen rá.

Loial átvette a vezetést, mihelyt elérték az eltűnt ogier-liget területét. Kissé elkanyarodtak dél felé. Nem látszottak itt különösebb ismertetőjelek, de az ogier biztos volt abban, milyen irányban kell menniük, s önbizalma lovaik minden lépésével csak erősödött. Az ogierek megtalálják a bejáratokat éppúgy, ahogyan a méhek megtalálják a kaptárt. Amikor Loial végre leszállt a nyeregből, a fű neki alig ért a térdéig. A közelben csupán egy bozótost lehetett látni, valamivel magasabbat a többi környékbelinél, a dús levelű bokrok olyan magasra nőttek, mint az ogier. Loial sajnálkozva kihúzta a bokrokat a földből, és oldalra halmozta őket.

– A csikósok talán majd felhasználják őket. Ha megszáradtak, jók lesznek tűzifának.

És ott volt a bejárat.

Úgy építették bele a lejtőbe, hogy inkább szürke falnak hatott, mint kapunak, de nem akármilyen falnak, hanem egy indákat és faleveleket ábrázoló, freskókkal díszített palota részének. A freskók olyan finomak voltak, mintha csak élnének, akár a bokrok előttük. Legalább háromezer esztendeje álltak itt, de felszínükön nem hagyott nyomot az évszakok változása. A levelek olyan valósnak tűntek, hogy az ember azt hitte, a következő pillanatban mindjárt borzolni kezdi őket a szél.

Egy pillanatig csendben bámulták a falat, aztán Loial vett egy mély lélegzetet, és kezét az egyetlen olyan falevélre tette, amelyik különbözött a többitől. Ujja az Avendesora, a legendás Életfa háromágú levelén nyugodott. Egészen addig a pillanatig, míg hozzá nem ért a hatalmas tenyér, az pont olyan volt, mint bármelyik más díszítőelem, ám most könnyedén elfordult.

Faile hangosan nyelt egyet, és még az aielek is idegesen morogtak magukban valamit. A levegőben érződött valami nyomasztó, ám nem lehetett megmondani, mi is az. Lehet, hogy ennek okát saját magukban kellett volna keresniük.

Úgy tűnt, a kőből faragott levelek többé már nem ringanak a lágy szellőben. Ehelyett leheletnyi zöld, az élet színe öntötte el őket. Középen lassan kinyílt egy repedés, és a bejárat két kapuszárnya megnyílt. Mögöttük nem a domb látszott, hanem valamilyen tompa fény, amelyik visszaverte a várakozók tükörképét.

– Azt mesélik – morogta Loial –, hogy a bejáratok valamikor tükörként ragyogtak, és azok, akik keresztülhaladtak az úton, napfényben mehettek az égbolton. Ebből mára már nem sok maradt. Ugyanúgy eltűnt, mint a liget.

Perrin gyorsan elővett egy lámpást a csomagok közül, és meggyújtotta.

– Túl nagy itt kint a forróság – jelentette ki. – Jót tesz majd egy kis árnyék – Lassan előreléptetett Fürgével a bejárat irányába. Úgy vélte, Faile ismét levegő után kapkod.

A pej csődör idegeskedni kezdett, ahogyan lassan megközelítette saját tükörképét, de Perrin tovább ösztökélte. Lassan, emlékeztette magát. Lassan kell itt átmenni. A ló orra habozva megérintette tükörképe orrát. Majd egybeolvadtak. Perrin szembe lovagolt saját magával, megérintette... Jéghideg érintés söpört végig a bőrén, fokozatosan beborította, és az idő megnyúlt.

A hideg szertefoszlott, mint egy kipukkanó szappanbuborék, és a fiút hirtelen feneketlen sötétség vette körbe. Lámpásának fénye szinte hozzábújt. Fürge és a vezeték ló ijedten nyihogott.

Gaul nyugodtan belépett, és hozzálátott, hogy meggyújtson egy másik lámpást. Mögötte a bejárat egy füstüveg korongra hasonlított. Kint látták a többieket, Loialt, amint éppen újra nyeregbe szállt, Faile-t, aki meghúzta a kantárt, de valamennyien lassan, nagyon lassan mozogtak. Az idő itt bent másként haladt.

– Faile dühös rád – szólalt meg Gaul, miközben meggyújtotta a lámpást. Az újabb fényforrás sem számított sokat. A sötétség kiszívta a fényt, egyszerűen elnyelte. – Úgy tűnik, azt hiszi, megszegtél valamilyen egyezséget. Bain és Chiad... Vigyázz, hogy ne maradj egyedül velük! Faile miatt szeretnének megleckéztetni, és ha ez sikerül nekik, akkor majd nem fogsz olyan kényelmesen megülni a lovadon, mint most!

– Nem ígértem meg neki semmit, Gaul! Azt teszem, amire rákényszerített a trükkjeivel. Loial közelében kell maradnunk, ahogy azt ő akarta, de amíg tudok, én járok elöl – a széles, fehér vonalra mutatott, Fürge patáinál. A csík néhány helyen megtört és megkopott, de világosan mutatta az utat, mielőtt néhány lépés távolságban eltűnt a sötétségben. – Ez elvisz minket az első elágazásig. Ott be kell várnunk Loialt, mert csak ő tudja elolvasni, mi áll rajta, hogy eldöntse, melyik hídon kell tovább mennünk. De miért ne követhetne addig kivételesen Faile minket?

– Hidak – morogta Gaul töprengve. – Ismerem ezt a szót. Itt bent víz van?

– Nem. Nem olyanfajta híd. Pont úgy néz ki, de... Lehet, hogy Loial el tudja neked magyarázni.

Az aiel megvakarta a fejét.

– Pontosan tudod, hogy mit csinálsz, Perrin?

– Nem – ismerte be Perrin. – Ezt Faile-nak azonban nem kell feltétlenül tudnia.

Gaul elnevette magát.

– Jó dolog fiatalnak lenni, igaz, Perrin?

Perrin a homlokát ráncolta. Nem volt egészen biztos abban, hogy Gaul most rajta nevet, vagy sem. Ezért aztán elindult Fürgével, és lassan maga után húzta a vezeték lovat is a kötőféken. Húsz vagy harminclépésnyire a bejárattól a lámpa fényét már nem lehetett látni. El akart tűnni szem elől, mielőtt Faile bejönne. Csak hadd gondolja a lány, Perrin úgy döntött, hogy nélküle megy tovább! Ha Faile aggódik egy kicsit, míg el nem érik az elágazást, az csak jót tesz neki!

Tizenkilencedik fejezet

A Hullámtáncos

Az aranyló nap alig bukkant elő a látóhatáron, amikor a csillogó, feketére lakkozott hintó megállt a rakparton, a négy egyforma paripa mögött a nyurga, fekete-arany csíkos kabátot viselő, fekete hajú kocsis pedig leugrott, hogy kinyissa az ajtót. A hintó ajtaján persze nem volt címer; a teari nemesek csupán kényszerből adtak segítséget az aes sedai-oknak, bármennyire is mosolyogtak, és egyikük sem akarta, hogy nevét vagy házát összefüggésbe hozzák a Toronnyal.

Elayne, anélkül hogy Nynaeve-ra várt volna, kecsesen kiszállt, majd lesimította kék színű, nyári, vászon utazóköpenyét. Maule utcáit felszántották a kocsik és szekerek, a hintó rugózása pedig nem volt valami jó. A Kő hősége után szinte hűvösnek tűnt az Erinin felől fújó szellő. A lány úgy határozott, nem mutatja jelét, hogy kényelmetlen volt az utazás, mégis, amikor végre kiszállhatott, nem tudta megállni, hogy megdörzsölje a derekát. Legalább a tegnap éjjeli eső még mindig megköti a port, gondolta. Gyanította, hogy szándékosan adtak nekik függöny nélküli hintót.

Tőle északra és délre, széles kőujjak módjára, még több dokk nyúlt a folyóba. Kátrány és kötél szaga töltötte meg a levegőt, amibe hal, fűszerek, olívaolaj és a kikötőgátak közötti állóvízben rothadó, megnevezhetetlen dolgok szaga, meg a lány mögötti kő raktárépület előtt hatalmas fürtökben lógó, furcsa, hosszúkás, sárgászöld gyümölcs illata keveredett. A kora reggel ellenére meztelen felsőtestükön bőrmellényt viselő férfiak siettek arra, hajlott hátukon hatalmas terheket cipeltek, vagy pedig hordókkal és zsákokkal megrakott kézikocsit toltak. Egyik sem szentelt Elayne-nek egy futó pillantásnál többet; a sötét szemek és fejek gyorsan másfelé fordultak, a legtöbben pedig fel sem emelték fejüket. A lány szomorúan nézte viselkedésüket.

Ezek a teari nemesek igen mostohán bántak a népükkel. Sőt, helyesebb kifejezés, hogy kihasználták őket. Andorban Elayne boldog mosolyokra, tiszteletteljes üdvözlő szavakra számíthatott volna, amelyekkel egyenes hátú emberek köszöntötték volna, szabad akaratukból, olyanok, akik tisztában voltak értékeikkel, csakúgy, mint az övéivel. Ez majdnem elegendőnek bizonyult, hogy bánja, amiért távoznia kell. Úgy nevelték fel, hogy egy napon majd egy büszke népet kell kormányoznia, és most sürgető vágyat érzett arra, hogy méltóságra tanítsa ezt a népet. Ez azonban Rand feladata volt, nem az övé. Ha pedig ő nem tudja, hogyan tegye, majd kölcsönadom neki saját eszem egy részét. A nagyobbik részét. A fiú legalább már elkezdte, és az ő tanácsait követte ebben. És a lánynak el kellett ismernie, Rand tudta, hogyan kezelje népét. Érdekes lesz látni, mit vitt véghez, mialatt ő odavolt, amikor majd visszatér. Ha egyáltalán visszatér.

Ahol Elayne állt, onnan tucatnyi hajót lehetett tisztán látni, távolabb pedig még többet, az egyik azonban, amelyik a szembenéző dokk végében horgonyzott, egy merész ívű jármű, megragadta a tekintetét. A Tengeri Nép klipperje száz lépés hosszú is megvolt, feleannyival szélesebb, mint a mellette horgonyzó hajó, és a közepén három hatalmas árboc tornyosult, meg egy rövidebb a tat megemelt területén. Elayne már korábban is utazott hajón, de ilyen nagy vízi járműn még soha, és tengerjárón sem. Már a jármű tulajdonosainak neve is távoli földekről, idegen kikötőkről mesélt. Az Atha'an Miere. A Tengeri Nép. Az egzotikusnak szánt történetekben mindig szerepelt a Tengeri Nép, míg a másik ilyen állandó szereplő az aielek népe volt.

Nynaeve is kikászálódott mögötte a hintóból, zöld úti köpenyét megkötötte a nyakánál, és közben magának meg a kocsisnak mormogott:

– Így hánykolódni! Mint kotlós a szélviharban! Mint amikor kivernek egy poros szőnyeget! Hogyan volt képes megtalálni valamennyi kátyút és gödröt a Kőtől idáig, jóember? Ehhez aztán tényleg nagy gyakorlat kellett! Még a kutyákkal sem bánnak ilyen mostohán! – A barátságtalan, vékony arcú kocsis megpróbálta lesegíteni, ám a javasasszony nem fogadta el a segítséget.

Elayne felsóhajtott, és megduplázta az ezüstgarasokat, amelyeket épp elővett az erszényéből.

– Köszönöm, hogy biztonságban és gyorsan idehozott bennünket! – A leányörökös a kocsisra mosolygott, és a kezébe nyomta a pénzérméket. – Azt kértük, hogy siessen, maga pedig így is tett. A rossz utak nem a maga hibája, ön remek munkát végzett, a kedvezőtlen adottságok között is!

A férfi nem nézett a pénzre, hanem mélyen meghajolt, és hálás pillantást vetett Elayne-re.

– Köszönöm, úrnőm! – mondta, és a lány biztos volt benne, hogy nemcsak a pénzt, hanem a meleg szavakat is megköszöni. Úgy tapasztalta, hogy a kedves és dicsérő szavakat sokszor ugyanolyan szívesen fogadják, mint az ezüstöt, ha nem szívesebben. Bár, ami azt illeti, többnyire az ezüst is megtette a hatását.

– A Fény adjon önnek biztonságos utat, úrnőm! – tette még hozzá a kocsis. A Nynaeve felé küldött éles pillantása jelezte, hogy az áldást egyedül Elayne-nek szánja. Nynaeve-nak még meg kell tanulnia, hogyan jutalmazzon és dicsérjen, az biztos.

Miután a kocsis átnyújtotta nekik a csomagjaikat, megfordította a hintót, és elhajtott.

– Gondolom, nem kellett volna úgy ráripakodnom erre az emberre – jegyezte meg Nynaeve mogorván. – Ezeken az utakon még egy madár sem repülne át könnyedén. Egy hintó pedig semmiképpen! De ahogy egész idáig bukdácsoltunk, úgy érzem magam, mintha egy hétig lovagoltam volna!

– Nem az ő hibája, hogy fáj a hátad – mondta Elayne mosolyogva, készen arra, hogy fogadjon bármilyen csípős megjegyzést, majd felvette a csomagját.

Nynaeve kurtán felnevetett.

– Én is ezt mondtam, nem? Remélem, nem kívánod, hogy utána rohanjak, és bocsánatot kérjek! Végül is, az a markék ezüst biztosan begyógyítja a lelkén esett sérelmeket. Neked viszont meg kellene tanulnod takarékoskodni a pénzzel, Elayne. Nem áll a rendelkezésünkre az Andori Birodalom egész kincstára, hogy felhasználhassuk, ha kell! Egy egész család kényelmesen elélhetne egy hónapig abból, amit adni szoktál mindenkinek olyan munkákért, amelyek elvégzése egyébként is a kötelességük lenne! – Elayne méltatlankodó pillantást küldött felé, de azért csendben maradt. Úgy tűnt, Nynaeve mindig úgy gondolta, szolgáknál is rosszabb sorban kell élniük, kivéve, ha nyomós oka volt az ellenkezőjére. Ebből a szempontból eléggé kifacsartan gondolkozott. A javasasszony azonban nem akart tudomást venni Elayne tekintetéről, amelytől pedig a királyi testőrök mindig pattogni kezdtek. Ehelyett Nynaeve megragadta csomagjait és erős textilbatyuit, majd a dokk felé fordult. – A hajó legalább simán siklik. Remélem, hogy simán! Felszálljunk?

Miközben elindultak a rakparton, a dolgozó férfiak és megtöltött hordók, meg áruval megrakott kocsik között, Elayne így szólt:

– Nynaeve, a Tengeri Nép igen érzékeny, amíg meg nem ismerik az embert, legalábbis ezt tanultam róluk. Szerinted tudnál úgy viselkedni, szóval egy kicsit...

– Egy kicsit hogyan?

– Tapintatosan, Nynaeve – Elayne ugrott egyet, amikor valaki odaköpött az útra, pontosan elé. Nem lehetett tudni, melyik fickó tette; amikor körülnézett, mindannyian lehajtott fejjel, szorgalmasan dolgoztak. Hát, akár kihasználják őket, akár nem, most szívesen kiosztotta volna a bűnöst, hogy egy darabig ne felejtse el, ha megtalálta volna. – Most az egyszer talán meg kellene próbálnod egy kicsit tapintatosan viselkedni.

– Hát persze – felelte Nynaeve, és elindult felfelé, a klipper kötelekkel szegélyezett rámpáján. – Amíg nem kell zötykölődnöm miattuk.

Amikor odaértek a fedélzetre, Elayne első gondolata az volt, hogy a hajó nagyon keskeny a hosszúságához képest. A Fényre, ez a hajó jobban fog ugrálni, mint a hintó, akármilyen nagy is! Második gondolata a legénységgel állt kapcsolatban. Hallott már történeteket az Atha'an Miere-ről, de közülük még eggyel sem találkozott. Még a történetek is csak keveset meséltek róluk. Titokzatos nép volt, tagjai magukba zárkóztak, legalább olyan rejtélyesek, mint az aielek. Legfeljebb a pusztán túli világ lehetett még furcsább, amiről mindenki csak annyit tudott, hogy a Tengeri Nép elefántcsontot és selymet hozott onnan.

Az Atha'an Miere-be tartozó sötét bőrű, mezítlábas és csupasz mellű férfiak mindegyike borotválkozott, egyenes, fekete hajuk és tetovált kezük volt, amelyek olyan gyorsan dolgoztak, hogy látszott rajtuk, akár álmukban is el tudnák végezni a feladataikat, akkora gyakorlatuk van, most ráadásul minden figyelmüket a munkájukra fordították. Ugyanakkor érződött valami kecses ruganyosság a mozdulataikban, mintha, még így is, hogy a hajó nyugalomban volt, éreznék a tenger hullámzását, és együtt mozognának vele. A legtöbben arany- vagy ezüstláncokat viseltek a nyakukban, és fülbevalókat, néha kettőt-hármat egy-egy fülükben, akadt, amelyikben csiszolt kövek is látszottak.

Asszonyok is dolgoztak a legénység soraiban, legalább annyian, mint a férfiak, és velük együtt húzták és tekerték fel a köteleket. Ugyanúgy tetoválták a kezüket, ugyanolyan, olajos anyagból készült, sötét színű, bő nadrágot hordtak, amelyet vékony, színes pántok tartottak, a bokájuknál pedig nyitva lobogott. A nők azonban színes, bő blúzt is viseltek, mindegyik ragyogó piros, kék és zöld színben tündökölt, és legalább annyi láncot és fülbevalót aggattak magukra, mint a legények. Elayne kissé döbbenten vette észre, hogy két-három nő még az orrcimpájában is ékszert viselt.

A nők még a férfiaknál is kecsesebben mozogtak, és Elayne-nek eszébe jutott néhány gyermekkori történet, amelyeket nem neki szántak ugyan, de ott sündörgött a közelben, amikor mesélték. Ezekben a történetekben az Atha'an Miere asszonyok a csábító szépség földi megtestesítői voltak, amilyenre valamennyi férfi vágyik. Ezen a hajón ugyan egyetlen nő sem tűnt szebbnek, mint az átlagos asszonyok, a mozgásukat figyelve azonban Elayne el tudta hinni azokat a meséket.

A hajótat megemelt szintjén két nő állt, akik szemlátomást nem az egyszerű legénység tagjai voltak. Ők is mezítláb álltak ott, ugyanolyan szabású ruhát viseltek, ám az egyik kék, a másik zöld brokátselyemből. Az idősebbik, a zöldruhás négy-négy kicsiny aranykarikát viselt mindegyik fülében, és egyet a bal orrcimpájában, mindegyik olyan szépen volt csiszolva, hogy csak úgy szikráztak a reggeli napsütésben. Vékony lánc kötötte össze orrkarikáját az egyik fülbevalóval, rajta pici aranymedálok sora függött, nyakában pedig az egyik láncon áttört aranyládikó lógott, olyan, mintha díszes csipkéből készült volna, amelyet időről időre felemelt, hogy beleszippantson. A másik, a magasabbik nő összesen hat fülbevalót viselt, és kevesebb aranymedál csüngött róla. Csipkeszerű ládikója viszont, amelybe néha beleszipogott, ugyanolyan díszes volt, mint a másiké. Valóban egzotikus népség. Elayne már akkor is elhúzta a száját, amikor azokra az orrkarikákra gondolt. Na és az a lánc!

A tatfedélzetben is akadt valami furcsa, ami megkapta a tekintetét, de az első pillanatban nem tudta volna megmondani, mi is lehet az. Azután meglátta. Nem volt kormányrúd a kormánylapáthoz. Egy küllős kerékféle állt a nők mögött, amelyet most lekötöttek, hogy ne lehessen elforgatni, ám kormányrúd nem volt. Akkor hogyan irányítják a hajót? Még a legkisebb halászbárka is, amit Elayne látott, fel volt szerelve kormányrúddal. És a közeli dokkokban horgonyzó többi hajón is mind látott ilyent. Egyre titokzatosabb ez a Tengeri Nép!

– Ne felejtsd el, mit mondott Moiraine – figyelmeztette társnőjét, ahogyan közeledtek a tatfedélzethez. Ez nem volt valami sok, még az aes sedai-ok sem tudtak sokat az Atha'an Miere-ről. Moiraine közölte velük a szükséges viselkedési formulákat, hogy mit kell mondani, amennyiben udvariasak akarnak lenni. – És azt se felejtsd el, hogy tapintatos legyél! – tette hozzá határozott suttogással.

– Nem fogom elfelejteni – felelte Nynaeve élesen. – Tudok tapintatos lenni.

Elayne őszintén remélte, hogy így is van.

A Tengeri Nép két asszonya a lépcső tetején várta őket. Létra emlékeztette magát Elayne, még akkor is, ha valójában lépcső. Soha nem tudta megérteni, miért nevezik a hajókon máshogy a szárazföldivel azonos dolgokat. A padló az padló egy jászolban, egy fogadóban, vagy egy palotában. Akkor a hajón miért nem tudják ugyanúgy nevezni? Illatszer felhője csapta meg az orrát, amely a két nőt lengte be, kissé a pézsmáéra hasonlító illat, amely a csipkés aranydobozokból áradt. A kezükön lévő tetoválások csillagokat és tengeri madarakat ábrázoltak, kacskaringós, stilizált hullámokkal körbevéve.

Nynaeve meghajtotta a fejét.

– Nynaeve al'Meara vagyok, aes sedai a Zöld ajahból. Ennek a hajónak a hajóúrnőjét keresem, hogy elvigyen minket, ha a Fény is úgy akarja. Ez itt a társam és barátom, Elayne Trakand, szintén aes sedai a Zöld ajahból. A Fény ragyogja be önöket és a hajójukat, és küldjön szeleket, amelyek elrepítik hajójukat úti céljukhoz! – Pontosan ezt a szöveget tanította be nekik Moiraine. A Zöld ajah aes sedai-airól persze semmiféle utasítást nem adott – Moiraine ebbe inkább beletörődött, mint a többi dologba, sőt, az ajah megválasztása kissé mulattatta is –, ám az udvariassági szöveget tőle tanulták meg.

Az idősebb asszony, akinek haját ősz csíkok tarkították, és hatalmas, barna szeme sarkában is látszottak már ráncok, hasonló módon meghajtotta a fejét. Ennek ellenére tetőtől talpig végigmérte a két lányt, hosszasan tanulmányozva a Nagy Kígyós gyűrűt jobb kezük ujján.

– Coine din Jubai Vadszél vagyok, a Hullámtáncos hajóúrnője. Ez itt Jorin din Jubai Fehérszárny, édes húgom és a Hullámtáncos szélkeresője. Esetleg elvihetjük önöket, ha a Fény is úgy akarja. A Fény ragyogja be önöket, és juttassa el biztonságban úti céljukhoz!

Elayne-t meglepte, hogy ezek ketten testvérek. Már korábban is látta köztük a hasonlóságot, Jorin azonban sokkal fiatalabbnak tűnt. Remélte, hogy a szélkeresővel kell majd tárgyalniuk; mindkét nő igen zárkózottnak látszott, ám a szélkeresőben akadt valami, ami Aviendhára emlékeztette. Ez persze lehetetlennek látszott. Ezek a nők ugyanolyan magasak voltak, mint ő, bőrszínük teljesen különbözött az aiel asszonyokétól, és egyetlen, látható fegyverük egy-egy vaskos kés volt, a selyemövükbe tűzve. Ez is inkább munkakésnek tűnt, a rajtuk lévő vésetek és a markolatukat díszítő aranyberakások ellenére. Elayne mégis, önkéntelenül is hasonlóságot látott Jorin és Aviendha között.

– Beszéljünk akkor, hajóúrnő – folytatta Nynaeve Moiraine utasításai szerint –, a vitorlákról és a kikötőkről, na meg a szállításért járó adományról, ha ez megfelel önnek – a Tengeri Nép Moiraine szerint nem számított fel útiköltséget a szállításért; helyette adományt kaptak, amelyet alkalmanként azonos értékű adományokra cseréltek.

Coine félrenézett, majd a Kő és az erőd tetején lengő, fehér lobogó felé fordította tekintetét.

– Beszéljünk a kabinomban, aes sedai, ha ez megfelel önnek – a furcsa kerék mögötti, nyitott fedélzeti ajtó felé intett. – Üdvözli önöket a hajóm, és a Fény ragyogjon kegyesen önökre, míg el nem hagyják fedélzetét!

Egy újabb, keskeny létra – lépcső – vezetett le egy takaros szobába, amely nagyobb és magasabb is volt, mint arra Elayne más hajókról emlékezett. A szoba ablakai a tatfedélzetre néztek, falait kardáncsuklós felfüggesztésű lámpák díszítették. Majdnem minden bútort beépítettek, eltekintve a négy, különböző méretű, lakkozott ládától. A széles és alacsony ágy közvetlenül a tatra néző ablakok alatt helyezkedett el, a szoba közepén pedig keskeny, székekkel körülvett asztal állt.

Egy kicsit zsúfoltnak tűnt a helyiség. Az asztalon papirostekercsek hevertek, a rácsos polcokon néhány, furcsa állatot ábrázoló, elefántcsont faragvány állt, a falakra akasztott kampókról pedig vagy fél tucat különböző formájú, tok nélküli kard függött, közöttük olyanok is, amilyenekkel Elayne még sosem találkozott. Az ágy feletti gerendáról finoman megmunkált, négyszögletes, sárgaréz gong függött az ablak előtt, mintha csak a megtisztelő figyelem középpontjában lenne, egy arc nélküli, fából faragott fejen – látszott, hogy kifejezetten erre a célra szolgál – egy sisak pihent; egy hatalmas rovar fejéhez hasonlított, pirosra és zöldre lakkozták, és mindkét oldalán egy-egy vékony, fehér toll lebegett, az egyik ugyan törött volt. Elayne megismerte a sisakot.

– Seanchan! – hördült fel, mielőtt még meggondolta volna szavait. Nynaeve szúrósan nézett rá, de meg is érdemelte; megbeszélték, hogy annak van értelme, és igazabbul is hangzik, ha párosuk idősebb tagjaként Nynaeve vezeti a tárgyalást.

Coine és Jorin értelmezhetetlen pillantást váltottak egymással.

– Ismerik őket? – kérdezte a hajóúrnő. – Hát persze! Természetes is, hogy az aes sedai-ok tudnak ezekről a dolgokról. Ennyire messze keleten mi is hallunk történeteket, persze a legigazabb is alig több féligazságnál.

Elayne tudta, hogy hagynia kellene a témát, a kíváncsiság azonban bizsergette a nyelvét.

– Hogyan jutottak a sisakhoz? Ha megkérdezhetem.

– A Hullámtáncos tavaly találkozott egy seanchan hajóval – felelte Coine. – El akarták foglalni, mi azonban nem kívántuk feladni ezt a derék legényt – a nő enyhén vállat vont. – Azért tartottam meg a sisakot, hogy emlékeztessen, a seanchan hajót pedig elnyelte a tenger, a Fény legyen könyörületes mindazokhoz, akik a fedélzetén utaztak! Többé nem megyek közel egyetlen bordázott vitorlájú hajóhoz sem!

– Szerencsések voltak – jegyezte meg Nynaeve röviden. – A seanchanok olyan foglyokat tartanak, akik képesek fókuszálni, és ezeket a nőket fegyverként használják. Ha lett volna ilyen azon a hajón, akkor most még azt is sajnálhatná, hogy egyáltalán meglátta!

Elayne társnője felé fintorodott, bár most már túlságosan késő volt. Nem lehetett eldönteni, vajon a Tengeri Nép asszonyait sértette-e a javasasszony hangneme. A két nő arckifejezése ugyanúgy semleges maradt, Elayne azonban már kezdte gyanítani, hogy ezek az emberek nemigen fognak érzelmeket mutatni, legalábbis idegenek előtt nem.

– Beszéljünk az utazásról – ajánlotta Coine. – Ha a Fény is úgy akarja, bárhová elmehetünk, ahová kívánják. Minden lehetséges a Fény alatt. Üljünk le!

Az asztal körüli székeket nem lehetett hátratolni; mindegyik oda volt erősítve a padlóhoz – vagyis a fedélzethez. Ehelyett karfáikat kapuk módjára ki lehetett hajtani, majd visszahajtani a helyükre, amikor gazdájuk elhelyezkedett. Ez a fajta intézkedés igazolni látszott Elayne feltételezését, hogy igenis fognak még döcögni. Neki ezzel semmi baja nem volt, Nynaeve gyomrát viszont már az is kikészítette, ha túl sokat kellett egy folyami hajón hánykolódnia. Az óceánon pedig még biztosan a folyónál is rosszabb, akármilyen jó szél is fúj, márpedig minél gyengébb Nynaeve gyomra, annál rosszabb lesz a kedve. Nynaeve, ahogy tengeribeteg és rossz kedve van egyszerre; ennél rémisztőbb dolgot nemigen tudott Elayne elképzelni.

A két beavatottat egymás mellé ültették le, az asztal egyik oldalán, míg a hajóúrnő és a szélkereső az asztal két végén foglaltak helyet. A leányörökös először furcsának találta ezt az elrendezést, ám azután rájött, hogy ily módon akármelyik asszony beszél, a másik közben feltűnés nélkül figyelheti a beszélőre tekintő két lányt. Vajon mindig így bánnak az utasokkal, vagy csak azért van ez, mert aes sedai-ok vagyunk? Vagyishogy, mert ezt hiszik rólunk? Ez egyben arra is figyelmeztette, hogy talán nem lesz minden annyira egyszerű ezekkel az emberekkel. Remélte, ezt Nynaeve is észreveszi.

Elayne nem látta, hogy parancsot adtak volna, mégis, egyszer csak egy karcsú, fiatal, mindegyik fülében csak egyetlen karikát viselő nő lépett be, és egy tálcát hozott, rajta négyszögletes, sárgaréz füllel ellátott teáskannát, nagy, fületlen csészékkel – nem a Tengeri Nép porcelánjából készültek, ahogyan azt az ember várta volna, hanem vastag cserépből. Kevésbé valószínű, hogy rossz időben eltörik – döntötte végül el komoran. Figyelmét azonban nem ez, hanem a fiatal nő ragadta meg, majdnem fel is kiáltott meglepetésében. A lány ugyanis derékig meztelen volt, akárcsak a fedélzeten dolgozó férfiak. Elayne úgy gondolta, ő maga nagyon jól elrejtette megdöbbenését, Nynaeve azonban hangosat szippantott.

A hajóúrnő megvárta, míg a lány kitölti a feketére érlelt teát, majd megszólalt.

– Tán elindultunk anélkül, hogy észrevettem volna, Dorele? Nincsen tán föld a láthatáron?

A karcsú nő dühösen elvörösödött.

– Van föld, hajóúrnő – hangja azonban csak szánalmas suttogásként szólt.

Coine bólintott.

– Amíg a föld nem tűnik el a szemünk elől, és egy napig nem vagyunk nyílt tengeren, addig a hajófenék takarításával fogsz foglalatoskodni, ahol a ruhák csak zavarnának. Elmehetsz.

– Igenis, hajóúrnő – felelte a lány, még szomorúbban. Megfordult, majd búsan oldozgatva vörös nadrágtartóját, a helyiség másik oldalán lévő ajtón kiment a szobából.

– Osszák meg velem a teát, ha kívánják – fordult most hozzájuk a hajóúrnő –, azután majd békében beszélhetünk! – Belekortyolt a teájába, majd folytatta, miközben Elayne és Nynaeve a saját italukat kóstolgatták. – Kérem, bocsássanak meg, ha bármivel megsértettük önöket, aes sedai-ok! Dorele-nek ez az első útja, eddig csupán a szigetek között közlekedett. A fiatalok pedig hajlamosak megfeledkezni a parti népek szokásairól. Jobban is megbüntetem, ha úgy kívánják.

– Semmi szükség rá – biztosította Elayne hevesen, felhasználva az alkalmat, hogy letehesse csészéjét. A tea még annál is erősebb volt, mint amilyennek látszott, forró és édesítetlen, így rettenetesen marta a torkát. – Tényleg, semmiféle sértés nem ért bennünket. A különböző népeknek a szokásaik is különbözőek. – A Fény adja, hogy ennél több különbség már ne legyen! A Fényre, mi van, ha egyáltalán nem viselnek ruhát, ha egyszer kiérnek a nyílt tengerre? A Fényre! – Csak egy bolond veszi sértésnek az övétől különböző szokásokat.

Nynaeve lapos pillantást vetett a leányörökösre, elég nyájasat ahhoz képest, hogy aes sedai-oknak tettették magukat, majd nagyot kortyolt a csészéjéből. Mondani azonban csak ennyit mondott.

– Nem is kell többet gondolni rá! – Nem volt világos, hogy mondatát Elayne-nek vagy a Tengeri Nép asszonyainak szánta.

– Akkor hát, beszéljünk az utazásról, ha ez megfelel önöknek – mondta Coine. – Mely úti célt kívánják elérni?

– Tanchicót – felelte Nynaeve, kissé gyorsabban, mint azt kellett volna. – Tudom, talán nem arra akartak hajózni, nekünk azonban gyorsan oda kell érnünk, olyan gyorsan, ahogyan arra csak egy klipper képes, mégpedig megállás nélkül, ha ez lehetséges. A kellemetlenségért felajánlanám ezt a csekély adományt – övtáskájából elővett egy papirost, kihajtogatta, és átnyújtotta a hajóúrnőnek.

A papírt Moiraine adta nekik, és vele egy másikat is. Váltók voltak ezek, mindkettő felhatalmazta a levél birtokosát, hogy háromezer aranykoronát vegyen fel különböző városok bankáraitól és pénzkölcsönzőitől, bár azok a férfiak és asszonyok valószínűleg nem tudták, hogy a Fehér Torony pénzét őrzik. Elayne szeme majd kiesett, amikor meglátta az összeget, Nynaeve pedig halkan felsikoltott – Moiraine azonban úgy vélekedett, lehet, hogy szükség lesz ennyire, ha azt akarják, hogy a hajóúrnő elkerülje eredeti célkikötőit.

Coine megfogta a váltót, és elolvasta.

– Elég nagy adomány egy utaztatásért – mormogta. – Még akkor is, ha beleszámítjuk, hogy meg kell miatta változtatnom eredeti úti célomat. Most még inkább meglepődtem, mint korábban. Tudják, mi ritkán szállítunk aes sedai-okat a hajóinkon. Nagyon ritkán. Azok közül, akik azért fordulnak hozzánk, hogy elvigyük őket, egyedül aes sedai-okat szoktunk visszautasítani, és csaknem mindig visszautasítjuk őket, már a legelső naptól, az első hajóúttól kezdve. Az aes sedai-ok tudják is ezt, ezért szinte soha nem kérnek meg minket – a nő nem rájuk, hanem a teáscsészéjébe bámult, Elayne azonban a másik irányba kapta pillantását, és látta, hogy a szélkereső az asztalon nyugvó kezüket figyeli.

Vagyis inkább a gyűrűiket.

Moiraine erről semmit nem mesélt. Azt elmondta, hogy a klipper a leggyorsabb felhasználható hajó, és bátorította őket, vegyék igénybe. Azután odaadta ezeket a váltókat, amelyekkel akár egy egész flottát is meg lehetett volna venni. Legalábbis jó néhány hajót. Talán mert tudta, hogy ennyibe fog kerülni, ha meg akarjuk venni őket, hogy elvigyenek? De miért tartotta titokban? Ostoba kérdés; Moiraine mindig titokzatoskodott. De vajon miért vesztegette az idejüket?

– Nem fogad el utasaiként? – csattant fel Nynaeve, megfeledkezve az udvarias hangnemről. – Ha egyszer nem szállítanak aes sedai-okat, akkor minket miért hozott ide le? Miért nem mondta meg egyszerűen ott fent, és azzal kész?

A hajóúrnő kihajtotta székének egyik karfáját, felállt, és kinézett az ablakon, a Kőre. Fülbevalói és a bal arcánál húzódó láncon a medálok ragyogtak a felkelő nap fényében.

– Úgy hallottam, neki birtokában van az Egyetlen Hatalom, és hogy viseli A Kardot, Amely Érinthetetlen. Hívására még az aielek is átkeltek a Sárkányfalon; láttam is jó néhányat az utcákon, és azt mondják, tele van velük a Kő. Tear Köve elesett, a föld országai között pedig háború tör ki. Azok, akik valaha uralkodtak, most visszatértek, és először vezetik őket vissza. A Próféciák beteljesednek.

Nynaeve éppolyan zavartnak látszott, mint Elayne, ahogyan a nő témát váltott.

– A Sárkány Próféciái? – kérdezte Elayne egy pillanattal később. – Igen, beteljesednek. Ő az Újjászületett Sárkány, hajóúrnő. – Egy makacs férfi, aki olyan mélyen elrejti az érzéseit, hogy még én sem találok rájuk, az bizony!

Coine megfordult.

– Nem a Sárkány Próféciáiról beszélek, aes sedai. Hanem a Jendai Próféciáról, a Coramoor próféciáiról. Nem arról, amelyikre maguk várnak, akitől maguk rettegnek, hanem arra, akit mi keresünk, az Új Korszak hírnökére. A Világtöréskor őseink a tenger biztonságába menekültek, míg a föld rengett és meghasadt, ahogyan a hullámok a viharban. Azt mondják, semmit sem tudtak a hajókról, amelyeken elmenekültek, ám a Fény kegyes volt hozzájuk, és életben maradtak. Nem is láttak földet, míg az meg nem nyugodott, és addigra sok minden megváltozott. Minden – minden – a világ a víz és a szél hátán sodródott. Ez akkor történt, amikor a Jendai próféciát először megjövendölték. Nekünk a tengeren kell vándorolnunk, míg a Coramoor vissza nem tér, és amikor így lesz, segítenünk kell visszatérését.

– A tengerhez vagyunk kötve; még az ereinkben is sós víz folyik. Legtöbbünk nem is lép szárazföldre, csak amikor újabb hajóra, újabb útra várunk. Az erős férfiak is sírnak, ha a parton kell szolgálniuk. A szárazföldről az asszonyok egy hajóra mennek, hogy megszüljék gyermekeiket – ha más nincs, egy evezős csónak is megteszi –, mert nekünk tengeren kell születnünk, és ott is kell meghalnunk, a halottainkat pedig a víznek adjuk.

– A Prófécia beteljesedik. Ő a Coramoor. Az aes sedai-ok pedig őt szolgálják. Önök a bizonyíték erre, az, hogy itt vannak, ebben a városban. Ez is benne van a Próféciákban. „A Fehér Torony a nevére szétszakad, és az aes sedai-ok a lábaihoz térdelnek, hogy megmossák, és hajukkal szárítsák fel.”

– Hát, arra várniuk kell, ha azt akarják, hogy bármilyen férfi lábát megmossam – jegyezte meg Nynaeve szárazon. – De mi köze mindennek a mi utazásunkhoz? Elvisznek vagy nem?

Elayne Nynaeve-ra nézett, a hajóúrnő azonban ugyanolyan egyenes kérdést tett fel:

– No és miért kívánnak Tanchicóba utazni? Ez a város manapság nagyon kellemetlen hely. Tavaly télen ott horgonyoztam. Az utaztatásért folyamodó parti nép ellepte a hajómat, bárhová készek lettek volna elutazni onnan. Nem érdekelte őket az úti cél, csak minél messzebb kerüljenek Tanchicótól. Nem hiszem, hogy mára javultak volna a feltételek.

– Mindig így kifaggatják az utasaikat? – kérdezte Nynaeve. – Eleget ajánlottam fel ahhoz is, hogy egy egész falut megvegyen belőle. Két falut is! Ha többet akar, csak nevezze meg az árat!

– Ez nem ár – sziszegte Elayne a fülébe. – Adomány!

Ha Coine számára sértő is volt a megjegyzés, a nő még annak sem adta jelét, hogy hallotta, amit a javasasszony mondott.

– Szóval, miért?

Nynaeve erősen megrántotta hajfonatát, Elayne azonban nyugtatóan a karjára tette a kezét. Azt tervezték, hogy bizonyos dolgokat titokban tartanak, csakhogy mióta leültek itt, eleget megtudtak ahhoz, hogy megváltoztassák a terveiket. A titokzatoskodásnak és az igazmondásnak is megvolt a maga ideje.

– A Fekete ajahot üldözzük, hajóúrnő. Úgy hisszük, hogy néhányan közülük Tanchicóban vannak – nyugodtan viszonozta Nynaeve mérges pillantását. – Meg kell találnunk őket, különben kárt tehetnek az Újjászületett Sárkányban. A Coramoorban.

– A Fény adjon nekünk biztonságos horgonyzást! – sóhajtott fel a szélkereső. Most először szólalt meg, és Elayne most meglepetten nézett rá. Jorin a szemöldökét ráncolta, senkire sem nézett, de húga a szavait a hajóúrnőnek szánta. – Elvihetjük őket, néném. El kell, hogy vigyük őket! – Coine bólintott.

Elayne összenézett Nynaeve-val, és látta, hogy barátnője szemében ott csillog saját kérdése. Miért a szélkereső döntötte el a dolgot, és miért nem a hajóúrnő? Hiszen ő a kapitány, bárhogy is nevezték azt itt. De legalább elviszik őket. Vajon mennyiért? – tűnődött Elayne. Mekkora „adomány” kell hozzá? Szerette volna, ha Nynaeve nem fedi fel, hogy még több pénzük van, mint ami a váltóban szerepel. És még ő vádol azzal, hogy szórom a pénzt!

Az ajtó most kinyílt, és egy széles vállú, ősz hajú, bő, zöld selyemnadrágot viselő férfi lépett be. Mindegyik fülében négy aranykarika csilingelt, nyakában pedig három, nehéz aranylánc csüngött. Ott volt az illatszeres ládika is. Arcát hosszú, cikcakkos sebhely csúfította el, övébe pedig két, hajlott pengéjű kést dugott, amely miatt eléggé zord alaknak tűnt. Egy furcsa drótkeretet illesztett a fülei mögé, amely két, tiszta üvegből készült lencsét tartott a szeme elé. Persze, a legjobb látóüveget, és tűzgyújtó üveget is a Tengeri Nép készítette, valahol a szigeteiken, Elayne azonban még sosem látott efféle szerkezetet. A férfi a lencséken keresztül a papírokra meredt, majd beszélni kezdett anélkül, hogy felnézett volna:

– Coine, ez a bolond képes eladni nekem ötszáz kandori sarki róka prémjét, azért a három kis hordó folyóközi dohányért, amit Ebou Darban szereztem. Ötszázat! Délre itt lehetnek! – Tekintetét felemelve, csodálkozó pillantást vetett a beavatottakra. – Bocsáss meg, hitvesem! Nem tudtam, hogy vendégeid vannak. A Fény legyen mindannyiukkal!

– Délig, hitvesem – felelte Coine –, már a folyón hajózunk. Estére elérjük a tengert.

A férfi megmerevedett.

– Vajon még mindig én vagyok a Rakománymester, vagy valaki mással váltottál le, amíg nem figyeltem?

– Te vagy a Rakománymester, hitvesem, a kereskedelmet azonban most szüneteltetnünk kell, és fel kell készülnünk az indulásra. Tanchicóba hajózunk.

– Tanchicóba! – A férfi kezében megremegett a papiros, és csak nagy erőfeszítéssel tudta visszanyerni önuralmát. – Hitvesem – nem! Hajóúrnő, azt mondtad, következő úti célunk Mayene, azután pedig keletre fordulunk Sharába. Elméletben már minden üzletet elrendeztem. Sharába, hajóúrnő, nem pedig Tarabonba! Az áru, amit szereztem, Tanchicóban nem sokat ér! Lehet, hogy semmit! Megkérdezhetem, miért teszed tönkre az üzletemet, és fosztod ki a Hullámtáncost?

Coine habozott, ám amikor beszélni kezdett, hangja hivatalosan csengett.

– Én vagyok a hajóúrnő – recsegte –, ezért így lesz!

A férfi a szívére helyezte a kezét – Elayne úgy látta, Coine arca megrándult –, majd egyenes háttal kisietett, mintha csak egy matróz lett volna.

– Ezért majd kárpótolnom kell – mormogta Coine halkan, és az ajtóra bámult. – Persze, kellemes dolog kibékülni vele. Általában. Húgom, hát nem úgy tisztelgett előttem, mint egy matrózfiú?

– Sajnáljuk, hogy gondot okozunk, hajóúrnő – mondta Elayne óvatosan. – És azt is sajnáljuk, hogy tanúi voltunk ennek. Ha bárkinek bármiféle zavart okoztunk, kérem, fogadja el bocsánatkérésünket!

– Hogy zavart? – Coine meglepettnek hangzott. – Aes sedai, én vagyok a hajóúrnő. Nem hiszem, hogy a jelenlétük zavarba hozta volna Toramot, és ha így is lenne, akkor sem kérnék tőle bocsánatot azért, amit tettem. Az övé a kereskedelem, viszont én vagyok a hajóúrnő. El kell rendeznem vele – ez pedig nem lesz könnyű, hiszen az okokat titokban kell tartanom –, mert igaza volt, és most nem tudtam hirtelen jobb indokot kitalálni, úgyhogy helyette ilyen nyersen kezeltem. Azt a sebet az arcán akkor szerezte, amikor a seanchanokkal harcolt a Hullámtáncos fedélzetén. Régebbi sebei is vannak, mind úgy szerezte, hogy megvédte a hajómat, és csak ki kell nyújtanom a kezemet, ha aranyat akarok, olyan jól vezeti az üzletet. Az elhallgatott dolgokért kell őt kárpótolnom, mert megérdemli, hogy tudja.

– Nem értem – mondta Nynaeve. – Mi is azt szeretnénk, hogy tartsa titokban a Fekete ajahot... – haragosan Elayne felé pillantott, tekintete azt ígérte, lesz hozzá néhány keresetlen szava, amikor kettesben maradnak; azonban Elayne-nek is szándékában állt kiosztani társnőjét, amiért nem viselkedett elég tapintatosan – ...de azért háromezer korona elegendő ok arra, hogy Tanchicóba vigyen minket.

– Titokban kell önöket tartanom, aes sedai-ok. Hogy micsodák, és miért utaznak. A legénységemből sokan balszerencsének tartják az aes sedai-okat. Ha megtudnák, hogy aes sedai-okat szállítunk, mégpedig olyan úti cél felé, ahol más aes sedai-ok a Viharok Atyját szolgálják... A Fény legyen kegyes hozzánk, remélem, egyikük, sem hallotta meg, amint aes sedai-oknak szólítottam önöket! Nagyon sértő volna, ha azt kérném, hogy tartózkodjanak lent minél többet, és hogy fent ne viseljék a gyűrűiket?

Nynaeve válaszképpen levette Nagy Kígyós gyűrűjét, és övtáskájába rejtette. Elayne kissé vonakodva követte példáját; jobban szerette, ha az emberek látják a gyűrűjét. Ezen a ponton már nem bízva Nynaeve diplomáciai érzékében, gyorsan megszólalt, mielőtt a másik nő szóhoz juthatott volna:

– Hajóúrnő, felajánlottuk adományunkat a szállításért, ha ez megfelel. Ha nem, megkérdezhetem, mi felelne meg?

Coine odalépett az asztalhoz, még egyszer megnézte a váltót, majd Nynaeve elé lökte.

– A Coramoorért teszem. Elviszem önöket biztonságban oda, ahová menni kívánnak, ha a Fény is úgy akarja, így kell lennie – jobb kezének ujjait az ajkához érintette. – A Fény alatt, az üzlet megköttetett.

Jorin fuldokló hangot hallatott.

– Nővérem, lázadt már Rakománymester a hajóúrnő ellen?

Coine lapos pillantást vetett húgára.

– Saját vagyonomból fogom befizetni a szállításért járó adományt. Ha pedig ez valaha is Toram tudomására jut, húgom, lecsuklak a hajófenékbe, Dorele mellé! Vagy talán nehezéket csinálok belőled!

A Tengeri Nép asszonyai elhagyták a hivatalos viselkedést, ezt az is bizonyította, ahogyan a szélkereső hangosan felnevetett.

– Akkor aztán a legközelebbi úti célod Chachin lesz vagy Caemlyn, néném, mert nélkülem ugyan nem találod meg a vizet!

A hajóúrnő sajnálkozva fordult Elayne-hez és Nynaeve-hoz:

– Valójában, aes sedai, miután önök a Coramoort szolgálják, akkora tiszteletben kellene részesítenünk önöket, mintha egy másik hajó hajóúrnői vagy szélkeresői lennének. Együtt kellene fürdenünk, mézes bort innunk, és történetekkel szórakoztatnunk egymást, amelyek könnyekre vagy nevetésre fakasztanának. Csakhogy most fel kell készülnünk a kihajózásra, és...

A Hullámtáncos nevéhez hűen megemelkedett, és a kikötő kövéhez vágódott. Elayne ide-oda csapódott székében, és közben azon töprengett, vajon valóban jobb-e ez így, mintha a fedélzeten hányódna.

Végül befejeződött, a hullámok egyre kisebbek lettek, majd lecsendesedtek, Coine lábra állt, és a létrához sietett, Jorin pedig húga után iramodott, közben máris parancsokat osztogatott, hogy ellenőrizzék a hajótest károsodásait.

Huszadik fejezet

Feltámad a szél

Elayne nagy nehezen kinyitotta székének egyik karfáját, és a többiek után rohant, miközben majdnem összeütközött a létrán Nynaeve-val. A hajó még mindig ringott, ha nem is olyan erősen, mint az előbb. Nem volt biztos abban, vajon süllyednek-e, ezért meglökte maga előtt Nynaeve-ot, hogy gyorsabban másszon.

A fedélzeten a legénység ide-oda cikázott, ellenőrizték a kötélzetet, vagy áthajolva a hajó oldalán, a hajótestet vizsgálták, és földrengésről kiáltoztak valamit. A dokkmesterek ugyanerről kiabáltak. Elayne, a mólóra zuhant tárgyak és a horgonyukkal bajlódó többi hajó ellenére, náluk jobban tudta, mi történt.

A Kő felé nézett. A hatalmas erőd csendesen állt, eltekintve attól, hogy körülötte és a halvány lobogó körül madarak tömegei köröztek, majdnem lustán, sajátos ütemben. Semmi jel nem mutatott arra, hogy bármi is érintette volna a hegyszerű tömeget. Mégis Rand volt az. Elayne nem kételkedett benne.

Nynaeve-ra nézett, és egy pillanatra találkozott tekintetük.

– Jó kis móka volt, főleg, ha megrongálta a hajót – mondta végül Elayne. – Hogyan menjünk Tanchicóba, ha az összes hajót össze-vissza dobálja? – A Fényre! Biztosan semmi baja. Ha nem így lenne, akkor sem tehetek semmit! De jól van. Semmi baja.

Nynaeve nyugtatóan megérintette a karját.

– A második leveled az idegeire ment, semmi kétség. A férfiak mindig túlreagálják a dolgot, valahányszor elszabadulnak az érzelmeik; ez az ára annak, hogy egyébként úgy visszafogják magukat. Lehet, hogy ő az Újjászületett Sárkány, de neki is meg kell tanulnia, hogy a nők meg a férfiak... ezek meg mit keresnek itt?

„Ezek” két férfit jelentett, akik a sürgölődő Tengeri Nép között álltak, a fedélzeten. Egyikük Thom Merrilin volt, szokásos mutatványosköpenyében, hátán bőrtokba bújtatott hárfájával és furulyájával, lábánál batyujával és egy ütött-kopott, lakattal ellátott faládikával. A másik egy magas, jóképű, középkorú, teari férfi volt, egy sötét, kemény ember, aki háromszögletű szalmakalapot és derékig szűk, majd onnan szoknyaszerűen kibővülő kabátot viselt, mint az egyszerű emberek. A kabátja fölött hordott övben egy rovátkolt kardtörőt tűzött, és egy vele egy magasságú, sápadt színű, bambuszból készült botra támaszkodott, amelyik nem lehetett vastagabb a hüvelykujjánál. Válláról kötélen négyszögletes csomag lógott. Elayne ismerte ezt a fickót: Juilin Sandarnak hívták.

Bár a két férfi majdnem egymás mellett állt, nyilvánvalóan nem ismerték egymást. Hallgatagon álltak ott. Ennek ellenére, mindketten ugyanabba az irányba figyeltek, egyrészt a tatfedélzet felé közeledő hajóúrnőt nézték, másrészt Elayne és Nynaeve irányába tekintgettek, nyilvánvaló bizonytalansággal, amit öntudatos ábrázatukkal próbáltak elrejteni. Thom elvigyorodott, megpödörte hosszú, fehér bajszát, majd minden alkalommal, amikor kettőjükre nézett, biccentett. Sandar komoly, öntudatos meghajlással üdvözölte őket.

– Nem sérült meg a hajó – mondta Coine, és felmászott a létrán. – Egy órán belül kihajózhatok, ha ez megfelel önöknek. Jóval egy órán belül is, ha találunk egy teari révkalauzt. Ha nem, nélküle is elindulok, bár ez azt jelentené, hogy sosem térhetünk vissza Tearbe – a nő követte a lányok tekintetét a két férfi felé. – Ők azt akarják, hogy elvigyük őket, a mutatványos Tanchicóba tart, a fürkész pedig oda, ahová maguk. Nem utasíthatom őket vissza, mégis... – sötét pillantását ismét Elayne-re és Nynaeve-ra emelte. – Mégis megteszem, ha önök úgy kívánják – hangjában a szokás megtörése miatti habozás küzdeni érződött a vággyal, hogy segíthessen nekik? Hogy szolgálhassa a Coramoort? – A fürkész jó ember, még akkor is, ha azt vesszük figyelembe, hogy a part szülötte. Már meg ne sértsem magukat, a Fényre! A mutatványost nem ismerem, mégis, egy mutatványos mindig fel tud élénkíteni egy utat, és megédesíti a fáradt órákat.

– Ismeri Sandar mestert? – kérdezte Nynaeve.

– Kétszer fogott el olyanokat, akik loptak tőlünk, és gyorsan megtalálta őket. A part egy másik szülöttének tovább tartott volna, ezért többet is kérhetett volna munkájáért. Látom, szintén ismerik őt. Kívánják, hogy megtagadjam az utaztatásukat? – A nő bizonytalansága még mindig a hangjában csengett.

– Először nézzük meg, miért vannak itt – jelentette ki Nynaeve színtelen hangon, amely egyik férfinak sem ígért túl sok jót.

– Nekem kellene beszélnem – ajánlotta Elayne szelíden, de határozottan. – Így te megfigyelheted, nem sántikálnak-e valamiben – nem mondta ki, hogy Nynaeve dühöngő hangulata elrontana mindent, a javasasszony száraz mosolya azonban elárulta, hogy így is kihallotta ezt mondatából.

– Jól van, Elayne. Én majd figyelem őket. Így lesz alkalmad tanulmányozni, hogyan kell nyugodtnak maradni. Tudod, milyen vagy, amikor túlfeszíted magad.

Elayne-nek nevetnie kellett.

A két férfi kiegyenesedett, amikor a lányok közeledni kezdtek feléjük. Körülöttük a legénység még mindig sürgölődött, felmásztak a vitorlázatra, felhúzták a köteleket, az egyiket megkötötték, a másikat kioldották, a hajóúrnő parancsai szerint. Úgy dolgoztak a négy parti ember körül, mintha azok ott sem lettek volna.

Elayne a homlokát ráncolva, elgondolkodva figyelte Thom Merrilint. Biztos volt benne, hogy a Kőben való feltűnése előtt még sohasem találkozott a mutatványossal, mégis, már az első alkalommal annyira ismerősnek tűnt! Nem volt persze valószínű, hogy valóban ismerte. A mutatványosok főleg a falvakban léptek fel; anyja biztosan nem látta volna vendégül a caemlyni palotában. Az egyetlen mutatványos, akivel Elayne találkozott, egy faluban lépett fel, nem messze anyja vidéki birtokától, de ez a héjaszerű, ősz férfi biztosan nem járt ott.

Elayne úgy határozott, először a fürkésszel beszél. Emlékezett, a férfi ragaszkodott ehhez az elnevezéshez; aki másutt szaglász volt, azt Tearben fürkésznek hívták, és a fickó szemlátomást fontosnak tartotta a különbséget.

– Sandar mester – kezdte komolyan. – Talán nem emlékszik ránk. Én Elayne Trakand vagyok, ő pedig a barátnőm, Nynaeve al'Meara. Úgy tudom, ugyanoda akar utazni, ahová mi. Megtudhatnám, miért? Amikor utoljára találkoztunk, ön nem volt túl jó szolgálatunkra.

A férfi meg sem rezzent a feltételezésre, hogy esetleg nem emlékszik a lányokra. Tekintete a kezük felé cikázott, észrevéve gyűrűik eltűnését. Azok a sötét szemek mindent észrevettek, és ő pontosan megjegyezte a dolgokat.

– Dehogynem, én is emlékszem, Trakand úrnő! Viszont, ha meg nem sértem, amikor utoljára önöket szolgáltam, az Mat Cauthon társaságában történt, és mindkettőjüket kihúztuk a cápák közül a vízből!

Nynaeve krákogni kezdett, de nem túl hangosan. Az egy cellában, nem pedig vízben történt, és a Fekete ajah, nem pedig cápák torkából. Nynaeve nagyon nem szerette, ha emlékeztették rá, abban az időben segítségre szorult. Persze, nem kerültek volna tömlöcbe, ha nincsen Juilin Sandar. Nem, ez nem volt teljesen így. Igaz, de nem teljesen.

– Mindez nagyon szép – felelte Elayne röviden –, de még mindig nem válaszolt a kérdésemre: miért akar Tanchicóba utazni?

A férfi mélyet lélegzett, és óvatos pillantást vetett Nynaeve-ra. Elayne-nek nem nagyon tetszett, hogy a fürkész jobban tart társnőjétől, mint tőle.

– Nem egészen fél órája felvertek az otthonomban – mondta óvatosan. – Egy ember volt az, akit szerintem önök is ismernek. Egy magas, kőarcú férfi, aki Lannak nevezi magát – Nynaeve szemöldöke kissé a magasba szaladt. – Egy másik férfi küldte, akit szintén ismernek. Egy... birkapásztor, azt mondta nekem. Adtak nekem egy csomó aranyat, és a feladatot, hogy kísérjem el önöket. Mindkettőjüket. Azt mondták, ha nem térnek vissza biztonságban az útjukról... Mondjuk úgy, ebben az esetben jobb, ha vízbe fojtom magam, mielőtt visszajövök. Lan igen meggyőzőnek látszott, és a... birkapásztor üzenete sem tűnt kevésbé dörgedelmesnek. A hajóúrnő azt mondja, nem vihet el, csak akkor, ha önök is beleegyeznek. Nos, rendelkezem bizonyos tapasztalattal, ami hasznos lehet önöknek is – a bot hirtelen belesüvített a levegőbe, és megpördült, majd elhallgatott. Ujjaival megérintette a csípőjén függő kardtörőt, amely úgy nézett ki, mint egy kisebb, életlen kard, és rovátkáival arra tervezték, hogy elkapja a pengét.

– A férfiak hajlamosak arra, hogy kibújjanak azalól, amit az ember parancsol nekik – jegyezte meg Nynaeve, ám hangjában elégedettség csengett.

Elayne csak a homlokát ráncolta. Szóval, Rand küldte? Biztosan nem olvasta a második levelet, amikor ezt tette! A Fény égesse meg! Vajon miért csinál ilyeneket? Már nincs idő, hogy újabb levelet küldjek neki, és egyébként is, csak még jobban összezavarná! És akkor még ostobábbnak látszom! A Fény égesse meg!

– És ön, Merrilin mester? – kérdezte Nynaeve. – A birkapásztor egy mutatványost is küldött utánunk? Vagy az a másik személy? Hogy zsonglőrködéssel és tűznyeléssel szórakoztasson útközben?

Thom alaposan megvizsgálta Sandart, azután lassan elvette róla tekintetét, és elegánsan meghajolt, gesztusát csupán azzal rontotta el, hogy közben foltos köpenye szárnyként csapkodott.

– Nem a birkapásztor küldött, al'Meara úrnő. Egy hölgy, közös ismerősünk, kért meg – megkért! – arra, hogy kísérjem el önöket. Az a hölgy, aki a birkapásztorral együtt Emondmezőn megtalálta önöket.

– De miért? – kérdezte Nynaeve gyanakodva.

– Nekem is vannak hasznos ismereteim – mondta neki Thom, és a fürkészre sandított. – A zsonglőrködésen kívül. És már számos alkalommal jártam Tanchicóban. Ismerem jól azt a várost. Meg tudom mondani, hol találhatnak egy jó fogadók, és mely negyedei veszélyesek fényes nappal is csakúgy, mint sötétedés után, és hogy kit kell lefizetni, hogy a városi őrség ne üsse bele túlzottan az orrát az ügyeikbe. Szeretik figyelni a külföldieket. Sok dologban a segítségükre lehetek.

Elayne-be ismét belehasított az ismerős érzés. Mielőtt még rájött volna, mit tesz, kezével előre nyúlt, és megrántotta a férfi egyik hosszú, fehér bajszát. A mutatványos meglepett pillantást vetett rá, mire a lány mindkét kezét a szája elé kapta, és elvörösödött.

– Bocsásson meg! Én... én... úgy tűnt, már csináltam ezt, valamikor régen. Úgy értem... Tényleg sajnálom! – A Fényre! Ezt meg miért tettem? Most biztosan azt hiszi, gyengeelméjű vagyok!

– Arra... emlékeznék – felelte Thom mereven.

A lány remélte, nem sértette vérig a mutatványost. Ezt nehéz lett volna megmondani az arckifejezéséből. A férfiak olyankor is meg tudnak sértődni, amikor pedig mulatniuk kellene a dolgokon, és nevetnek, amikor pedig meg kellene sértődniük. Ha pedig együtt fognak utazni... Most először jött rá, hogy már eldöntötte, engedik a férfiaknak, hogy velük utazzanak.

– Nynaeve? – kérdezte a javasasszonyt.

A másik nő persze megértette a kimondatlan kérdést. Alaposan megnézte a két férfit, majd bólintott.

– Jöhetnek. Amíg elfogadják, hogy azt kell tenniük, amit mondunk nekik. Nem fogom engedni, hogy néhány gyapjúagyú férfi a saját feje után menjen, és ezzel veszélyeztesse a terveinket!

– Ahogy parancsolja, al'Meara úrnő – mondta Sandar azonnal, egy meghajlással kísérve, Thom azonban így felelt:

– A mutatványosok szabad emberek, Nynaeve, de annyit megígérhetek, hogy nem fogom magukat veszélyeztetni. Sőt.

– Ahogyan mondtam – szólt rá Nynaeve nyomatékosan. – Adja rá a szavát, különben a rakpartról nézheti, ahogyan kifut ez a hajó!

– Az Atha'an Miere senkit sem utasít vissza, Nynaeve.

– Gondolja? Talán egyedül a fürkésznek mondták, hogy a mi beleegyezésünkre is szüksége van? – Sandar elfintorodott. – Ahogyan mondtam, Merrilin mester!

Thom hátravetette fehér fejét, ahogyan egy tüzes paripa, még fel is horkant hozzá. Végül azonban bólintott.

– Szavamat adom rá, al'Meara úrnő.

– Nos, akkor jó – felelte Nynaeve valamivel enyhébb hangon. – Akkor ebben megegyeztünk. Maguk ketten keressék meg a hajóúrnőt, és mondják meg neki, hogy én azt mondtam, adjon maguknak valami kis zugot, ha tud, tőlünk jó távol. Most pedig menjenek! Gyorsan!

Sandar ismét meghajolt, majd elment. Thom láthatóan összerázkódott, mielőtt egyenes háttal követte a fürkészt.

– Nem voltál nagyon kemény velük? – kérdezte Elayne, ahogy a két férfi hallótávolságon kívülre került. – Végül is, együtt kell majd utaznunk. „Ha kedves vagy, az útitársad is kedves lesz.”

– Jobb, ha már az elején tisztázzuk a játékszabályokat, Elayne. Thom Merrilin nagyon jól tudja, hogy nem vagyunk még teljes jogú aes sedai-ok – tette hozzá, lehalkított hangon, és közben körülnézett. A legénységből senki sem nézett feléjük, kivéve a hajóúrnőt, aki ismét a tatfedélzet felé közeledett, és a mutatványossal meg a fürkésszel beszélt. – A férfiak fecsegnek – mindig azt teszik –, így hamarosan Sandar is tudni fog róla. Két aes sedai-nak nem mernének ellentmondani, de két beavatottnak? Ha csak a fele esélyt is megadjuk rá, akkor elkezdenek a maguk feje után menni, mindegy, hogy mi mit mondtunk nekik. Én pedig nem akarom megadni nekik még ezt a fele esélyt sem!

– Talán igazad van. Gondolod, tudják, hogy miért megyünk Tanchicóba?

Nynaeve felhorkant.

– Nem, különben nem lennének annyira derűlátóak, azt hiszem. Én pedig nem fogom elmondani nekik, csak akkor, ha kénytelen leszek rá – jelentőségteljesen Elayne-re nézett; nem kellett hangosan kijelentenie, hogy ha rajta múlt volna, ő bizony a hajóúrnőnek sem mondta volna el. – Én is tudok egy közmondást: „Keresd a bajt, és százszorosan megtalálod!”

– Úgy beszélsz, mintha nem bíznál bennük, Nynaeve – azt akarta mondani, idősebb társa úgy viselkedik, ahogyan Moiraine, ám az valószínűleg nem értékelte volna a hasonlatot.

– Miért, bízhatunk bennük? Juilin Sandar egyszer már elárult minket. Igen, igen, tudom, hogy egyetlen férfi sem mondhatott volna ellent, de akkor is így van. Ezenkívül Liandrin és a többiek ismerik az arcát. Át kell öltöztetnünk. Talán a haját is hosszabbra lehetne növeszteni. Esetleg egy kis bajusz is hasznos lenne, olyasmi, mint amilyen a mutatványos arcán éktelenkedik. Egy olyan megtenné.

– És Thom Merrilin? – kérdezte Elayne. – Szerintem benne bízhatunk. Nem tudom, miért, de érzem.

– Beismerte, hogy Moiraine küldte – mondta Nynaeve fáradtan. – De vajon mi az, amiről nem beszélt? Mit mondott neki az aes sedai, amit ő nem közölt velünk? A segítségünkre jött, vagy valami másért? Moiraine olyan gyakran játssza a saját játékát, hogy csak ennyivel bízom benne jobban, mint Liandrinban – mutató- és hüvelykujját egymáshoz közel tartva felemelte a kezét. – Ki fog használni minket – téged is, meg engem is –, felhasznál minket, ha ez segít Randnek. Vagy pontosabban, ha ez segíti abban, amit Randdel tervez. Láncos kutyát nevelne belőle is, ha tudna!

– Moiraine tudja, mi a teendő, Nynaeve – felelte Elayne, most az egyszer azonban ő is kételkedett ebben. Lehet, hogy az, amit Moiraine szerint tenniük kell, felgyorsítja Rand Tarmon Gai'don felé vezető útját. És ezzel talán a halálba vezető útját is. Rand a mérleg egyik serpenyőjében, a világ a másikban. Ostobán hangzott – ostobán és gyerekesen –, hogy a serpenyőknek olyan egyenletesen kellene billegniük. Mégsem törődött vele, hogyha – akárcsak gondolatban is – megmozdította őket, mert nem volt biztos benne, merre kellene kilengeniük – Moiraine jobban tudja, mint Rand – mondta, hangját megkeményítve. – Nálunk is jobban.

– Talán – sóhajtott fel Nynaeve –, de ettől még nem kell, hogy tetsszen a dolog.

A hajóorrban köteleket rántottak meg, mire háromszögletű vitorlák bontakoztak ki, és a Hullámtáncos kihátrált a dokkból. Több vitorla is kibomlott, hatalmas, fehér négyszögek és háromszögek, a hajók farral előre megindulni látszottak, a klipper pedig hatalmas kanyarral kifordult, el a sorukra váró, lehorgonyzott hajók mellett, majd kecsesen délnek fordult a folyón lefelé. A Tengeri Nép úgy kezelte hajóit, mint egy lovászmester a nemes állatokat. Az a furcsán küllőzött kerék valahogyan meghajtotta a kormánylapátot, most az egyik, meztelen felsőtestű férfi tekergette. Elayne megkönnyebbült, amikor látta, hogy férfi az illető. A hajóúrnő és a szélkereső a kormány egyik oldalán foglalták el helyüket. Coine időnként parancsokat adott, miután suttogva megtárgyalt valami húgával. Toram egy ideig csak figyelt, olyan képpel, mintha a fedélzet fapadlójából faragták volna, azután lement.

A tatfedélzeten egy teari is helyet foglalt, egy kövér, kedvetlen arcú férfi, halványsárga kabátban, buggyos, szürke ujjakkal, és idegesen dörzsölte a kezét. A révkalauzt akkor vonszolták a fedélzetre, amikor felhajtották a rámpát, az ő feladata lett volna, hogy a Hullámtáncost kivezesse a kikötőből; a teari törvények szerint egyetlen hajó sem haladhatott át a Sárkány Ujjain egy teari révkalauz nélkül a fedélzetén. A férfi letört arckifejezését nyilvánvalóan az okozta, hogy nem akadt semmi tennivalója, mert ha adott is utasításokat, a Tengeri Nép a füle botját sem mozdította.

Nynaeve arról mormogott valamit, hogy megnézi a kabinjukat, és lement. Elayne viszont inkább továbbra is a fedélzeten élvezte az enyhe szellőt és az indulás izgalmát. Utazni, eddig ismeretlen dolgokat látni, már önmagában is izgalmas dolog volt a számára. Sosem számított rá, hogy ilyesmiben lehet része. Andor leányörököse utazhatott ugyan néha, és amikor majd örökli a trónt, akkor még több hivatalos látogatást tehet más országokba, ám ezeket az utakat teljesen megkötik a szertartások és a hivatalos programok. Azok egyáltalán nem ilyenek. Mezítlábas Tengeri Nép, és egy tenger felé tartó hajó!

A folyópart elég gyorsan siklott el mellettük, miközben a nap felhágott az égre. Néha elszórt csoportokban tanyákat és pajtákat is látott, amelyek elhagyatottnak látszottak, és ahogy felbukkantak, máris tovatűntek. Falvak azonban nem voltak. Tear nem engedte, hogy akár a legkisebb települést is létrehozzák a folyó mellett, a város és a tenger között, mert egy napon még a legkisebb is a főváros vetélytársa lehet. Az országban a falvak és városok méretét épület adó segítségével a Nagyurak ellenőrizték; ez az adó a településen épült házak számával egyre nőtt. Elayne biztos volt benne, hogy ők sosem engedték volna a Remarai-öbölben fekvő Godant növekedni, legfeljebb azért, mert a szemben lévő Mayene miatt erős teari jelenlétre volt szükség. Bizonyos értelemben, Elayne megkönnyebbülést érzett, hogy itthagyhatja ezt a bolond népet. Bárcsak ne kellett volna rajtuk kívül egy bolond férfit is hátrahagynia!

Ahogyan a Hullámtáncos egyre délebbre vitorlázott, az általában kicsi, de mindig reménykedő tengeri madarak rajától kísért halászbárkák száma is megnövekedett, különösen, amikor a hajó elérte a Sárkány Ujjának nevezett deltát, ahol a folyó rengeteg mellékágra oszlott. Gyakran csupán a madarak hadait és a hálókat tartó póznákat lehetett látni, a szélben hajlongó nád- és sásrengetegen kívül, amelyek között alacsony szigeteken furcsa, csavaros fák nőttek, pókhálószerű léggyökerekkel. Sok bárka bent halászott a nádban, bár nem hálókkal. Elayne egyszer látott néhányat, egészen közel a nyílt vízhez, ahogyan férfiak és asszonyok horgokkal ellátott zsinórokat dobtak a vízi növényzet közé, majd vergődő, férfikar hosszúságú, csíkos hátú halakat húznak ki.

A teari révkalauz nyugtalanul járkálni kezdett, amikor kiértek a deltába, és a nap már magasan járt. Nem kért a felkínált ételből, a szaftos halpörköltből és kenyérből. Elayne éhesen falta fel a sajátját, az utolsó darab kenyérrel még ki is törölte tányérját, bár ő is osztozott a révkalauz kellemetlen érzéséből. Minden irányban széles és szűk átjárók futottak. Némelyiknek egy-egy nádasnál hirtelen vége szakadt, és lehetetlen volt előre megmondani, melyik út folytatódik tovább a következő kanyar után. Coine azonban nem lassította le a Hullámtáncost, és akkor sem habozott, amikor utat kellett választania. Szemlátomást jól ismerte a követett csatornákat, vagy a szélkereső tudta, hogy merre kell menni, a révkalauz azonban egyfolytában mormogott, mintha bármelyik másodpercben zátonyra futhatnának.

Késő délutánra járt, amikor előttük hirtelen feltűnt a folyó torkolata, mögötte pedig láthatóvá vált a Viharok tengerének végtelen tükre. A Tengeri Nép igazított valamit a vitorlákon, mire a hajó teljesen megállt. Csak ekkor vette észre Elayne a hatalmas, evezős hajót, amelyik soklábú vízi bogárként egy szigetről érkezett, amelyen néhány elhanyagolt kőépület állt a központi magas, vékony torony mellett. A torony Tear vörös-arany alapon három fehér félholdas lobogója alatt, néhány férfi állt. A révkalauz szó nélkül elvette a Coine által adott erszényt, majd egy kötélhágcsón lemászott az evezős hajóba. Ahogyan ellépett a hajótól, a vitorlák megint megmozdultak, és a Hullámtáncos, meglovagolva az első hullámot, kigördült a nyílt tengerre. A Tengeri Nép felszökkent a kötélzetre, újabb vitorlákat bontottak ki, a hajó pedig délnyugatra fordult, és egyre távolabb került a partoktól.

Amikor a föld utolsó sávja is eltűnt a látóhatár mögött, a Tengeri Nép asszonyai levették blúzaikat. Mindannyian, még a hajóúrnő és a szélkereső is. Elayne azt sem tudta, merre nézzen. A nők mind félmeztelenül mászkáltak a fedélzeten, és egyáltalán nem érdekelték őket a körülöttük sétáló férfiak! Juilin Sandar éppolyan zavarba jött, mint a lány, hol az asszonyokat nézte elkerekedett szemmel, hol a lába elé bámult, végül inkább lesietett a fedélzetközbe. Elayne nem adta fel ilyen könnyedén. Inkább a korlát felé fordult, és tovább bámulta a tengert.

Egyszerűen mások a szokások, próbálta magát emlékeztetni. Semmi baj, míg nem várják tőlem is ugyanezt. Már a puszta gondolattól is majdnem hisztérikusan felnevetett. Valahogyan még a Fekete ajah gondolata is kevésbé tűnt rémisztőnek, mint ez a lehetőség. Más szokások. A Fényre!

Az ég bíborvörösbe fordult, a nap pedig hatalmas aranykorongként lebegett a látóhatáron. A hajót delfincsapatok kísérték, mellette ugráltak és bukfenceztek, távolabb pedig ezüstöskéken csillogó halrajok emelkedtek a víz felszínére, és kitárt uszonyaikkal ötvenlépésnyinél magasabbra is kiugrottak a vízből, majd visszatoccsantak a szürkészöld, hullámzó vízbe. Elayne ámulva nézte, amint tucatszor is megismétlik a mutatványt, míg végül teljesen eltűntek.

A delfinek hatalmas, sima teste önmagában is csodálatos volt, és ahogy tiszteletbeli őrökként visszakísérték volna a Hullámtáncost oda, ahová tartozott. Ezeket az állatokat felismerte a könyvekből; azt írták róluk, ha fuldoklót találnak, akkor kiviszik a partra. Elayne nem tudta, elhiggye-e ezt a mendemondát, de azért szép történet volt. A lány velük együtt végigment a hajó oldalán, egészen az orrig, ahol a delfinek pajkosan oldalra vetették magukat az orr kavarta hullámban, és egy pillanatra sem veszítve sebességükből, felnéztek rá.

Majdnem elérte a hajóorr legszűkebb pontját, amikor meglátta, hogy Thom Merrilin előtte áll, és kissé szomorúan mosolyog le a delfinekre. A mutatványos köpenyébe belekapott a szél, mintha maga is vitorla volna. A csomagjai már nem voltak nála. Most is ismerősnek tűnt; nagyon ismerősnek.

– Boldogtalan, Merrilin mester?

A mutatványos oldalra fordulva a lányra pillantott.

– Kérem, hívjon Thomnak, fenséges úrnőm!

– Akkor hát Thom. De ön se szólítson így. Itt Trakand úrnő vagyok.

– Ahogy kívánja, Trakand úrnő – felelte Thom halványan elmosolyodva.

– Hogyan lehet ezekre a delfinekre nézve boldogtalannak lenni, Thom?

– Ők szabadok – mormogta a férfi olyan hangon, hogy Elayne nem volt biztos benne, vajon az ő kérdésére válaszol, vagy magában beszél. – Nem kell döntéseket hozniuk, nem kell semmiért árat fizetniük. Semmi gondjuk e földön, kivéve, hogy halat találjanak maguknak, amit megehetnek. Meg persze, a cápák miatt, gondolom. És a tigrishalak is veszélyesek rájuk. Meg vagy száz más dolog, amikről nem is tudok. Talán mégsem olyan irigylésre méltó az életük.

– Irigyli őket? – A férfi nem válaszolt, de hát ezt a kérdést amúgy sem lehetett megválaszolni. A lány azonban azt akarta, hogy újból mosolyogjon. Nem is, inkább nevessen! Valamiért biztos volt benne, hogy ha megnevettethetné, akkor arra is vissza tudna emlékezni, hol is találkozott vele azelőtt. Ezért témát váltott, arról kezdett beszélni, ami biztos közelebb áll Thom szívéhez.

– Szándékában áll megírni Rand eposzát, Thom? – Eposzokat persze a bárdok írtak, nem pedig a mutatványosok, de Elayne ezt a kis csúsztatást nyugodtan megengedhette magának. – Az Újjászületett Sárkány eposzát. Tudja, Loial könyvet akar róla írni.

– Talán megírom, Trakand úrnő, talán. Csakhogy hosszú távon sem az én költeményem, sem az ogier irománya nem fog számítani. Történeteink nem maradnak fenn hosszú ideig. Amikor beköszönt a következő korszak... – elfintorodott, és megrántotta egyik bajszát. – Most, hogy belegondolok, lehet, hogy egy év vagy kettő sem telik el már addig. Hogy is szokott befejeződni egy korszak? Nem kell, hogy mindig világégéssel járjon, amilyen a Világtörés volt. Csakhogy, ha hinni lehet a Próféciáknak, ez a mostani ilyen lesz. Általában ez a gond a próféciákkal. Eredeti változatukat mindig az Ősi Nyelven írták, sőt, ezenfelül még legtöbbször nemes énekben: ha valaki nem tudja előre, mit kell jelentenie, akkor nem lehet kitalálni. Vajon azt jelenti, amit mond, vagy pedig virágnyelven teljesen másról beszél?

– Az eposzáról kezdett beszélni – próbálta a lány visszaterelni a mutatványost az eredeti téma felé, ám ő csak megrázta borzas, fehér fejét.

– Én a változásról beszéltem. Az eposzom, ha ugyan valaha is megkomponálom – és Loial könyve is –, nem lesz több egy magnál, ha ugyan mindketten szerencsések vagyunk. Azok, akik ismerik az igazságot, meg fognak halni, és unokáik unokái valami egészen másra emlékeznek majd. Kéttucat nemzedék, és talán maga lesz a történet hőse, nem pedig Rand.

– Hogy én? – A lány felnevetett.

– Vagy esetleg Mat vagy Lan. Talán még magam is – a mutatványos elvigyorodott, és arca hirtelen élettel telt meg. – Thom Merrilin. Nem a mutatványos, hanem? Ki tudja? Nem tűznyelő, hanem tüzet lélegző. Tüzet kavaró férfi, akárcsak az aes sedai-ok – meglengette köpenyét. – Thom Merrilin, a titokzatos hős, aki hegyekkel dobálózik, és királyokat teremt – a mutatványos vigyora mély nevetéssé erősödött. – Rand al'Thor örülhet, ha a következő korszakban egyáltalán emlékeznek a teljes nevére!

Ez nem csak egy érzés volt! Elayne helyesen gondolta. Ez az arc, az a vidám kacagás; valóban emlékezett rájuk. De vajon honnan? Tovább kell beszéltetnie!

– És ez mindig így történik? Szerintem senki sem kételkedik, mondjuk abban, hogy Sasszárny Artur birodalmat hódított. Az egész világot, vagy majdnem az egészet.

– Sasszárny, ifjú úrnőm? Tényleg birodalmat teremtett, de tényleg elhiszi, hogy mindazt véghez vitte, amiről a könyvek, történetek és eposzok mesélnek? És valóban úgy, ahogyan elmondják bennük? Hogy az ellenséges hadsereg száz legjobb katonáját egyenként ölte meg? A két sereg csak állt ott, míg az egyik tábornokuk – egy király – párbajt vívott száz katonával?

– A könyvek így mondják.

– Hiszen a napkelte és napnyugta közötti időbe bele sem férne, hogy egyetlen személy száz ellenséggel megharcoljon, leányom! – A lány majdnem rászólt – leányom? –, végül is ő Andor leányörököse, nem pedig egy leány, de inkább mégis lenyelte a szavait. – Pedig ez csupán ezer esztendeje történt. De menjünk csak vissza messzebbre, vissza, a legrégibb történetekig, amelyeket ismerek, a Legendák Kora előtti korszakba! Vajon Mosk és Merk tényleg tűzlándzsákkal küzdöttek, és valóban óriások voltak ők? Vajon Elsbet igazából az egész világ királynőjeként uralkodott, Anla pedig tényleg a testvére volt? Valóban Anla volt az Első Tanácsos, vagy valaki más? Ugyanígy azt is megkérdezhetjük, miféle állatból származik az elefántcsont, és milyen növény a selyem? Ha ugyan nem állat termeli azt is!

– A többi kérdésre nem ismerem a választ – mondta Elayne, kissé méltóságteljesen; az, hogy leányomnak nevezték, még mindig sértette egy kicsit –, az elefántcsont és a selyem dolgában azonban meg lehet kérdezni a Tengeri Népet.

Thom megint felnevetett, ahogyan a lány remélte, bár ezúttal is csupán abban volt bizonyos, hogy ismeri valahonnan a férfit. Nem nevezte azonban bolondnak Elayne-t, ahogyan pedig a lány félig számított rá, hanem így folytatta:

– Gyakorlatias és lényegre törő, ahogyan az anyja! Két lábbal áll a földön, és nemigen szárnyal a képzelőereje!

A lány felemelte az állát, és hűvös tekintettel nézett Thomra. Lehet, hogy engedi magát egyszerűen Trakand úrnőnek nevezni, ez azonban már más! Thom barátságos öregúr, és ő valóban meg akarta fejteni a hozzá kapcsolódó rejtélyt, de azért a férfi mégiscsak egy mutatványos, és nem volna helyénvaló, hogy ilyen bizalmaskodó hangnemben beszéljen egy királynőről! Furcsa és dühítő módon Thom szemlátomást mulatott a helyzeten. Mulatott rajta!

– Az Atha'an Miere sem tudja a választ – mondta a férfi. – Ők sem láttak többet az Aiel-pusztán túli földből néhány mérföldnél, az is csak a kikötők körüli terület, ahol engedték őket partra szállni. Azt a vidéket magas falak veszik körül, a falakat pedig őrzik, úgyhogy fel sem mászhatnak rájuk, hogy megnézzék, mi terül el mögöttük. Ha az egyik hajójuk bárhol másutt kötne ki – vagy bármely más nép hajója, bár egyedül a Tengeri Népet engedik oda –, azt a hajót többé sosem látnánk. És még én is csupán ennyit mondhatok, pedig már annyi éve kérdezősködöm, amennyire gondolni is rossz! Az Atha'an Miere őrzi titkait, de szerintem nekik sincs sokkal több őriznivalójuk. Abból, amit tudok, a cairhienieket is hasonlóképpen kezelték, amikor még engedték, hogy az Aiel-pusztán át vezető Selyemúton utazzanak. A cairhieni kereskedők sosem láttak többet, mint fallal körülvett városokat, és azokat, akik kíváncsiskodtak, soha többé nem látták viszont.

Elayne azon kapta magát, hogy éppúgy figyeli ezt az embert, mint a delfineket. Miféle férfi lehet? Már kétszer nevetésre kellett volna fakasztania, ehelyett mindkétszer olyan komolyan szólt hozzá, mint... Mint apa a lányához.

– Talán ezen a hajón rálelhet néhány válaszra, Thom. Kelet felé akartak indulni, mielőtt meggyőztük a hajóúrnőt, hogy vigyen minket Tanchicóba. A Mayene-től keletre fekvő Shara volt az úticéljuk, így mondta a Rakománymester. Ez pedig a pusztán túl kell, hogy feküdjön.

A férfi egy pillanatig csak bámult Elayne-re.

– Azt mondja, Shara? Még sosem hallottam ezt a nevet. Város vagy ország ez a Shara, vagy mindkettő? Talán tényleg tanulhatok valamit?

Mit mondtam? – töprengett a lány. Valami olyasmit mondtam, ami elgondolkodtatta! A Fényre! Megmondtam neki, hogy meggyőztük Coine-t, változtassa meg az úti célját! Most már nem lehetett rajta változtatni, de azért gondolatban megdorgálta magát. Egy gyanútlanul elejtett szó talán nem árt, ha ez előtt a kedves öregember előtt teszi, ám ugyanez a gondatlanság a halálát okozhatja Tanchicóban, és Nynaeve-ét is, nem beszélve a fürkészről és magáról Thomról! Ha ugyan valóban csak egy kedves öregember!

– Thom, miért jött velünk? Csak azért, mert Moiraine megkérte rá?

A férfi válla megrázkódott; Elayne rájött, hogy magában kuncog.

– Ami azt illeti, még az sem lehetetlen! Elég nehéz visszautasítani az aes sedai-ok kérését! Talán azonban a maga kellemes társaságának reményében vágtam bele. Vagy épp elhatároztam, hogy Rand már elég idős ahhoz, hogy egy darabig egyedül gondoskodjon magáról.

A férfi hangosan felnevetett, és Elayne önkéntelenül csatlakozott hozzá. Micsoda ötlet, hogy ez az ősz hajú öregember gondoskodik Randről! Amikor Thom ránézett, az az érzés, hogy ebben a fickóban megbízhat, erősebben járta át, mint valaha. Nem azért, mert képes volt kinevetni önmagát, vagy nem csupán ezért. Az okát azonban nem tudta megmondani, azon kívül, hogy azokba a kék szemekbe tekintve nem tudta volna elképzelni, hogy ez a férfi bármit is tehetne, ami neki árt.

Ismét hatalmába kerítette a vágy, hogy megrángassa azt a hosszú bajuszt, most azonban parancsolt a kezének. Végül is, nem volt már gyerek. Gyerek! Elayne szóra nyitotta a száját... ekkor azonban megint elfelejtette.

– Kérem, bocsásson meg, Thom! – mondta gyorsan. – Nekem... Bocsásson meg! – Fürgén, válaszra nem is várva, elindult a tat felé. A férfi biztosan azt hiszi, a hajó mozgása felkavarta a gyomrát. A Hullámtáncos most még jobban hánykolódott, még sebesebben repült a hatalmas, tengeri hullámokon, ahogyan megélénkült a szél.

A tatfedélzeten, a kormánynál két férfi állt, mindkettőjük erejére szükség volt ahhoz, hogy a megfelelő irányban tarthassák a hajót. A hajóúrnőt nem lehetett látni, a szélkereső azonban ott volt. A korlátnál állt, a kormányosok mögött, derékig meztelenül, akárcsak a férfiak, és az eget figyelte, amelyen a tovagördülő felhők még sebesebben futottak, mint a víz hullámai. Most azonban nem Jorin ruhája – pontosabban ruhátlansága – volt az, ami Elayne-t megdöbbentette. A szélkeresőt hirtelen a saidart magukhoz ölelő nők aurája vette körül, amelyet tisztán lehetett látni, az alkony ellenére is. Ez volt az, amit már korábban is érzett, ami vonzotta magához. Egy fókuszáló nő.

Elayne megtorpant a tatfedélzet előtt, és figyelte, amit a másik nő csinált. A Levegőből és Vízből font szálak, amelyekkel a szélkereső dolgozott, kötélvastagságúak voltak, a fonat mégis bonyolultnak, majdnem finomnak tűnt, és égen szőtt hálóként olyan messzire kinyúlt a víz fölött, ameddig csak a szem ellátott. A szél egyre erősebben és erősebben fújt, a kormányosok megfeszültek, a Hullámtáncos pedig szinte repült a tengeren. Hirtelen abbamaradt a szövés, a saidar ragyogása pedig eloszlott a nő körül, és Jorin, karjára hajtva a fejét, a korlátra dőlt.

Elayne halkan felmászott a létrán, amikor azonban elég közel ért, a Tengeri Nép asszonya, anélkül, hogy megfordult volna, halkan megszólalt:

– Amikor dolgoztam, a munka kellős közepén megéreztem, ahogy néz. Akkor már nem állhattam le vele; akkor olyan vihar kerekedhetett volna, amilyet még a Hullámtáncos sem élne túl. Találó név a Viharok tengere; itt még az én segítségem nélkül is könnyedén kerekedik vihar. Egyáltalán nem akartam ilyesmit csinálni, Coine azonban azt mondta, gyorsan kell haladnunk. Maguk miatt és a Coramoorért – a nő tekintetét az égboltra emelte. – Ez a szél holnap reggelig megmarad, ha a Fény is úgy akarja!

– Hát ezért nem szállít a Tengeri Nép aes sedai-okat? – kérdezte Elayne, és a nő mellé állt a korlát mellé. – Hogy a Torony ne tudja meg, a szélkeresők képesek fókuszálni? Ezért függött a maga döntésétől, hogy elvisznek-e bennünket, és ezért nem a nővére döntötte el! Jorin, de hiszen a Torony semmiben sem fogja megakadályozni! Nem létezik olyan törvény, hogy a Toronynak meg kell akadályoznia a nők fókuszálását, még akkor sem, ha az illető nem aes sedai.

– A maga Fehér Tornya közbe fog avatkozni. Én pedig megpróbálok eltűnni az egyik hajónkon, oda, ahol nem látom a szárazföldet, és ahol nem háborgatnak a szárazföldiek. A Torony pedig megpróbál majd bennünket magához kötni, eltéríteni minket a tengertől – Jorin szomorúan felsóhajtott. – Az útnak indított hullámot többé nem lehet visszahívni.

Elayne azt kívánta, bárcsak azt mondhatná ennek a nőnek, hogy nincsen igaza, csakhogy a Torony valóban foglalkozott olyasmivel, hogy megkeresse azokat a lányokat és asszonyokat, akik képesek lehetnek a fókuszálásra, azért is, hogy gyarapítsák az aes sedai-ok létszámát, amely fénykorukhoz képest ma már igen alacsony, meg azért is, hogy megelőzzék az irányítás nélküli tanulás veszélyeit. Valójában egy olyan nő, akit meg lehetett tanítani az Igazi Forrás érintésére, általában a Toronyban találta magát, bármi is volt az óhaja, és legalább addig folytatták a kiképzését, míg eleget tanult ahhoz, hogy ne tegyen magában vagy másokban véletlenül kárt.

Jorin egy idő után folytatta:

– Nem vagyunk mindannyian képesek erre. Csak néhányan. Küldünk néhány lányt Tar Valonba is, hogy az aes sedai-ok békén hagyjanak minket. Egyetlen hajó sem szállítana aes sedai-t, ha a szélkeresője képes összeszőni a szeleket. Amikor önök először felfedték a kilétüket, úgy gondoltam, biztosan felismertek engem is, de nem beszéltek róla, hanem Tanchicóba akartak menni, én pedig reméltem, talán valójában nem is aes sedai-ok, a gyűrűik ellenére sem. Ostoba remény volt! Már akkor éreztem mindkettőjük erejét! Most pedig a Fehér Torony is megtudja!

– Nem ígérhetem, hogy megtartom a titkát, de megteszek minden tőlem telhetőt – mondta Elayne, ez az asszony azonban többet is érdemelt. – Jorin, esküszöm az andori Trakand ház becsületére, hogy megpróbálom megtartani a titkukat mindazok előtt, akik árthatnak maguknak. Ha pedig mégis fel kell fednem valaki előtt, mindent megteszek, hogy megvédjem népüket a beavatkozástól. A Trakand háznak nagy a befolyása, még a Toronyban is! – És anyámat ráveszem, hogy ezzel éljen is, ha kell! Valahogyan ráveszem!

– Ha Fény is úgy akarja – mondta Jorin –, minden jóra fordul. Minden jóra fordul, és a dolgok folyása jóra fordul, ha a Fény is úgy akarja!

– Ugye, volt egy damane is azon a seanchan hajón? – A szélkereső értetlen arccal nézett. – Egy olyan fogoly nő, aki képes fókuszálni.

– Ön mélyen a dolgokba lát, ahhoz képest, hogy milyen fiatal. Azért gondoltam először, hogy nem lehet aes sedai, mert olyan fiatal! Azt hiszem, az én lányaim idősebbek magánál. Nem tudtam, hogy az a nő fogoly; azt kívánom, bárcsak megmenthettük volna! A Hullámtáncos először könnyedén lehagyta a seanchan hajót – hallottunk már a seanchanokról és a bordázott vitorlás hajóikról, arról, hogy furcsa kívánságaik lehetnek, és akik nem teljesítik őket, azokat megbüntetik –, akkor azonban a – damane? – eltörte a mi legényünk két árbocát, és átszálltak rá a kardjaikkal. Sikerült tüzet gyújtanom a seanchan hajón – a Tüzet nagyon nehéz megszőnöm, ha egy lámpagyújtásnál többről van szó, ám a Fény kegyes volt hozzám –, a legénység pedig Toram vezetésével visszaűzte a seanchanokat a saját fedélzetükre. Elvágtuk a csáklyák kötelékeit, az ő égő hajójuk pedig elsodródott. Túlságosan lefoglalta őket annak a legénynek a megmentése ahhoz, hogy velünk törődjenek, így elmenekülhettünk. Most már bánom, mert talán megmenthettük volna azt az asszonyt, a damanet. Még ha a mi legényünket meg is rongálta, talán ha szabad lett volna, nem tett volna ilyet. A Fény ragyogjon a lelkére, és békében fogadja be a víz!

Elszomorodott, ahogy elmesélte ezt a történetet. Valamivel el kellett vonni a figyelmét.

– Jorin, az Atha'an Miere miért tartja a hajókat férfinak? Az összes többi nép, akikkel találkoztam, nőként beszél róluk. Nem hiszem, hogy számítana a különbség, de mégis, mi az oka?

– A férfiak persze másfajta választ fognak adni erre a kérésre – mondta a szélkereső mosolyogva. – Ők az erőről, a nagyságról, és ilyen férfidolgokról beszélnének, ám az igazság ez. Egy hajó élőlény, és férfi, egy igaz férfi szíve – szeretetteljesen megsimogatta a korlátot, mintha válóban élőlényt paskolna meg, valamit, ami érzi is a törődését. – Ha jól bánunk vele, és megfelelően gondozzuk, akkor ő is harcolni fog értünk a tengerrel. Harcolni fog azért, hogy életben tartson, még jóval azután is, hogy a tenger neki magának megadta a halálos döfést. Ha azonban elhanyagoljuk, ha nem törődünk az apró jelekkel, amelyekkel a veszélyre próbál figyelmeztetni minket, akkor képes megfojtani akár felhőtlen ég alatt, a sima tengeren is.

Elayne remélte, Rand nem efféle férfi. Akkor meg mit ugrál összevissza, az egyik percben örül, hogy elküldhet magától, aztán meg utánam küldi Juilin Sandart? Rá kellett szólnia magára, hogy ne gondoljon a fiúra. Most már úgyis messze van. Semmit sem tehet vele kapcsolatban.

A válla fölött a hajóorr felé pillantott. Thom már eltűnt onnan. A leányörökös biztos volt benne, hogy megtalálta a rejtély kulcsát, épp, mielőtt megérezte, ahogyan a szélkereső fókuszál. A mosolyával van kapcsolatban. De mostanra eltűnt, bármi is volt az. Nos, eltökélte, hogy újra megtalálja azt a valamit, mielőtt még Tanchicóba érnek. Ha kell, le sem száll róla addig! De ő még holnap reggel is itt lesz.

– Jorin, mikor érjük el Tanchicót? Nekem azt mondták, hogy a klipperek a világ leggyorsabb hajói, de vajon mennyire gyorsak?

– Tanchicóba? Ha a Coramoort kell szolgálnunk, egyetlen közbülső kikötőben sem állunk meg. Talán tíz nap, ha elég jól szövöm a szeleket, és ha a Fény úgy akarja, hogy megtaláljam a megfelelő áramlatokat. Akkor lehet, hogy hét vagy nyolc nap is elég lesz, ha a Fény kegyes hozzánk!

– Tíz nap? – Elayne őszintén megdöbbent. – Ez lehetetlen! – végül is, tanulmányozta a térképeket.

A másik nő félig büszkén, félig elnézően elmosolyodott.

– Ahogyan maga is mondta, a mieink a világ leggyorsabb hajói. A következő leggyorsabbnak feleennyi idővel több kell a legkeményebb munkával is, és a többiek többségének kétszer ennyi időre van szüksége. A part menti hajósok, akik a partokhoz közel haladnak, és minden éjjel kikötnek – a szélkereső megvetően szippantott –, tízszer annyi ideig is elhajóznak, mire odaérnek.

– Jorin, megtanítaná nekem, hogyan csinálta azt az előbb?

A szélkereső egy pillanatra elcsodálkozott, tekintetében már nem látszott bizalmatlanság, hanem mintha Elayne arcát akarta volna megjegyezni. Végül megcsókolta jobb kezének ujjait, és Elayne ajkához érintette őket.

– Ha a Fény is úgy akarja, mindketten tanulni fogunk!

Huszonegyedik fejezet

A Kő szívében

A tíz láb vastag, magas, csillogó, vörös homokkő oszlopok között árnyékban megbúvó mennyezetről aranyláncokon alácsüngő aranylámpák világították meg a lent gyülekező teari nemeseket. A Nagyurak és hölgyeik kört alkottak a hatalmas kupola alatt, mögöttük az alacsonyabb rangú nemesség, sor sor után, az oszlopok erdejében, mindenki a legfinomabb, ünnepi ruhájában – bársony és selyem és csipke, buggyos ingujjak, magas gallérok, hegyes kalapok –, és mindenki idegesen mormogott úgy, hogy a zaj, akárcsak egy ijedt libacsorda gágogása, megtörve verődött vissza a mennyezetről. Korábban csupán a Nagyurak jöhettek ide, erre a helyre, melyet a Kő Szívének neveztek, és ők is csak négy alkalommal egy esztendőben, úgy, ahogy azt a törvény és a szokás megkövetelte. Most idejöttek mindannyian, kivéve azok, akik éppen birtokaikon voltak, új uruk kívánságának engedelmeskedve, engedelmeskedve annak, aki megváltoztatta a törvényeket, és szakított az ősi szokásokkal.

A sűrű embertömeg félrehúzódott Moiraine előtt, amikor észrevették, hogy ki közeledik. Egwene és az aes sedai úgy mozgott, mintha irtáson haladna az emberek erdejében. Lan távolléte zavarta Moiraine-t. Ez cseppet sem volt jellemző a harcosra, hogy csak úgy eltűnjön, amikor pedig szüksége is lehet rá. Az őrző többnyire úgy vigyázott az asszonyra, mintha az képtelen volna megvédeni magát. Ha Moiraine nem lett volna képes érzékelni a kettőjüket összekötő kapcsot, s ezáltal tudni, hogy Lan nem távolodott el messzire a Kőtől, bizony akkor aggódni kezdett volna.

Lan ugyanolyan keményen harcolt azok ellen a szálak ellen, melyekkel Nynaeve magához akarta kötni, ahogyan a Fertőben a trallokok ellen küzdött, bárhogyan is tagadta mindezt. Ez a fiatal nő ugyanolyan szilárdan a kezében tartotta az őrzőt, mint ahogyan Moiraine a maga módján. Lannak annyi esélye volt szétszakítani ezeket a kötelékeket, mintha puszta kézzel acéllapokat próbált volna meg kettétépni. Moiraine tulajdonképpen nem volt féltékeny, de Lan már túl sok éve forgatta a kardját érte, túl hosszú ideje volt pajzsa és kísérője ahhoz, hogy most csak ilyen könnyen feladja. Ez ügyben megtettem minden szükségeset. Megkaphatja Lant, ha én meghalok, de csak akkor! Hova tűnt ez a fickó? Mit csinálhat?

Egy piros, csipkeborítású ruhát viselő, Leitha nevű hölgy – arca mint a lóé, származására nézve vidéki nemes – egy kissé túl kelletlenül húzta el bő szoknyáját az útból, mire Moiraine rápillantott. Csupán egy pillantás volt, és nem is lassította le lépteit, de a nő megborzongott, és lesütötte pillantását. Moiraine gondolatban bólintott. Hajlandó volt ugyan elfogadni, hogy ezek az emberek gyűlölik az aes sedai-okat, de nem fogja eltűrni a nyílt udvariatlanságot, a mellett a sok titkos intrika mellett! Ezenkívül a többiek még gyorsabban hátrahúzódtak, amikor látták, hogy Leitha megalázkodott.

– Biztos vagy abban, tényleg nem mondott semmit arról, miért hívott ide mindenkit? – kérdezte halkan. Ebben a hangzavarban háromlépésnyi távolságban már egy szót sem lehetett hallani. A teariek pedig pontosan ekkora távolságot tartottak tőlük. Moiraine nem kedvelte, ha valaki hallgatózott.

– Nem, semmit – válaszolta Egwene ugyanolyan halkan. Hangja alapján ő is éppen olyan ingerült volt, mint Moiraine.

– Hallottam a szóbeszédet.

– Szóbeszédet? Milyen szóbeszédet?

A lány még nem tudta igazán jól kordában tartani arcvonásait és hangját. Ezek elárulták, hogy valóban nem hallotta a híreszteléseket arról, mi minden történt a Folyóközben. Arra viszont jobb volt nem számítani, hogy Rand sem ismeri ezeket a híreszteléseket.

– Rá kell venned a fiút, hogy gyakrabban beszélgessen veled! Szüksége van valakire, aki meghallgatja. Segítene rajta, hogy beszélhet valakivel, akiben megbízhat – Egwene oldalról Moiraine-re sandított. Úgy érezte, őt már nem kellene ilyen primitív módszerekkel megdolgozni. Persze, az aes sedai természetesen az igazat mondta. A fiúnak tényleg kellett egy hallgató, aki enyhít terhein, aki meghallgatja Rand gondjait, és beszélget vele. Ez sokat segíthetne.

– Senkiben sem bízik meg, Moiraine. Eltitkolja a fájdalmát, és azt reméli, valahogy mindennel elboldogul, mielőtt az emberek észreveszik – harag futott át Egwene arcán. – Ez a gyapjúagyú idióta!

Moiraine egy pillanatra együtt érzett a lánnyal. Nem lehetett Egwene-től elvárni, hogy szó nélkül lenyelje, amint Rand kart karba öltve sétál Elayne-nel, és azonnal leállnak csókolózni, ha úgy gondolják, senki sem látja őket abban a zugban. Egwene pedig a dolgoknak még a felét sem tudta. Az együttérzés azonban nem tartott sokáig. Túl sok, fontosabb feladat várt rájuk annál, mintsem hogy megengedjék a lánynak, hogy sajnálja magát, amiért nem kapott meg valamit, amit egyébként sem neki szánt a sors.

Elayne és Nynaeve mostanra már bizonyára felszálltak a hajóra, és ezzel eltűntek láb alól. Tengeri utazásuk azzal a részleges eredménnyel is járhatna, hogy bizonyítékot szerezhetnek Moiraine gyanújára a szélkeresőkkel kapcsolatban. Ez azonban nem volt különösebben fontos. A legrosszabb esetben a két nőnél még mindig volt annyi arany, hogy megvásároljanak egy hajót, és felfogadjanak egy teljes legénységet, ami akár szükségessé is válhat, ha az ember hitelt ad a tanchicói rémhíreknek. Még ekkor is marad elég pénzük arra, hogy lefizessék a taraboni hivatalnokokat. Thom Merrilin szobája üresen állt, és az aes sedai besúgói jelentették, hogy a mutatványos Tanchicóról mormogott valamit, miközben kifelé botorkált a Kőből. A férfi majd gondoskodik arról, hogy megtalálják a megfelelő legénységet, és azokat a hivatalnokokat vesztegessék meg, akiket kell. Eléggé valószínűnek tűnt, hogy a Fekete ajahnak az a terve, hogy felhasználják Mazrim Taimot. Ha üzenetei elérték az amyrlint, akkor azzal keresztülhúzhatják a Fekete nővérek számítását. Két küldötte képes lesz arra, hogy leszámoljanak az állítólagos és titokzatos tanchicói veszélyekkel. Ráadásul Moiraine így egy időre megszabadult tőlük, és eltávolította őket Rand közeléből. Csak azt sajnálta, hogy Egwene nem volt hajlandó velük menni. Tar Valon lett volna a legjobb mindhármuk számára, de Tanchico sem volt egy rossz megoldás.

– Ha már a gyapjúagyú fajankókról beszélünk, még mindig el akarsz menni a pusztába?

– Igen – felelte a lány határozott hangon. Inkább menne vissza a Toronyba, hogy befejezzék a kiképzését. Vajon mit gondol Siuan? Valószínűleg meghallgathatnám egyik közmondását a halászokról meg a halakról, ha megkérdezném a véleményét.

Hát, ezzel legalább Egwene a helyére került, és ő sem lesz láb alatt, az aiel lány pedig majd vigyáz rá. Az is lehet, hogy a Tudós Asszonyok tényleg meg tudják tanítani valamire az Álmodásról. A levél, amit tőlük kapott, eléggé megdöbbentette, bár azt nem engedhette meg magának, hogy túl sok mindent megfogadjon az abban olvasottakból. Az viszont, hogy Egwene elutazik a pusztába, hosszú távon még hasznos is lehet.

A teariek legbelső gyűrűje is széthúzódott, és az aes sedai Egwene-nel ott állt, a hatalmas kupola alatti, jókora üres terület előtt. Itt világosan érződött a nemesek idegessége. Sokan duzzogó gyermekként a lábukat bámulták, míg mások egyszerűen a semmibe meredtek, azon fáradozva, hogy ne vegyék észre, hol is áll az aes sedai. Callandor itt lebegett a levegőben, mielőtt Rand magához vette a kardot. Itt, ugyanez alatt a kupola alatt háromezer esztendőn keresztül nem érhetett hozzá kéz, mert senki nem nyúlhatott hozzá, csak az Újjászületett Sárkány. A teariek nem szívesen ismerték be, hogy a Kő Szíve egyáltalán létezik.

– Szegény asszony! – suttogta Egwene halkan.

Moiraine követte a lány tekintetét. Alteima nagyúrnő testét már tetőtől talpig vakító, fehér öltözék takarta, ahogy az egy teari özvegyasszonyhoz illett, még akkor is, ha hitvese még nem lehelte ki lelkét. Az összegyűlt nemesek közül ő tűnt a legnyugodtabbnak és legméltóságteljesebbnek. A karcsú, feltűnően szép nő szomorú mosolya csak hangsúlyozta gyönyörű arcvonásait, hatalmas, barna szemét, és majdnem csípőig érő, fekete haját. Magas nő, bár Moiraine kénytelen volt beismerni, hogy mindenkit saját magasságához viszonyított. És a melle kicsit talán túl nagy volt. Tény az, hogy a cairhieniek nem voltak különösen nagy termetűek, de Moiraine közöttük is alacsonynak számított.

– Igen, a szegény asszony – felelte, de cseppet sem együttérzésből. Jó érzés volt látni, hogy Egwene még nem vált szemfülessé annyira, hogy képes legyen minden dologban a felszín alá pillantani. Viszont az is igaz, hogy már nem lehetett annyira könnyedén irányítani és befolyásolni, mint amennyire szükség lett volna rá. Évekkel lett érettebb az életkoránál, de még mindig szüksége volt a vezető kézre, hogy felkészítsék eljövendő feladataira.

Alteima esetében Thom alaposan melléfogott. Lehet, hogy igazából nem is akarta leleplezni a nőt. Ő gyakran túlzottan sokáig habozott, ha egy asszony ellen kellett fellépnie. Alteima nagyúrnő sokkal veszélyesebb volt, mint a férje vagy a szeretője, akik mindketten úgy táncoltak, ahogy ő fütyült. Talán veszélyesebb volt, mint bárki más Tearben, legyen az férfi vagy nő. Nem kell sokat várni, hogy találjon másokat, akiket bábuként rángathat. Alteima már csak így szerette. Megbújt a háttérben, és onnan irányította az embereket. Valamit kell ellene tenni.

Moiraine végigpillantott a Nagyurak és a hölgyek során, míg pillantása meg nem állapodott Estandán. A brokátszegélyes, sárga selyemruhát, hatalmas, elefántcsont díszítésű nyakcsipkét, és parányi, a csipkéhez illő sapkát viselő, gyönyörű asszony még itt is kirítt a tömegből. Arcának szépségén valamit rontott tekintetének szigorúsága, és időnként gyilkos pillantást vetett Alteimára. Kettőjük ellenszenve messze túlnőtt a puszta rivalizáláson. Ha férfiak lettek volna, már évekkel ezelőtt párbajban vették volna egymás vérét. Ha egy kis olajat öntene gyűlöletük tüzére, akkor Alteimának nem marad ideje arra, hogy kellemetlenségeket okozzon Randnek.

Az aes sedai egy pillanatig megbánta, hogy Thomot elküldte. Nem szívesen pocsékolta idejét ilyen mellékes dolgokra. Sajnos, Thomnak túlzottan nagy befolyása volt Randre; az asszony azt akarta, hogy a fiú csak és kizárólag az ő tanácsára hallgasson. Rá, és senki másra. Csak a Fény volt a megmondhatója annak, hogy a fiú mások beavatkozása nélkül is milyen makacs jellem volt. Thom rávette a fiút arra, hogy itt többé-kevésbé megtelepedjen, és rendbe hozza Tear ügyeit. Randnek azonban tovább kell mennie, hogy nagyobb célokat válthasson valóra. De hiszen ez mostanra nyilvánvalóvá vált. Thom Merrilin észre térítésével várhat még egy keveset. Most maga Rand jelentette a tulajdonképpeni gondot. Mit akarhatott itt és most közhírré tenni?

– Hol lehet? Úgy tűnik, már megtanulta a királyok első számú alapszabályát, hogy megvárakoztassa az embereket.

Az aes sedai észre sem vette, hogy hangosan beszél, míg Egwene egy meglepett pillantást nem vetett rá. Azonnal kifejezéstelen arckifejezést öltött. Rand előbb-utóbb majd bevonul, és akkor majd megtudja, hogy mit akar. Úgy, ahogy akárki más itt. Legszívesebben a fogát csikorgatta volna. Micsoda bolond ez a legény! Vakon rohan az éjszakában, nem törődik a szakadékokkal, és eszébe sem jut, hogy a mélybe zuhanva az egész világot a halálba ránthatja! Bárcsak rá tudná venni arra, hogy ne akarjon hazamenni megmenteni a faluját! Biztos, hogy erre készül, de ebben a pillanatban ezt nem engedheti meg magának, túl sok forgott kockán. Lehet, hogy még nem is tud a dologról. Nem szabad feladni a reményt!

Mat szemben állt velük, fésületlenül, görnyedt vállal, kezét magas gallérú, zöld kabátja zsebébe dugva, amit szokás szerint csak félig gombolt be. A csizmája is mocskos volt. Megjelenése élesen elütött környezetének ápolt eleganciájától. Idegesen egyik lábáról a másikra állt, amikor észrevette, hogy az aes sedai őt nézi, de aztán a maga dacos módján a nőre vigyorodott. Ő legalább itt volt, ahol Moiraine szemmel tarthatta. Meglehetősen nehéz volt megfigyelés alatt tartani ezt a fiatalembert. Könnyedén elkerülte Moiraine besúgóit, sosem adta jelét annak, hogy tudomással bír közelségükről, de az aes sedai kőbeli fülei és szemei jelentették, hogy Mat mindig eltűnt az orruk elől, amikor csak közeledtek hozzá.

– Azt hiszem, a kabátjában alszik – jelentette ki Egwene elítélően. – Szándékosan csinálja. Vajon hol lehet Perrin? – Lábujjhegyre állt, és megpróbált az egybegyűlt tömeg feje felett szétnézni. – Sehol sem látom.

Moiraine homlokát ráncolva körbepillantott a tömegen, de az első soron kívül semmit sem látott. Lan akár hátul is állhatna az oszlopok között, hogy vigyázzon a rendre. Nem, Moiraine nem fog feltűnően viselkedni, nem fogja a nyakát nyújtogatni, vagy kíváncsi kisgyermekként lábujjhegyre állni. Lannal azonban majd váltania kell néhány keresetlen szót, amit a férfi nem fog egyhamar elfelejteni. Mihelyt újra négyszemközt marad vele. Az őrzőt Nynaeve az egyik irányba húzta, míg a ta'verenek, de legalábbis Rand, szemmel láthatóan egy másikba, és az aes sedai kénytelen volt eltöprengeni azon, milyen erős szállal kötődik Lan hozzá. Annak is megvolt az előnye, hogy az őrző ideje nagy részét Randdel tölti, mert ezzel egy újabb szál fűzi a fiatalemberhez, amibe az aes sedai majd kapaszkodhat.

– Talán Faile-nál van – jelentette ki Egwene. – Ő biztosan nem szökött el, Moiraine! Perrinben erős a kötelességtudat.

Majdnem olyan erős, mint az őrzőben – ezt tudta Moiraine, éppen ezért nem tartotta állandó ellenőrzés alatt, mint Matet.

– Faile megpróbálta rábeszélni, hogy elutazzanak, leányom – igen valószínű, hogy a fiú most is nála van, az esetek többségében nála szokott lenni. – Ne vágj ilyen meglepődött képet! Gyakran beszélgetnek, sőt, még veszekszenek is olyan helyeken, ahol más is jól hallhatja őket.

– Nem az lepett meg, hogy ön mindezt tudja – felelte Egwene szárazon –, hanem az, hogy Faile arról akarta lebeszélni, amit Perrin kötelességként választott magának.

– Lehet, hogy az a lány nem hisz annyira a kötelességben, mint Perrin. – kezdetben Moiraine maga sem akarta elhinni mindazt, ami itt lejátszódott, egyszerűen észre sem vette. Három ta'veren, mind egykorú, mind ugyanabból a faluból. Vaknak kellett lennie, hogy már a kezdetek kezdetén nem ismerte fel az összefüggéseket. Persze, ha ezt tudta volna, akkor azzal csak a saját dolgát nehezítette volna meg. Olyan lett volna, mintha megpróbálkozott volna azzal, hogy egy kézzel zsonglőrködjön Thom három színes labdájával. Ráadásul bekötött szemmel. Látta, hogy Thom miként csinálja az ilyen mutatványokat, de ő maga inkább nem akarta kipróbálni. Még csak sejtése sem lehetett arról, mi a három ta'veren viszonya, és hogy milyen feladatokat kell elvégezniük. A Próféciákban egy szó sem esett kísérőkről.

– Kedvelem a lányt – mondta Egwene. – Illik Perrinhez, pontosan az, akire a fiúnak szüksége van. És nagyon mély érzéseket táplál Perrin iránt.

– Hát, azt elhiszem – ha Faile kezd majd kényelmetlenné válni, akkor Moiraine kénytelen lesz elővenni, és elbeszélgetni vele kicsikét azokról a titkokról, melyeket a lány nem kötött Perrin orrára. Vagy pedig elejt egy megjegyzést Faile előtt. Ettől majd megnyugszik a lány.

– Ezt úgy mondta, mint aki nem hisz benne. Ők szeretik egymást, Moiraine! Képtelen arra, hogy belássa ezt? Hát az emberi érzéseket akkor sem ismeri fel, ha látja?

Moiraine olyan szigorúan nézett rá, hogy attól Egwene összerezzent. A lány olyan keveset tudott, de mégis azt hitte, mindennel tisztában van. Moiraine ezt a lehető legkeményebben a szemére akarta vetni, de ekkor meghallotta, hogy a teariek – egyik sor a másik után – meglepetten levegő után kapkodnak.

A tömeg sietve visszahúzódott, nem egyszerűen udvariasságból, miközben az elöl állók a mögöttük állókat durván hátraszorították, és így egy széles átjárót tettek szabaddá a kupola alatt. Ezen a résen jött keresztül Rand, tekintetét mereven előreszegezve. Fejedelminek tűnt piros, a karjain arany hímzéssel díszített kabátjában. Jobb karján Callandor úgy nyugodott, mint egy jogar. De nem csak ő volt az, ami miatt a teariek hátraléptek. Mögötte talán száz aiel sorakozott, lándzsával vagy felajzott, lövésre kész íjjal a kezükben. Fekete kendőjüket arcuk köré tekerték úgy, hogy csak a szemük látszott. Moiraine úgy vélte, hogy élükön felismeri Rhuarcot, közvetlenül Rand mögött, de csupán a férfi jellegzetes mozgásáról. Arctalan aielek. Készen arra, hogy öljenek. Ez egyértelmű volt. Bármit is akart Rand közhírré tenni, a fiú készen állt arra, hogy csírájában fojtsa el az esetleges ellenvetéseket, ellenállást.

Az aielek megálltak, de Rand továbblépdelt, míg el nem érte a kupola középpontját, ahol megfordult, és tekintetével végigmérte az egybegyűlteket. Meglepettnek és kissé talán mérgesnek látszott, amikor felfedezte Egwene-t, de úgy mosolygott Moiraine-re, hogy a nő majd felrobbant a dühtől. Ezzel szemben Matre rávigyorgott, mintha csak még mindig a régi, vidám fiúk lennének, és Mat ugyanígy vigyorgott vissza rá. A teariek sápadt arccal bámultak. Nem tudták, hová nézzenek. Randre és Callandorra, vagy az elkendőzött arcú aielekre. A halál száz alakban állt előttük.

– Sunamon Nagyúr – szólalt meg Rand hirtelen, olyan hangosan, hogy az alacsony fickó attól összerezzent –, megígérte nekem, olyan szerződést készít Mayene-nel, amelyik tökéletesen megfelel az irányelveimnek. A szavát adta, hogy az életével kezeskedik ezért – elnevette magát, mintha csak egy tréfát mondott volna, és a legtöbb nemes kötelességtudóan vele nevetett. Sunamon savanyú képpel ácsorgott, és látszott rajta, hogy rosszul érzi magát. – Ha csődöt mondana – jelentette ki Rand –, készen áll arra, hogy felakasszák, és kívánságát teljesíteni fogjuk – a nevetés félbeszakadt, Sunamon arca pedig kezdett enyhén zöldre válni. Egwene nyugtalan pillantást vetett Moiraine-re, de az aes sedai csendben várakozott. Rand nem azért hívta össze tízmérföldes körzetből az összes nemest, hogy egy szerződésről meséljen nekik, vagy hogy megfenyegessen egy kövér bolondot. Egwene megpróbálta kilazítani kezét, amellyel eddig szoknyáját markolta.

Rand lassan félfordulatot tett, és komoly pillantása végigmérte az arcokat.

– A szerződésnek köszönhetően nemsokára újra lesznek hajóink arra, hogy Tear gabonáját nyugatra szállítva új piacokat nyissunk – egyetértő mormogás támadt, de rögtön el is halt. – Azonban ennél jóval több fog történni. Tear serege hadba vonul.

Harsány éljenzés robbant ki, csak úgy visszhangzott a terem. A férfiak, még a Nagyurak is, ugráltak az örömtől, az öklüket lengették, és hegyes bársonysapkáikat a levegőbe dobálták. A nők boldogan nevettek, s csókot nyomtak a majdan hadba vonuló hősök arcára.

– Le Illiannal! – kiáltotta valaki, és torkok százai csatlakoztak a kiáltáshoz, mintha az ég dörgött volna: – Le Illiannal! Le Illiannal! Le Illiannal!

Moiraine látta, hogy Egwene ajka mozog, de a szavak nem hallatszottak az általános zsivajban. Az aes sedai azonban könnyedén leolvasta, mit mondott a lány:

– Ne, Rand! Kérlek, ne! Ne tedd ezt!

A terem másik oldalán Mat komor képet vágott, és elítélően hallgatott. A két fiatal és az aes sedai volt az egyedüli ember, akik nem ujjongva köszöntötték Rand bejelentését, eltekintve persze az éber aielektől és Randtől. Rand megvetően mosolygott, de szeme hűvös maradt. Arcán izzadság csillogott. Pillantása az aes sedai szemébe meredt, de a nő csendben várt. Bizonyára még másról is hallani fog, és nem olyan dolgokról, amelyeknek örülne.

Rand felemelte a bal kezét. Lassan elhalt a zaj. Az elöl állók hátrafordultak, és ráförmedtek a mögöttük lévőkre, hogy csend legyen. A fiú várt, míg egy légy zümmögését is hallani lehetett volna.

– A sereg északi irányba indul el, Cairhien felé. Meilan Nagyúr lesz a főparancsnok, helyettesei pedig Gueyam, Aracome, Hearne, Maraconn és Simmaan Nagyurak. A hadjárat költségét a nagyvonalú Torean nagyúr viseli, valamennyiőtök közül a leggazdagabb, aki veletek megy, hogy ellenőrizze, jól sáfárkodtok-e a pénzével.

Bejelentésétől mindenki elnémult. A halál csendje ülte meg a hatalmas termet. Senki sem moccant, bár úgy tűnt, hogy Torean az egyensúlya megtartásáért küzd.

Moiraine lélekben fejet hajtott Rand előtt az ügyes választásért. Azzal, hogy ezt a hét férfit elküldte Tearből, megszabadult a hét legveszélyesebb cselszövőtől, akik közül egyik sem bízott a többiben annyira, hogy összefogjon velük a fiú ellen. Thom Merrilin jó tanácsadónak bizonyult. Úgy tűnt, Moiraine besúgói nem találták meg az összes cédulát, melyeket a mutatványos időről időre, titokban Rand kezébe csúsztatott. Ám ettől eltekintve, az egész őrületnek tűnt. Lehetetlen, hogy ezt tanácsolták neki a ter'angreal túlsó oldalán. Egyszerűen lehetetlen!

Úgy tűnt, hogy Meilannak ugyanez a véleménye, bár teljesen más okok miatt. Ez a szikár, kőkemény férfi most habozva előlépett, miközben látszott rajta, annyira retteg, hogy majd kiguvad a szeme.

– Sárkány Nagyuram... – elhallgatott, nyelt egyet, aztán kissé hangosabban folytatta: – Sárkány Nagyuram, ha beavatkozunk egy polgárháborúba, az olyan, mintha mocsárba vágtatnánk. Tucatnyi, különböző párt küzd a Naptrónért, mindenki becsap mindenkit, nincsenek állandó szövetségesek. Cairhienben mindenütt rablók és banditák garázdálkodnak. Az éhező parasztok mindent felzabáltak, amit csak a termőföld ad. Biztos forrásból tudom, hogy már a fák kérgét és a leveleket is eszik! Sárkány Nagyuram, az, hogy mocsár, még talán nagyon is hízelgő...

Rand a szavába vágott:

– Talán nem akarod Tear befolyását egészen a Rokonirtó Tőréig kiterjeszteni, Meilan? Jól van az is. Már tudom, kit fogok a Naptrónra ültetni. Nem hódítóként mész oda, Meilan, hanem hogy helyreállítsd a rendet, a törvényt és a békét, és hogy megmentsd az éhezőket. Több gabonánk van a csűrökben, mint amit Tear el tudna adni, és idén a földművesek gazdag termést takaríthatnak be, ha betartjátok az utasításaimat. A gabonát aratás után ekhós szekerekkel egyből a sereg után visszük, Cairhienbe, hogy a parasztoknak... hogy a parasztoknak többé ne kelljen a fák kérgét enniük, Meilan Nagyúr! – a magas Nagyúr még egyszer szóra nyitotta a száját, ám Rand meglendítette Callandort, míg a kard hegye a lába előtt, a padlón nem koppant. – Kérdezni akarsz még valamit, Meilan? – Meilan a fejét rázta, és olyan gyorsan lépett hátra, mint aki el akar bújni a tömegben.

– Tudtam, hogy nem fog csak olyan egyszerűen kirobbantani egy háborút! – szólalt meg Egwene határozottan. – Tudtam!

– Azt hiszed, most talán kevesebb halott lesz? – mordult fel Moiraine. Mire készülhet a fiú? Hát, legalább nem rohan fejvesztve, hogy megmentse a faluját, miközben a Kitaszítottak azt tesznek a világ többi részével, amit csak akarnak. – A hullahegyek ugyanolyan magasak lesznek, gyermekem. Észre sem veszed, hogy ez nem igazi háború.

Ha ehelyett Illiant és Sammaelt támadta volna meg, azzal időt nyerhettek volna, még akkor is, ha az a háború legfeljebb döntetlennel végződhetett volna. Időt nyerhettek volna, hogy Rand megtanulja használni a benne rejlő erőt, amivel talán le tudta volna győzni legfontosabb ellenségei egyikét, hogy tiszteletet ébresszen a többiekben. De így? Mit érhetett ezzel el? Megteremti a békét a szülőföldjén? És ételt ad a cairhienieknek? Bármilyen más időpontban Moiraine lelkesen tapsolt volna neki. Amit a fiú tett, az nagyon is emberi volt, de teljességgel értelmetlen. Értelmetlen vérontás, ahelyett, hogy megrendszabályozott volna egy ellenséget, aki az első adandó alkalommal végezne Randdel. De miért? Lanfear. Mit mondott neki Lanfear? Mit tett vele? Moiraine megborzongott, ha végiggondolta a lehetőségeket. Jobban oda kellett figyelni Randre, mint addig bármikor. Nem fogja megengedni neki, hogy átálljon az Árnyék oldalára.

– Ó, igen – szólalt meg Rand, mint akinek éppen eszébe jutott volna valami. – A katonák nem igazán értenek ahhoz, hogy megetessék az éhezőket, igaz? Erre a feladatra sokkal alkalmasabb egy aranyszívű asszony. Alteima nagyúrnő, annyira sajnálom, hogy gyászában kell zavarnom, de gondoskodna arról, hogy elosszák az ételt Cairhien szegényei között? Egy egész nemzet éhezőit kell táplálnia!

Ettől aztán alaposan meg is fog erősödni, gondolta Moiraine. Ez volt Rand első hibája. Eltekintve persze attól, hogy a sereget nem Illianba, hanem Cairhienbe küldte. Amikor Alteima visszatér Tearbe, legalább olyan erős lesz, mint Meilan vagy Gueyam. A nő készen áll arra, hogy újabb cselszövésekbe kezdjen. Ha pedig Rand nem vág jó képet a játékához, akkor még őt is meggyilkoltatja. Hát, Cairhienben nem lesz nehéz megszervezni egy balesetet.

Alteima bájosan pukedlizett, miközben látni engedte hófehér szoknyájának teljes nagyságát. Éppen csak hogy érződött rajta a meglepetés.

– Sárkány Nagyuram parancsol, és én engedelmeskedem. Annyira örülök, hogy Sárkány Uramat szolgálhatom!

– Biztos voltam benne, hogy a feladat örömmel tölti el kegyedet – felelte Rand szárazon. – Ám bármennyire is szereti férjét, aligha viheti el magával Cairhienbe. Egy beteg ember számára ez egyszerűen túl megerőltető lenne. Voltam olyan bátor, hogy a jó nagyurat átvitettem Estanda nagyúrnő lakosztályába. Ő majd gondját viseli, míg kegyed távol van, és ha férjeura ismét egészséges lesz, akkor majd útnak indítja Cairhienbe – Estanda idegesen, ám diadalmasan nevetett. Alteima szeme kifordult, és összeesett.

Moiraine leheletnyit megcsóválta a fejét. Rand tényleg keményebb volt, mint korábban. Veszélyesebb. Egwene oda akart sietni az összeesett asszonyhoz, ám Moiraine, kezét karjára téve, visszatartotta.

– Azt hiszem, csak túláradtak az érzelmei. Felismerem az ilyesmit. A hölgyek majd törődnek vele – a nemes hölgyek közül többen már ott sürögtek-forogtak Alteima körül, a kezét dörzsölték, és repülősót tartottak az orra alá. Köhögött, és kinyitotta a szemét. Amikor meglátta, hogy Estanda hajol fölé, majdnem újra elájult.

– Rand valami bölcset cselekedett az imént, gondolom – mondta Egwene kifejezéstelen hangon. – És valami kegyetlent is. Szégyellhetné magát.

Úgy tűnt, Rand tényleg szégyellte magát, ahogy ott állt, és grimaszolva a padlót bámulta csizmájánál. Lehet, hogy mégsem volt olyan kemény, amilyen szeretett volna lenni.

– Jól megérdemelte – állapította meg Moiraine. Egwene tényleg kezd fejlődni. Sok mindent észrevesz, ha ezeket még nem is tudja értelmezni. Azt azonban még meg kell tanulnia, miként uralkodjon érzelmei felett, hogy ne csak azt lássa, amit szívesen tenne, hanem mindenekelőtt azt, amit meg kell tennie. – Reméljük, hogy mára nem tartogat több meglepetést.

A hatalmas teremben állók közül csupán kevesen értették, mi is történt pontosan, talán csak annyit, hogy Alteima nagyúrnő elájulása megzavarta a Sárkány Nagyurat. Néhányan hátul elkurjantották magukat:

– Le Cairhiennel! – De azután gyorsan el is némultak.

– Ha Sárkány Nagyuram vezet minket, akkor elfoglaljuk a világot! – kiáltotta az a duzzadt arcú fiatalember, aki Toreant támogatta. Estean, Torean legidősebb fia. Kettőjük hasonlósága szembetűnő volt. Az apja azonban még mindig magában mormogott.

Rand felkapta a fejét, és úgy tűnt, mint aki felriadt. Vagy talán dühös is volt.

– Nem megyek veletek. Én... egy időre eltávozom – ismét csend támadt. Minden pillantás rátapadt, ám ő csak Callandorral törődött. A tömeg hátrahőkölt, amikor Rand arca elé emelte a kristálypengét. Izzadságcseppek folytak végig az arcán, jóval több, mint korábban. – A Kő őrizte Callandort, mielőtt megjöttem. A Kő fogja őrizni, míg vissza nem jövök!

A kristálytiszta kard hirtelen felvillant kezében. A fiú a markolatánál fogva a feje fölé emelte, és aztán teljes erővel belevágta a kőpadlóba. Kék villámok törtek a magasba, a feje fölé, a kupolába. A Kő felmordult, és megremegett. A talaj hullámzani kezdett, és az üvöltő emberek a földre zuhantak.

Moiraine letolta magáról az elesett Egwene-t, miközben a termet még mindig rázták az utórengések, és felegyenesedett. Már megint mit csinált a fiú? És miért? El akar menni? Ez rosszabb volt, mint bármelyik rémálma.

Az aielek ekkor már ismét biztosan álltak lábukon. Mindenki más viszont a padlón feküdt, vagy legfeljebb négykézlábra emelkedett. Randen kívül. A fiú egyik térde a padlón nyugodott, miközben két kezével Callandor markolatát fogta. A pengét félig belenyomta a kőpadlóba. A kard ismét kristálytiszta volt. A fiú arcán izzadság csillogott. Lassan levette kezét a fegyver markolatáról – egyik ujját a másik után –, ám kezét még mindig, szinte védelmezően, a markolat köré kulcsolta, ám már nem ért a kardhoz. Moiraine egy pillanatig azt gondolta, hogy ismét meg akarja ragadni, ám Rand ekkor nagy nehezen felállt. Az aes sedai világosan látta, milyen erőfeszítésébe került ez a fiúnak.

– Nézzétek meg, amíg nem vagyok itt! – Rand hangja megkönnyebbültnek tűnt, megint inkább olyannak, mint abban az időben, amikor az aes sedai rábukkant a falujában, ám cseppet sem volt kevésbé elszánt, mint az előbb. – Nézzetek rá, és gondoljatok rám. Gondoljatok arra, hogy visszatérek, hogy birtokba vehessem! Ha valaki át akarja venni a helyemet, annyi csak a dolga, hogy kihúzza a kardot! – Mutatóujját figyelmeztetően felemelte, és csúfondárosan elmosolyodott. – Azt azonban ne felejtsétek el, mi a sikertelen próbálkozás ára!

Megfordult, és kivonult a teremből, szorosan nyomában az aielekkel. A teariek a padlóba döfött kardot bámulták, és lassan feltápászkodtak. A legtöbbjük ijedtnek tűnt. Szerettek volna elfutni, de nem mertek.

– Ez a fickó! – dühöngött Egwene, miközben megpróbálta leporolni zöld vászonruháját. – Hát megőrült? – szája elé kapta a kezét. – Ó, Moiraine, csak nem őrült meg, vagy igen? Ugye, nem? Igaz?

– A Fény adja, hogy megőrizze elméje épségét! – morogta Moiraine. Ugyanolyan kevéssé tudta pillantását levenni a kardról, mint ahogy a teariek. A Fény vigye el a fiút! Miért nem maradhatott az a szeretetre méltó legény, amilyennek Emondmezőn megismerte? Kényszerítette magát, hogy Rand nyomába szegődjön. – Majd én kiszedem belőle.

Majdnem futnia kellett, hogy utolérje a menetet az egyik, falikárpitokkal borított, széles folyosón. Az aielek már levették kendőjüket, de készen álltak arra, hogy újból felöltsék, ha arra szükség van. Anélkül, hogy lassítottak volna, könnyedén átengedték az aes sedai-t. Figyelmesen nézték Moiraine-t és Egwene-t. Kemény arcuk kifejezéstelen maradt, ám szemükben feszültség látszott. Az aielek mindig ilyenek voltak, ha egy aes sedai tartózkodott a közelükben.

Moiraine nem értette, hogyan lehetnek az aielek bizalmatlanok hozzá, ha ugyanakkor a legnagyobb lelki nyugalommal követik Randet. Elég nehéz volt néhány morzsánál többet felszedni róluk és kultúrájukról. Őszinte válaszokat adtak kérdéseire, de csak azokra, amelyek olyan dolgokra vonatkoztak, amelyek nem is érdekelték az aes sedai-t. Besúgói, a fülek és a szemek egész hálózata, a sok ügynök, képtelen volt bármit is megtudni az aielekről, és már nem is nagyon próbálkoztak az ilyesmivel. Azóta nem, hogy az egyik kémkedő asszonyt megkötözve kilógatták a várfalon, ahol aztán guvadó szemmel bámulhatott a négyszáz lábnyi mélységbe. Ráadásul egyik embere is nyom nélkül eltűnt. Egyszerűen eltűnt. A nő azóta nem volt hajlandó még az első emeletre sem felmenni. Már puszta jelenlétével is hihetetlenül felidegesítette a többi ügynököt, így Moiraine végül elküldte vidékre.

Rand sem lassította le lépteit, amikor Egwene-nel mellé ért. Az ő pillantásában is éberség és bizalmatlanság tükröződött, de más, mint az aielekében, és ehhez még egy leheletnyi harag is társult.

– Azt hittem, hogy elmentél – fordult Egwene-hez. – Azt hittem, elkísérted Elayne-t és Nynaeve-ot. Ezt kellett volna tenned! Még Tanchico is... Miért maradtál itt?

– Nem maradok sokáig – válaszolta Egwene. – Aviendhával elmegyek Rhuideanba, az Aiel-pusztába, hogy a Tudós Asszonyoktól tanuljak.

Rand majdnem megbotlott, amikor a lány megemlítette az Aiel-pusztát, bizonytalan pillantást vetett rá, de azután továbbment. Újra összeszedte magát, talán kissé túlzottan is. Egy leragasztott tetejű teáskannához hasonlított, amelynek még az ormányát is betömték.

– Emlékszel arra, amikor a Vízierdőben fürödtünk? – kérdezte halkan. – Hagytam, hogy a hátamon lebegjek, és azt hittem, hogy az életben nem vár rám nehezebb feladat, mint hogy felszántsam a földemet, vagy hogy megnyírjam a birkákat. Napkeltétől napnyugtáig, megállás nélkül, míg a gyapjút nem kötöttük bálákba.

– Fonni – válaszolta Egwene. – Azt még a padlósúrolásnál is jobban utáltam! Ha fonalat kell sodorni, az letépi az ember ujjáról a bőrt.

– Miért tetted? – kérdezte Moiraine, mielőtt még jobban elmélyedhettek volna gyermekkori élményeikben. Rand oldalról rásandított, és ugyanolyan gúnyosan mosolygott, mint ahogy Mat szokta.

– Tényleg fel kellett volna akasztatnom csak azért, mert megpróbált meggyilkolni egy férfit, aki viszont engem próbált meg eltenni láb alól? Igazságosabb lett volna ez annál, mint amit tettem? – A vigyor eltűnt az arcáról. – Igazságos-e az, amit teszek? Sunamon lógni fog, ha csődöt mondott. Azért, mert így döntöttem. Megérdemli, amiért megpróbálta kihasználni a helyzetet anélkül, hogy törődött volna azzal, hogy éhen halnak saját parasztjai, de nem azért kerül a bitóra, azért fog lógni, mert úgy döntöttem. Miattam!

Egwene Rand karjára tette a kezét, ám Moiraine nem tűrte a mellébeszélést.

– Tudod, hogy nem erre gondoltam.

Rand bólintott. Ezúttal félelmetesnek tűnt merev mosolya.

– Callandor. Vele a kezemben bármit megtehetek. Bármit! Tudom jól. Mégis, úgy érzem, mintha megszabadultam volna egy hatalmas tehertől. De ezt nem érti, igaz? – Az aes sedai tényleg nem értette, viszont roppantul dühítette, hogy a fiú ezt észrevette. Így hát csendben maradt, Rand pedig folytatta: – Talán segít valamit, ha idézek néhány sort a Próféciákból:

„A szív közepébe döfi ő a kardját, a szív közepébe odaköti ő a sorsát.

Ki húzza ki majd azt, kijön majd utána, kinek a keze tapad markolatára?”

– Látja? Mindent megírtak a Próféciákban!

– Elfeledkezel valamiről! – válaszolta a nő sietve. – Azért vetted magadhoz Callandort, hogy valóra váltsd a Próféciát. A kardot háromezer éven keresztül oltalmazó pajzs szertefoszlott, a fegyver többé már nem A Kard, Ami Érinthetetlen. Még én is kiszedhetném az Egyetlen Hatalom segítségével. Ami még sokkal rosszabb, a Kitaszítottak egyike is megszerezheti. Mi van, ha Lanfear visszatér? Ő ugyanolyan kevéssé tudná használni Callandort, mint én, de ettől még elviheti – Rand nem reagált a névre. Azért, mert nem fél Lanfeartől? Ez esetben bolond lenne! Vagy más oka van rá? – Ha Sammael vagy Rahvin, vagy bármelyik más férfi Kitaszított kaparintja meg Callandort, ők azt ugyanolyan könnyedén fel tudják használni, mint ahogyan te tetted. Képzeld el, mi történik, ha azt a hatalmat, amit most feladtál, ellened fordítják! Képzeld el, hogy ez a hatalom az Árnyék karmai közé jut!

– Szinte remélem, hogy megpróbálják kihúzni – a fiú szeme fenyegetően izzott. Úgy tűnt, viharfelhők gyülekeznek benne. – Meglepetés vár mindenkire, aki megpróbálja Callandort az Egyetlen Hatalom segítségével kihúzni a Kőből, Moiraine. Ne is gondoljon arra, hogy a Fehér Toronyban helyezi biztonságba! Nem tudok olyan csapdát készíteni, amelyik megválogatja, kivel is végezzen. Az Egyetlen Hatalom hatására a csapda működésbe lép! És később újra készen áll. Nem mondok le örökre Callandorról. Csak amíg... – mély lélegzetet vett. – Callandor addig marad így, míg vissza nem térek, hogy magamhoz vegyem. Azáltal, hogy itt van a kard, és emlékezteti őket, ki vagyok és mi vagyok, nem lesz szükségem hadseregre, ha vissza akarok térni. Ez lesz a menedékem, ahol olyan emberek fognak hazatérve köszönteni, mint Alteima és Sunamon. Már ha Alteima túléli, hogy férje és Estanda igazságot szolgáltatnak felette, és ha Sunamon túléli az én ítéletemet. A Fényre, micsoda undorító zűrzavar!

Nem tudja, vagy nem akarja, hogy a csapda megkülönböztesse a barátot és az ellenséget. Moiraine úgy döntött, többé nem becsüli le a fiú képességeit. Callandornak a Toronyban a helye, ha a fiú nem akarja úgy használni, ahogyan használnia kellene, mégpedig olyan hosszú időre, míg újra szüksége nem lesz rá. „Csak amíg...” Amíg mi? A fiú majdnem mondott valami mást is, de aztán úgy fejezte be mondatát: „míg vissza nem térek.” Amíg mi?

– És hova mész? Vagy titokban akarod tartani? – Az aes sedai magában megesküdött, hogy nem engedi elmenekülni a fiút, valahogy döntése megváltoztatására kényszeríti, ha elszánta magát arra, hogy visszatérjen a Folyóközbe. Rand válasza meglepte.

– Nem titok, Moiraine. Nem titkolom sem ön sem Egwene előtt – Egwene-re pillantott, és csak ennyit mondott: – Rhuideanba.

A lány szeme elkerekedett, és annyira meglepődött, mintha most hallotta volna először ezt a nevet. Ami azt illeti, Moiraine is legalább ennyire meglepődött. Az aielek is halkan morogni kezdtek, de amikor az aes sedai hátranézett, kőmerev arccal lépdeltek tovább. Legszívesebben elküldte volna őket, ám az ő parancsainak nem engedelmeskedtek, Randet meg nem akarta szívességre kérni. Nem segítene semmit, ha szívességre kérné a fiút, főleg azért nem, mert megtörténhetett volna, hogy elutasítja.

– Te nem vagy aiel klánfőnök, Rand! – mondta határozottan. – És nem is kell azzá válnod. A harcodat a Sárkányfal innenső oldalán kell megvívnod! Kivéve, ha... ez volt az egyik válasz, amit a ter'angrealban kaptál? Cairhien, Callandor, meg Rhuidean? Hiszen mondtam neked, lehet, hogy ezek a válaszok titkos értelmet hordoznak. Végzetes következményekkel járhat, ha félreérted őket. És nem csak a számodra!

– Meg kell bíznia bennem, Moiraine. Hiszen nekem is olyan sokszor kellett megbíznom önben – arckifejezését bármelyik aiel megirigyelhette volna. Olyan kifejezéstelen és mozdulatlan maradt.

– Akkor ebben a pillanatban megbízom benned. Azonban ne habozz túl soká tanácsomat kérni, mert lehet, hogy akkor már késő lesz! – Nem engedem, hogy átállj az Árnyék oldalára! Túl sokáig küzdöttem érted, hogy ezt megengedjem! Bármit is kell tennem, meg fogom tenni!

Huszonkettedik fejezet

El a Kőből

Furcsa menetet vezetett Rand a Kőből kifelé, keletre, amikor fehér felhők takarták el a déli napot és enyhe szellő söpört végig a város felett. A fiú utasítására nem történt semmiféle bejelentés, semmilyen kinyilatkoztatás, mégis, a hírek szájról szájra terjedtek, és a város lakói most abbahagyva munkájukat, kisiettek, hogy lássák a felvonulást. Az aielek az utcán meneteltek, kifelé tartottak a városból. Azok, akik nem látták őket, amikor az éj leple alatt megérkeztek, akik hitték is meg nem is, hogy egyáltalán a Kőben tartózkodnak, most ott álltak az utak mellett meg az ablakokban, még a házak tetejére is felmásztak, felültek az épületek csúcsaira, be a felfelé hajló sarokba. Miközben számolták az aieleket, csodálkozó mormogás terjedt. Ez a pár száz ember foglalta el a Követ! A Sárkány lobogója még mindig az erőd tetején lengett. Biztosan még több ezer aiel maradt ott bent! Meg persze a Sárkány Nagyúr.

Rand ingujjban, könnyedén lovagolt, biztos volt benne, hogy a nézelődők közül senki sem fogja megkülönböztetni a többiektől. Egy külföldi, elég gazdag ahhoz, hogy lova legyen – mégpedig egy remek, tarka csődör, igazi teari nemes paripa –, egy gazdag ember, aki ugyan a legfurcsább társaságban utazik, de attól még ugyanolyan ember, mint a többi. Még csak nem is a csapat vezetője; ez a cím amúgy is inkább Lant és Moiraine-t illette meg, bár ők tőle kissé lemaradva lovagoltak, közvetlenül az aielek előtt. A halk, félelemteljes moraj, amellyel a nép menetüknek adózott, kétségkívül az aieleknek szólt, nem pedig neki. Ezek a teariek akár még valami lovászfiúnak is nézhetnék, aki a gazdája lovát mozgatja meg. Nem, azt talán mégsem; nem itt a menet élén, ahol lovagolt. Mindenesetre, Rand élvezte ezt a napot. Nem volt hőség, csupán kellemesen meleg. Senki sem várta tőle, hogy bíráskodjon vagy uralkodjon egy ország felett. Egyszerűen, névtelenül élvezhette a lovaglást és a könnyű szellőt. Egy pillanatra még arról is elfeledkezhetett, hogy zablát tartó kezének tenyerében ott vannak a gémjelek. Legalábbis egy kis időre, gondolta. Csak egy kis időre.

– Rand – szólalt meg Egwene –, tényleg úgy gondolod, helyénvaló, hogy az aielek elhozták azokat a dolgokat? – A fiú körülnézett, miközben a lány megsarkantyúzta szürke kancáját, Ködöt, és Rand mellé léptetett. A lány valahonnan kerített magának egy sötétzöld ruhát, amely szűk nadrágszoknyában végződött. Haját a tarkóján egy zöld bársony hajfogó tartotta össze.

Moiraine és Lan még mindig jó tucatnyi lépéssel lemaradva követte őket, a nő fehér kancáján lovagolt, hosszú, kék selyem lovaglóruhát viselt, zöld betétekkel, haját arany hajháló alá rendezte. Lan fekete harci lován utazott, és színjátszó őrző-köpenyét viselte, amely legalább annyi ámuló sóhajt váltott ki a népből, mint az aielek. Amikor a szellő meglebbentette a köpenyt, zöldes-barnás és szürkés árnyékok suhantak rajta végig; amikor pedig mozdulatlanul lógott az őrző vállán, valahogyan beolvadt a környezetbe, mintha át lehetett volna látni Lanon és a lován is. Egyáltalán nem volt kellemes ránézni.

Mat is köztük lovagolt; nyergébe süllyedve egykedvűnek látszott. Az őrzőtől és az aes sedai-tól igyekezett külön maradni. A fiú egy jellegtelen, pej heréltet választott ki hátasául, amelyet Pipinek nevezett el; alaposabban meg kellett nézni az állat széles mellkasát és erős marját ahhoz, észrevegye rajta az ember: a tompaorrú ló gyorsaságban és kitartásban felvehetne a versenyt Rand csődörével vagy Lan harci ménjével is. Rand még most sem tudta, miért tart velük Mat; barátja döntése meglepetésként érte. Talán a barátságuk miatt jött, de lehet, hogy mégsem. Mat néha furcsa dolgokat csinált, furcsa meggondolásból.

– Aviendha barátnőd megmagyarázta „az ötödrész” jelentését? – kérdezte Egwene-től.

– Említett valamit, de... Rand, csak nem gondolod, hogy ő is... elhozott... dolgokat a Kőből?

Moiraine, Lan, Mat mögött, Rhuarc vezetésével az aielek hosszú, négyes sorokban gyalogoltak az alaposan megrakott teherhordó öszvérek két oldalán. Amikor az aielek elfoglaltak egy ellenséges erődöt a pusztában, az volt a szokás – vagy talán a törvény, ezt Rand nem értette pontosan –, hogy az ott található összes javak egyötödét elvitték magukkal, kivéve az élelmiszert. Nem látták okát, hogy a Kővel kapcsolatban ne tegyék ugyanezt. Az öszvérek persze nem cipelték a Kő kincseinek egyötödét, csupán annak egy töredékét, mert Rhuarc szerint a kapzsiság jobban öl, mint az acél. Az összetekert szőnyegekkel letakart, fonott kosarak csak lazán voltak megrakva. Még nehéz út állt előttük: át kellett kelniük a Világ Gerincén, és még keményebb utazásnak ígérkezett az Aiel-pusztán át vezető út.

Mikor mondjam meg nekik? – töprengett Rand. Most már hamarosan; hamar meg kell történnie. Moiraine majd biztosan vakmerő lépésnek minősíti, vagy bátor tettnek, talán még helyeselni is fogja. Talán. Az aes sedai azt hitte, tökéletesen ismeri Rand tervét, és nem tett semmilyen helytelenítő megjegyzést; semmi kétség, ő is szerette volna, ha túljutnak rajta, és minél hamarabb megvalósítják. Ám az aielek... Mi lesz, ha visszautasítják? Nos, ha visszautasítják, hát visszautasítják. Akkor is meg kell tennem. Ami az ötödrészt illeti... Rand nem hitte, hogy lehetséges volna megakadályozni az aieleket abban, hogy elvegyék, amit akartak, de nem is akarta ezt; megérdemelték a jutalmukat, a fiú pedig nem akart segíteni a teari Nagyuraknak abban, hogy megtartsák azt, amit nemzedékeken keresztül a nép megsarcolásával harácsoltak össze.

– Láttam, amikor Rhuarcnak egy ezüsttálat mutatott – mondta Egwene-nek hangosan. – És ahogyan a zsákja csilingelt, amikor visszarakta bele az edényt, gondolom, még több ezüst is lehetett benne. Lehet, hogy arany is. Ellenzed ezt?

– Nem – felelte a lány lassan, némi kételkedéssel a hangjában, majd határozottabban folytatta: – Egyszerűen csak nem gondoltam róla... a teariek persze, fordított helyzetben biztosan nem elégedtek volna meg az ötödrésszel! Minden mozdíthatót kocsira raktak volna, és még a teherhordó járműveket is úgy lopták volna. Csak mert a különböző népek szokásai is különbözőek, még nem jelenti, hogy rossz emberek, Rand. Ezt tudnod kell.

A fiú halkan felnevetett. Majdnem olyan volt, mint a régi szép időkben: ő készen állt, hogy megmagyarázza a lánynak, miben és miért téved, a lány pedig hirtelen Rand nézőpontját vette át, és hangosan kimondta a fiú kimondatlan magyarázatát. A csődör táncolni kezdett, mintha a fiú hangulatából vett volna valamit át. Gazdája megpaskolta az állat ívelt nyakát. Szép nap volt a mai.

– Remek lovad van – jegyezte meg a lány. – Hogyan nevezted el?

– Jeade'ennek – felelte Rand óvatosan, és valamennyi elillant a jókedvéből. Egy kicsit szégyellte ezt a nevet, vagy az okát, amiért ezt választotta. Egyik kedvenc könyve mindig is a Kósza Jain utazásai volt, és ez a nagy világjáró nevezte a lovát Jeade'ennek – az Ősi Nyelven ezt azt jelentette, „jó úton járó” –, mert a ló mindig képes volt hazatalálni. Kellemes volt arra gondolni, hogy talán Jeade'en egyszer hazaviszi. Kellemes, de nem valószínű, ő pedig nem akarta, hogy bárki is megsejtse, valójában miért választotta ezt a nevet. Mostani életében nem maradt hely a gyerekes álmoknak. Szinte semminek nem jutott hely, azon kívül, amit meg kellett tennie.

– Jó név – felelte Egwene mellékesen. Rand tudta, a lány is olvasta a könyvet, ezért félig azt várta, hogy felismeri a nevet, Egwene azonban valami máson töprengett, ahogyan elgondolkodva beharapta alsó ajkát.

A fiút megnyugtatta a csend. A város utolsó épületei után a vidék következett, apró, szétszórt tanyák. Még egy Congar vagy egy Coplin – a Folyóköz leglustább családjai, többek között – sem hagyta volna otthonát ennyire lepusztulni, hogy ezekre a durva kőből rakott épületekre hasonlítson. Falaik düledeztek, mintha mindjárt ráomolnának a földön kapirgáló csirkékre. Megereszkedett pajták hajlottak a babér vagy fűszernövények fölé. A karcos vagy törött palával borított tetők mind lyukasnak látszottak. Kecskék mekegtek kikötetlenül, hevenyészett karámokban, amelyek úgy néztek ki, mintha aznap reggel tákolták volna össze őket. A bekerítetlen földeken mezítlábas férfiak és asszonyok dolgoztak görnyedt háttal, és még akkor sem néztek fel, amikor a népes csapat elhaladt mellettük. Még a kis bozótosokban csicsergő vörösbegyek és rigók sem élénkítették ezt a nyomott hangulatot.

Valamit tennem kell ez ellen. Én... nem, nem most. Először a fontos dolgokat. Pár hét alatt mindent megtettem értük, amit tudtam. Most többet nem tehetek. Megpróbált nem nézni a romos tanyákra. Vajon a déli olívaültetvényeken is ilyen rossz a helyzet? Akik ott dolgoztak, azoknak még csak nem is volt saját tulajdonukban a föld; a Nagyurak birtoka volt mind. Ez a szellő. Milyen kellemes, ahogyan enyhíti a hőséget! Egy kicsit még élvezhetem. De most már hamarosan meg kell mondanom nekik.

– Rand – szólalt meg Egwene hirtelen –, beszélni szeretnék veled – a lány arckifejezése komolynak tűnt; azok a nagy, sötét szemek rászegeződtek, és most kicsit Nynaeve szemére emlékeztettek, amikor a javasasszony épp valami prédikációt akart tartani. – Elayne-ről akarok veled beszélni.

– Mi van vele? – kérdezte a fiú óvatosan. Megérintette övtáskáját, ahol a két levél egy kicsiny, kemény tárgy mellett feküdt. Ha nem ugyanaz az elegáns, apró betűs írás lett volna, Rand nem is hitte volna, hogy ugyanaz a lány írta mindkettőt. A sok csókolózás és meghitt óra után. Könnyebb volt megérteni a Nagyurakat, mint a nőket.

– Miért hagytad, hogy így elmenjen?

A fiú zavartan nézett rá.

– Ő akart elmenni. Ha megkötöztem volna, akkor sem maradt volna. Mellesleg pedig, nagyobb biztonságban lesz Tanchicóban, mint mellettem – vagy akár Mat mellett –, ha megint gonoszságbuborékokat vonzanánk magunkhoz, ahogyan azt Moiraine elmagyarázta. Te is nagyobb biztonságban lennél ott!

– Én egyáltalán nem erre gondoltam. Persze, hogy menni akart. És neked nem is lett volna jogod ebben megakadályozni. De miért nem mondtad meg neki, hogy szeretnéd, ha maradna?

– Menni akart – ismételte a fiú, és még jobban összezavarodott, amikor a lány forgatni kezdte a szemeit, mint akinek ostobaságot beszélnek. Ha egyszer nem volt joga visszatartani Elayne-t, ha a lány menni akart, miért kellett volna neki lebeszélnie az utazásról? Különösen, ha ott nagyobb biztonságban lesz.

Hirtelen Moiraine szólalt meg mögöttük:

– Elárulnád nekem a következő titkodat? Teljesen világos, hogy valamit titkolsz előttem. Legalább megmondhatnám, hogyha a szakadékba vezetsz bennünket.

Rand felsóhajtott. Nem hallotta meg, mikor zárkózott fel mögéjük az aes sedai és az őrző. Sőt, Mat is ott lovagolt mögöttük, bár még mindig tartotta a távolságot az aes sedai-tól. Mat talányos arcot vágott, a kétkedés, a vonakodás váltakozott rajta valami szomorú eltökéltséggel, különösen, ha Moiraine-re nézett. Egyenesen viszont sosem nézett a nőre, csupán a szeme sarkából.

– Biztos, hogy te is akarsz jönni, Mat? – kérdezte Rand.

Mat megvonta a vállát, és elvigyorodott, de ez nem tűnt magabiztos mosolynak.

– Hát hogyan hagyhatnám ki, hogy meglátogassam azt az átkozott Rhuideant? – Egwene felvonta a szemöldökét a csúnya beszéd hallatán. – Ó, bocsássa meg durva beszédemet, aes sedai. Fogadom, hallottalak már rondábban is beszélni, kisebb baj miatt is! – Egwene rosszallóan nézett rá, ám az arcán gyúló vörös foltok elárulták, hogy Mat érzékeny pontjára tapintott.

– Örülj, hogy legalább Mat itt van – mondta Moiraine hűvös és kelletlen hangon Randnek. – Már azzal is nagy hibát követtél el, amikor hagytad, hogy Perrin elszökjön, és szökését eltitkolja előlem. A világ sorsa a te vállaidon nyugszik, de mindkettőjüknek támogatniuk kell, különben elbukhatsz, és veled a világ is – Mat hátrahőkölt, és Randnek úgy tűnt, a fiú kis híján megfordította lovát, hogy elmeneküljön onnan.

– Tudom, mi a kötelességem – felelte Moiraine-nek. És a sorsomat is ismerem, gondolta, de ezt hangosan nem mondta ki; nem akart magának együttérzést. – Egyikünknek vissza kellett mennie, Moiraine, és Perrin akarta így. Maga hajlandó lenne mindent feláldozni, hogy megmentse a világot. Én... én viszont megteszem, ami a kötelességem – az őrző bólintott, de semmit sem szólt. Lan nem mondott volna ellent Moiraine-nek mások előtt.

– És mi a következő titkod? – erősködött az aes sedai. Nem adja fel, míg ki nem húzza, a fiú azonban többé már nem akarta titokban tartani. Ezt a részét nem.

– Kapukövek – felelte egyszerűen. – Ha szerencsések vagyunk.

– Ó, a Fényre! – mordult fel Mat. – Az átkozott, francette Fényre! Ne fintorogj rám, Egwene! Szerencsések? Egyszer nem volt elég, Rand? Majdnem megöltél minket, hát nem emlékszel? Sőt annál rosszabb is történhetett volna! Inkább visszamegyek az egyik tanyára, és munkát vállalok. Inkább disznókat ganézok a hátralévő életemben!

– Te járd a saját utadat, ha úgy akarod, Mat! – felelte Rand. Moiraine nyugodt arca nem árulta el dühét, ám a fiú nem vett tudomást az aes sedai jeges tekintetéről, amellyel megpróbálta elhallgattatni. Még Lannak sem tetszett az ötlet, bár az ő kőarca semmit sem változott – az őrző mindenekelőtt a kötelességet tartotta a legfontosabbnak. Rand megteszi a kötelességét, a barátai azonban... nem szeretett embereknek parancsolgatni, a barátaival legalábbis nem tett volna ilyet. Ennyit biztosan el tud kerülni. – Neked nincs rá okod, hogy a pusztába gyere!

– De igen, szükség van rá! Legalábbis... Ó, a Fény égessen meg! Csak egy életem van, hogy eldobjam magamtól! Miért ne szerethetném ezt az egyet? – Mat idegesen, kissé talán vadul is, felnevetett. – Átkozott kapukövek! A Fényre!

Rand a homlokát ráncolta; ő volt az, akiről mindenki azt mondta, meg fog őrülni, Mat azonban úgy nézett most ki, mint aki máris az őrület határán jár.

Egwene aggódó pillantást vetett a fiúra, ám nem hozzá, hanem Randhez hajolt.

– Rand, Verin sedai mesélt nekem valamit a kapukövekről. Arról az... útról is mesélt, amelyre te mentél. Tényleg ezt akarod tenni?

– Ezt kell tennem, Egwene – gyorsan kellett haladnia, és a kapuköveknél nem létezett gyorsabb módja az utazásnak. Úgy tűnt, ezeket a Legendák Kora előtti korszakokból itt maradt emlékeket még az aes sedai-ok sem értették. Ennél gyorsabb út azonban nem létezett. Ha úgy működött, ahogy azt Rand remélte.

Moiraine türelmesen hallgatta a párbeszédet. Különösen Matet figyelte meg jól, bár Rand nem tudta volna megmondani az okát. Az aes sedai most megszólalt:

– Verin nekem is mesélt a kapukövek segítségével tett utazásodról. Akkor csupán néhány ember és ló ment veled, nem emberek százai, és ha nem is öltél meg majdnem mindenkit, ahogyan azt Mat állítja, mégis, olyan élménynek hangzott, amelyet senki sem ismételne meg szívesen. És nem is az lett a vége, amire számítottál. Ezenkívül rengeteget kellett felhasználnod hozzá az Egyetlen Hatalomból. Majdnem eleget ahhoz, hogy téged is elpusztítson, így mesélte Verin. Még ha az aielek nagy részét itt is hagynád, ugyan ki merné megkockáztatni?

– Kénytelen vagyok – felelte a fiú, és megérintette övtáskáját, amelyben az a kicsiny, kemény tárgy lapult, a levelek mögött. A nő azonban úgy folytatta, mintha Rand közbe sem szólt volna:

– És biztos vagy benne, hogy egyáltalán van kapukő a pusztában? Verin kétségkívül többet tud róluk, mint én, én azonban egyről sem hallottam ott. És ha létezik is, vajon közelebb visz bennünket Rhuideanhoz annál, ahol most tartunk?

– Vagy úgy hatszáz évvel ezelőtt – felelte a fiú – egy házaló megpróbálta megnézni Rhuideant – más alkalommal Rand élvezte volna, hogy ezúttal ő tarthat előadást Moiraine-nek, most azonban nem így érzett. Ő is túl keveset tudott ugyanis. – A fickó ugyan semmit sem látott belőle; azt állította, egy aranyvárost látott, amelyik a hegyek fölött, az égen lebegett.

– A pusztában nincsenek városok – mondta Lan. – Sem a felhőkben, sem a földön. Én már harcoltam az aielekkel. Nincsenek városaik.

Egwene bólintott.

– Aviendha is azt mondta nekem, hogy még sohasem látott várost, mielőtt elhagyta a pusztát!

– Talán így van – felelte Rand. – A házaló azonban mást is látott, valamit, ami az egyik ottani hegy oldalából állt ki. Egy kapukő volt az. Tökéletesen leírta a külsejét. Semmi más ilyesmi nem létezik a kapuköveken kívül. Amikor az egyik ilyet felidéztem a Kő főkönyvtárosának... – a fiú nem beszélt arról, mi után kutatott –, ...ő felismerte, még ha nem is tudta, mi lehet az, de amit mondtam, az elég volt ahhoz, hogy Tear egyik régi térképén megmutasson nekem négy ilyet.

– Négyet? – szólt közbe Moiraine döbbenten. – És mind Tearben? A kapukövek nem lehetnek ennyire gyakoriak!

– Négy – erősködött Rand. Az öreg, csontos könyvtáros biztos volt benne, még tépett, elsárgult kéziratokat is előbányászott, amelyek arról szóltak, hogyan próbáltak elvinni néhány „ismeretlen ereklyét a legkorábbi korszakokból” a Nagy Tárházba. De valamennyi, ilyesfajta kísérlet kudarcba fulladt, végül a teariek felhagytak velük. Ez megerősítette Rand feltételezését; a kapuköveket nem lehet elmozdítani a helyükről. – Az egyik nem egészen egyórányi lovagolásra van innen – folytatta. – Az aielek elengedték a házalót, mivel az házaló volt. Egy öszvérrel, és annyi vízzel, amennyit elbírt. Valahogyan egészen egy steddingig eljutott, a Világ Gerincében, ahol azután találkozott egy Soran Milo nevű férfivel. Az épp könyvet írt A fekete kendős gyilkosok címmel. Amikor az aielekről kerestem könyveket, a könyvtáros adott nekem egy töredezett példányt belőle. Milo az ismereteit szemlátomást egyedül azokra az aielekre alapozta, akik a steddingbe jártak kereskedni, és Rhuarc szerint egyébként majdnem mindent hibásan írt le, ám egy kapukő akkor sem lehet más, mint kapukő – Rand más térképek és kéziratok tucatjait is áttanulmányozta, amelyek Tear bemutatásával, történelmével, az ország leírásával foglalkoztak, így senki sem sejthette, valójában mit is keres.

Moiraine felhorkant, fehér kancája, Aldieb pedig megugrott, ahogyan átvette gazdája ingerült hangulatát.

– Egy állítólagos házaló állítólagos története, aki azt is állította többek között, hogy aranyvárost látott lebegni a felhők között. Tán Rhuarc is látta ezt a kapukövet? Ő járt már Rhuideanban. Még ha ez a házaló valóban eljutott is a pusztába, és látott egy kapukövet, az bárhol másutt is lehetett! A férfiak általában kissé feljavított formában adják elő a történeteiket. Felhőkben lebegő város!

– Honnan tudja, hogy nem lebegett ott? – kérdezte Rand. Rhuarc ugyan nagyot nevetett az aielekről állított, Milo könyvében szereplő, hamis történeteken, ám Rhuidean dolgában már egyáltalán nem bizonyult közlékenynek. Épp ellenkezőleg. Az aiel egyáltalán nem nyilvánított véleményt a könyvnek azon részeiről, amelyek az állítólagos Rhuideanról szóltak. Rhuideanról, a Jenn aielek földjén, a nemlétező klánén; Rhuarc körülbelül ennyit volt hajlandó mondani róla. Rhuidean nem számított beszédtémának az aielek között.

Az aes sedai egyáltalán nem találta tréfásnak a komolytalan megjegyzést, Rand azonban nem törődött vele. A nő is túl sok titkot tartott meg magának, arra kényszerítve őt, hogy vakon, bizalmi alapon kövesse. Most hadd legyen fordítva! Hadd tanulja meg az aes sedai, milyen is az, amikor dróton rángatnak valakit. Elfogadom a tanácsát, ha úgy gondolom, hogy igaza van, de többé nem fogok úgy táncolni, ahogy Tar Valon fütyül A saját feltételei szerint akart meghalni.

Egwene közelebb irányította szürke paripáját, most majdnem fej fej mellett lovagoltak Randdel.

– Rand, tényleg kész vagy kockáztatni az életünket egy... egy esély miatt? Rhuarc nem mondott neked semmit, igaz? Amikor én Aviendhát kérdezem Rhuideanról, bezárul, mint egy kagyló – Mat szánalmasan nézett ki.

Rand uralkodott az arcvonásain, hogy ne láthassa senki, rettenetesen szégyelli magát. Nem akarta megijeszteni a barátait.

– Van itt egy kapukő – mondta. Ismét megtapintotta az övtáskájában lapuló, kemény tárgyat. Ennek működnie kell.

A könyvtáros térképei igen régiek voltak, ez azonban most kifejezetten előnyt jelentett. Amikor azokat készítették, akkoriban ez a füves síkság, ahol most lovagoltak, még erdő volt, mára azonban csupán kevés fa maradt meg belőle, egy-egy szétszórt fehér tölgy, fenyőcsoport, meg vénuszhaj, magas, vékony, bütykös törzsű, egyedülálló fák, amelyeket nem is ismert. Rand könnyedén felismerte a vidéket, a hegyeket, amelyeket most magas fű takart el.

A térképen két, egymás mögötti, lankás hegyvonulat mutatott a kerek hegyek csoportja felé, ahol a kapukő állt. Ha valóban jól készítették azokat a térképeket. Ha a könyvtáros valóban felismerte a kapukövet, Rand leírása alapján, és amennyiben a zöld, gyémánt alakú jelölés valóban ősi romokat jelölt a térképen, ahogyan az öregember állította. De hát, miért is hazudott volna? Túlságosan gyanakvó lettem! Nem. Annak is kell lennem! Olyan veszélyesnek, mint egy vipera, és olyan hidegnek is kell lennem! Ez azonban távolról sem tetszett neki.

Észak felé épp, hogy ki tudta venni a kopasz, fák nélküli hegyeket, amelyeken apró pontok mozogtak, bizonyára lovak. A Nagyurak csapatai vonultak át azon a helyen, ahol egykor egy ogier liget feküdt. Rand remélte, Perrin és Loial biztonságban kijutottak a városból. Segíts nekik, Perrin, gondolta. Segíts nekik valahogy, mert én most nem tudok!

Az ogier liget azt jelentette, hogy a lankás hegyeknek már közel kell lenniük, és Rand nemsokára meg is látta őket, kissé délre; mint két, egymásba akadt nyíl, úgy álltak ott, és gerincükön fák árnyéka rajzolódott az égre. Mögöttük alacsony, kerek dombok fűborította buborékokként, egymásba nőve emelkedtek. De több domb volt, mint a régi térképen. Túlságosan is sok, ahhoz képest, hogy az egész hely kevesebb, mint egyetlen négyzetmérföldnyire terjedt ki. Ha pedig nem egyeznek a térkép megjelölésével, akkor vajon melyikben lehet az innenső oldal kapuköve?

– Az aielek sokan vannak – jegyezte meg Lan halkan –, és éles a szemük.

Rand hálásan pillantott az őrzőre, majd visszafogva Jeade'ent, Rhuarchoz léptetett, hogy megbeszélje vele a feladatot. Csak annyit tett, hogy leírta neki a kapukő kinézetét anélkül, hogy a mibenlétéről elárult volna valamit; ezt majd akkor is megteheti, ha megtalálták. Most az egyszer jó volt titkot tartani. Rhuarcnak valószínűleg egyébként sem volt fogalma arról, mi is az a kapukő. Ezt az aes sedai-okon kívül kevesen tudták. Rand sem ismerte őket, míg valaki el nem mondta neki.

A tarka csődör mellett sietve, az aiel enyhén a homlokát ráncolta – csak annyira, ami másnál egy aggodalmas fintor lett volna –, majd bólintott.

– Meg tudjuk találni ezt a dolgot – mondta, azután felemelte a hangját: – Aethan Dor! Far Aldazar Din! Duadhe Mahdi'in! Far Dareis Mai! Seia Doon! Sha'mad Conde!

Ahogyan elhangzottak a nevek, a megnevezett harcostársaságok tagjai előrefutottak, míg végül az aielek jó negyedrésze Rand és Rhuarc körül csoportosult. A Vöröspajzsosok, a Sastestvérek, a Vízkeresők, a Lándzsa Hajadonjai, A Fekete Szemek és a Mennydörgő Léptűek.

Rand Egwene barátnőjét, Aviendhát, ezt a magas, csinos lányt is meglátta, aki most büszkén, mosolytalanul nézett. A Hajadonok az ő ajtaját is őrizték, de Rand ezt a lányt nem látta, mielőtt a Kő elhagyása előtt az aielek össze nem gyűltek. A lány visszanézett rá, olyan büszkén, akár egy zöldszemű héja, majd megfordult, és a klánfőnökre figyelt.

Nos, én akartam újból egyszerű ember lenni, emlékeztette magát Rand kissé szomorúan. Az aielek kétségkívül így is bántak vele. Még a klánvezér előtt is csupán tiszteletteljesen elhallgattak, de semmi jele nem volt olyanfajta hajbókolásnak, ami másutt egy nagyurat megilletett volna. És úgy engedelmeskedtek neki, hogy látszott, azért vele egyenlőnek tartják magukat. Rand a maga számára sem várhatott ennél többet.

Rhuarc pár szóval kiadta a parancsot, az aielek pedig könnyedén futva nekiiramodtak a hegyi utaknak. Néhányan a biztonság kedvéért elkendőzték arcukat. A többiek ott maradtak állva, vagy letelepedtek a megrakott öszvérek mellé.

Majdnem az összes klán itt volt – kivéve persze a Jenn aieleket. Rand nem egészen értette, hogy a Jennek valóban léteznek-e, mert ahogyan az aielek beszéltek róluk, ám ez nem fordult gyakran elő, az alapján bármi lehetett velük a helyzet. A klánok között akadt néhány olyan is, akik egymással vérszövetségben álltak, és olyanok is, akik egymás ellenségeinek számítottak. Rand nem először tűnődött el azon, vajon mi tartja őket össze olyan régóta. Talán csak a Kő elestéről szóló próféciájuk, és Annak a keresése, Aki a Napkeltével Érkezik?

– Ennél több – felelte Rhuarc, és Rand ekkor rájött, hogy hangosan gondolkodott. – Valóban a Próféciák hoztak minket át a Sárkányfalon, és a név, amit nem mondunk ki, hívott minket Tear Kövébe – a név, amire gondolt, „A Sárkány Népe” volt, az aielek titkos neve; csupán a klánfőnökök és a Tudós Asszonyok tudtak róla, és használták, ők is csak ritkán, és kizárólag egymás között. – És a többiek? Egy seregen belül persze senki sem ontaná a másik vérét, de így, hogy a Shaaradok együtt vannak a Goshienekkel, a Taardadok a Nakaikkal és a Shaidókkal... Én is szívesen táncolnék a lándzsámmal a Shaidókkal, ha a Tudós Asszonyok nem eskettek volna meg mindenkit, aki átkelt a Sárkányfalon, hogy a hegy innenső oldalán minden aielt úgy tekintünk, mintha egyetlen harcostársaság tagjai volnánk. Még azokat a sunyi Shaidókat is... – megvonta a vállát. – Látod? Még nekem sem könnyű.

– Ezek a Shaidók a ti ellenségeitek? – kérdezte Rand, ügyetlenül ejtve a nevet, hiszen a Kőben az aielek harcostársaságok és nem klánok alapján szerveződtek.

– Mi elkerültük a vérháborút – felelte Rhuarc –, csakhogy a Taardadok és a Shaidók sosem voltak egymással barátságban; a klánok néha egymásra támadtak, ellopták egymás kecskéit vagy marháit. Az esküink visszatartottak mindnyájunkat három vérháborútól, és tucatnyi klánok és törzsek közötti ellenségeskedéstől. Nagy segítség, hogy most Rhuidean felé tartunk, bár útközben néhányan el fognak hagyni minket. A Rhuidean felé vagy az onnan utazók vérét senki sem onthatja – az aiel teljesen érzelemmentes arccal Randre nézett. – Lehet, hogy nemsokára egyikünk sem fogja a másik vérét ontani – nem lehetett eldönteni, ezt a kilátást vajon kellemesnek találja-e, vagy fordítva.

Az egyik hegy tetejéről egy Hajadon huhogva elkiáltotta magát, és karját a feje fölé emelte.

– Úgy tűnik, megtalálták a kőoszlopodat! – mondta Rhuarc.

Moiraine megfogta a zablát, és lapos pillantást vetett Randre, ahogyan a fiú, lelkesen ügetésre sarkantyúzva hátasát, ellovagolt mellette. Egwene saját kancáját Mat mellett visszafogta, és a fiú magas nyeregkápa gombjába kapaszkodva odahajolt hozzá, hogy beszéljen vele. Olyannak tűnt a jelenet, mintha a lány arra akarná rávenni Matet, hogy mondjon valamit, esetleg valamit beismerjen, a fiú heves gesztusaiból ítélve azonban Mat vagy ártatlan volt, mint egy ma született bárány, vagy pedig hazudott, mintha könyvből olvasná.

Rand leugrott nyergéből, és sietősen felhágott a lankás lejtőn, hogy megnézze, mit talált a Hajadon – Aviendha volt az – félig eltemetetten, fűvel benőve, a földben. Egy ütött-kopott, szürke kőoszlop volt az, legalább három hossz magas, és egy lépés vastag. Furcsa jelek borították a teljes felületét, és mindegyik szimbólumot jelek keskeny vonala vette körbe, amelyekről Rand úgy gondolta, hogy írás lehet. De még ha képes lett volna is olvasni azt a nyelvet – ha egyáltalán az volt –, az írást – amennyiben írást látott maga előtt –, akkor is, annyira megkopott, hogy valószínűleg olvashatatlan volt már. A jeleket már jobban ki lehetett venni. Legalábbis néhányukat; a többi akár az eső és a szél műve is lehetett.

Rand félrehúzta a füvet, hogy jobban lássa az oszlopot, majd Aviendhára nézett. A lány már a vállára engedte shoufáját, kitakarva rövid, vöröses haját, és a fiút nézte színtelen, ám kemény tekintettel.

– Nem kedvelsz engem – mondta Rand. – De miért? – Meg kellett találnia egy jelet, az egyetlent, amelyet ismert.

– Hogy nem kedvellek? – felelte a lány. – Lehet, hogy te vagy Az, Aki a Napkeltével Érkezik, egy olyan ember, akinek meg van írva a sorsa. Ugyan hogyan lehetne egy ilyet kedvelni vagy nem kedvelni? Mellesleg szabad vagy, egy vízföldi, az arcod ellenére, mégis Rhuideanba tartasz, hogy megdicsőülj, míg én...

– Míg te micsoda? – kérdezte Rand, amikor a lány félbehagyta mondatát. Lassan átkutatta a követ, lentről felfelé. Hol lehet? Két, párhuzamos hullámvonal, amelyet derékszögben egy furcsa kacskaringó metsz. A Fényre, ha a föld alatt van, akkor órákba is beletelik, mire megtalálják! Hirtelen felnevetett. Dehogyis órákba! Hiszen képes fókuszálni, és ki tudja emelni ezt a dolgot a földből, vagy Moiraine, vagy akár Egwene is megteheti. Egy kapukő ugyan ellenáll annak, ha el akarják vinni, de annyira azért meg lehet mozgatni. A hullámvonalak megtalálásában azonban a fókuszálás nem segít. Az csak úgy megy, ha végigtapogatja ezt a követ.

Az aiel nő nem válaszolt, ehelyett, lándzsáját a térdén könnyedén keresztbe vetve, kecsesen leült.

– Csúnyán bántál Elayne-nel. Nem is törődnék vele, de Elayne majdnem nővére Egwene-nek, aki pedig a barátom. Egwene ennek ellenére, továbbra is kedvel téged, ezért az ő kedvéért én is megpróbálom.

A fiú, nem véve le tekintetét a kőről, a fejét csóválta. Már megint Elayne. Néha úgy tűnt, mintha az asszonyok mind ugyanahhoz a céhhez tartoznának, ahogyan a városokban az iparosok. Ha az ember az egyikükkel összezördül, a következő tíz, akivel találkozik, már tudni fog róla, és a fejét csóválja.

Megálltak az ujjai, és visszament arra a részre, amit most vizsgált át. Annyira lekopott, hogy szinte alig lehetett kivenni, mégis, biztos volt benne, hogy a hullámvonalakat találta meg. Ezek a Tomafőnél lévő kapukövet jelképezték, nem azt, amelyik a pusztában emelkedett, de pontosan a kő alapjába vésték őket, amikor az még egyenesen állt. A csúcson lévő jelek világokat jelentettek, az alul lévők pedig kapuköveket. Ha egy fenti és egy lenti jelet egyszerre használt, akkor valószínűleg eljuthatott egy meghatározott világ meghatározott kapukövéhez. Ha csak az egyik lentit használta, akkor valamelyik evilági kapukőhöz jutott el. Például ahhoz, amelyik Rhuidean közelében állt. Már ha tudja, melyik jel az. Most van szüksége szerencsére, kiváló lehetőség ez arra, hogy teret engedjen a ta'veren sorsformáló hatalmának. Egy kéz ereszkedett a vállára, és Rhuarc szólalt meg habozva.

– Az ősi írásokban ezzel a két jellel mindig Rhuideant jelölték. Ezt a nevet hosszú ideje senki nem írta le – ujját végighúzta a két háromszögön, melyek egy-egy, kettéosztott villámra emlékeztető jelet zártak magukba. Az egyik balra, a másik jobbra mutatott.

– Tudod, hogy ez mit jelent? – kérdezte Rand. Az aiel elfordította a fejét. – A Fény égessen meg, Rhuarc, tudnom kell! Tudom, hogy nem akarsz erről beszélni, de el kell hogy mondjad! Gyerünk, ki vele, Rhuarc! Láttál ilyet már valahol?

Az idősebb férfi mély lélegzetet vett, mielőtt válaszolt volna.

– Egyszer már láttam egy ugyanilyet – szinte küzdenie kellett azért, hogy ki tudja mondani a szavakat: – Ha egy férfi elmegy Rhuideanba, akkor a Tudós Asszonyok és klánjának a tagjai a Chaendaer völgyében várakoznak, egy olyan kőnek a közelében, mint ez, itt – Aviendha felállt, és merev tartással odébb ment. Rhuarc utána nézett, és a homlokát ráncolta. – Ennél többet nem tudok, Rand al'Thor. Ne pihenjek soha többé árnyékban, ha hazudok!

Rand ujjával végigsimította a két háromszöget körülvevő, olvashatatlan írást. Melyik a kettő közül? Csak az egyik viszi el oda, ahová el akar jutni. A másik valószínűleg a világ túlsó oldalára, vagy éppen az óceán mélyére röpítené.

A többi aiel megrakott öszvéreikkel a domb tövében gyülekezett. Moiraine és a többiek leszálltak, és most lovukat kantárszáron vezetve elindultak felfelé, az enyhe lejtésű dombon. Mat saját pej heréltjét és Jeade'ent is vezette maga mögött. Igyekezett a csődört a lehető legmesszebb tartani Lan Mandarbjától. A két paripa vadul bámulta egymást most, hogy nem voltak ott lovasaik.

– Fogalmad sincs arról, mit is teszel! – tiltakozott Egwene. – Moiraine, tartsa vissza! Lóháton is eljutunk Rhuideanba! Miért hagyja, hogy folytassa? Miért nem mond semmit sem?

– Miért, mégis mit javasolsz, mit tegyek? – kérdezte az aes sedai szárazon. – Nem húzhatom el onnan a fülénél fogva! Lehetséges, hogy nemsokára kiderül, mennyire hasznos az Álmodás.

– Az Álmodás? – kérdezte Egwene éles hangon. – Mi köze az Álmodásnak mindehhez itt?

– Lennétek kedvesek nyugton maradni? – Rand fogát összeszorítva próbált meg udvarias maradni. – Épp egy fontos döntést szeretnék meghozni – Egwene dühösen a fiúra meredt, miközben Moiraine arcán semmilyen érzelem sem tükröződött. Az viszont látszott, hogy összpontosít.

– Feltétlenül erre kell mennünk? – kérdezte Mat még egyszer. – Mi bajod a lovaglással? – Rand csak ránézett, mire Mat zavartan megvonta a vállát. – Ó, a Fény égessen meg! Ha éppen egy döntésre készülsz, akkor... – Mat egy kézbe vette a két ló kantárját, a másikkal pedig előhúzott egy érmét kabátja zsebéből. Egy Tar Valon-i aranymárkát. Felsóhajtott. – Már megint ugyanaz az érme. Hogy is lehetne másképp? – végigpörgette az ujjain. – Nekem... néha szerencsém van, Rand. Hadd döntsön a szerencsém! Ha fej, akkor a jobb felé mutató háromszöget választod. Ha láng, akkor meg a másik irányba megyünk. Mit szólsz hozzá?

– Egyszerűen nevetséges! – kezdte Egwene, de Moiraine a lány karjához érve elhallgattatta.

Rand bólintott.

– Miért ne? – Egwene valamit mormogott magában. Rand csak annyit értett ebből, hogy „férfiak”, meg hogy „kisfiúk”. A hangsúly alapján nem éppen dicséret lehetett.

Mat hüvelykujja a levegőbe pöckölte az érmét. Az arany tompán megcsillant a napfényben. Pályájának legmagasabb pontján Mat utánakapott, és rácsapta a másik kezére. Ekkor habozni kezdett.

– Átkozottul könnyelmű dolog egy feldobott érmére bízni a sorsodat, Rand!

Rand, anélkül, hogy odanézett volna, kezét az egyik jelre tette.

– Ezt, itt – jelentette ki. – Ezt hozta a sors.

Mat az érmére sandított, és meglepetten pislogott.

– Igazad van! Honnan tudtad?

– Előbb vagy utóbb nekem is tudnom kell! – Egyikük sem értette, mire céloz, de Rand érezte, hogy ez most nem is fontos. Felemelte a kezét, és a jelre pillantott, amit Mattel együtt kiválasztott. A háromszög nyugat felé mutatott. A nap már lenyugodni készült. Nem tévedhetett. Egy hiba, és időt veszítenek ahelyett, hogy időt nyernének. Az lenne a lehető legrosszabb. Remélhetőleg.

Felállt, turkálni kezdett a zsebében, míg ki nem húzott egy kemény tárgyat, egy apró, sötétzöld, csillogó kőszobrocskát, amelyik pontosan illett a tenyerébe, és egy kövér képű, dagadt emberkét ábrázolt. A férfi lábát keresztbe téve ült, és egy kardot tartott a térdén. Rand hüvelykujjával megdörzsölte a figura kopasz fejét.

– Mindenki gyűljön körém, amennyire csak tud! Rhuarc, hajtsátok az állatokat is ide! Amennyire csak lehet, legyetek közel hozzám!

– Miért? – kérdezte az aiel.

– Elmegyünk Rhuideanba – Rand az apró figurát a tenyerére helyezte, és lehajolt, hogy megérintse a kapukövet. – Rhuideanba. Most, rögtön.

Rhuarc egy hosszú, kifejezéstelen pillantást vetett rá, aztán felegyenesedett, és odahívta a többi aielt. Moiraine közelebb lépett.

– Mi az? – kérdezte kíváncsian.

– Egy angreal – felelte Rand, és megforgatta a figurát. – Egy olyan, amelyet csak férfiak használhatnak. A Nagy Tárházban találtam, amikor azt az ajtót kerestem. Csak a kardja miatt tettem zsebre, de aztán felismertem. Ha arra volt kíváncsi, honnan veszem az erőt, hogy mindannyiunkat – az aieleket, a málhás állatokat, mindenkit és mindent – magammal vigyek, akkor ez rá a válasz.

– Rand – kérdezte Egwene ijedten. – Biztos vagyok abban, hogy azt hiszed, helyesen cselekszel, de bízhatsz ennyire magadban? Tényleg azt hiszed, hogy elég erős az angreal? Én még azt sem tudom, hogy tényleg az-e. Hiszek neked, ha te ezt állítod, de az angrealok nagyon különbözőek. Legalábbis azok, amiket mi, nők használunk. Némelyikük sokkal erősebb a többinél, de a nagyságuk vagy a formájuk erről még semmit sem árul el.

– Még szép, hogy biztos vagyok! – hazudta a fiú. Nem volt lehetősége arra, hogy kipróbálja erejét. Legalábbis nem úgy, hogy ilyen hatalmas mennyiségű erőt vegyen igénybe anélkül, hogy fél Tear fel ne figyelt volna arra, hogy Rand készül valamire. Ennek ellenére úgy vélte, lesz elég ereje. Amilyen apró ez az angreal, senki sem fogja hiányolni a Kőben, hacsak nem tartanak leltárt a Tárházban. Ennek meglehetősen kicsi volt a valószínűsége.

– Hátrahagytad Callandort, és ezt hoztad magaddal. Úgy tűnik, valamit már megtanultál a kapukövek használatáról. Többet, mint amit gondoltam volna.

– Verin megtanított néhány dologra – felelte a fiú. Ez igaz is volt, de legelőször Lanfear magyarázott el neki mindent. Akkor még azt hitte, hogy a nőt Selene-nek hívják, de erről ugyanúgy nem akart Moiraine-nek mesélni, mint arról, hogy Lanfear felajánlotta neki, hogy segít. Az aes sedai még a hétköznapi viselkedéséhez képest is túlzott nyugalommal fogadta a hírt, hogy Lanfear felbukkant. Pillantása olyan mérlegelőnek tűnt, mintha magában mérlegre tette volna a fiút.

– Légy óvatos, Rand al'Thor! – jelentette ki jeges, mégis dallamos hangján. – Minden ta'veren megváltoztatja a Mintát ilyen vagy olyan módon, de egy hozzád hasonló erejű ta'veren a Korcsipkét mindörökre szétszaggathatja.

Rand azt kívánta, bárcsak kitalálhatná az aes sedai gondolatmenetét. Annak is örült volna, ha tudja, mire készült a nő.

Az aielek öszvéreikkel feljöttek a lejtőn, és elfoglalták az egész csúcsot, amikor Rand és a kapukő köré gyűltek. Vállvetve álltak. Csak Moiraine és Egwene állt egy kicsit arrébb. Rhuarc intett a fiúnak, mintha csak azt akarná mondani: „Bevégeztetett. Mostantól kezdve minden rajtad múlik.”

Rand megmarkolta a csillogó, zöld angrealt. Eszébe jutott, talán meg kellene az aieleknek parancsolni, hogy hagyják hátra málhás állataikat, de nem tudta, hogy tényleg rá tudja-e bírni őket erre, és mindent magával akart vinni, hogy mindenki érezze, jól csinálta azt, amit meg kellett tennie. A pusztában mindenről dönthet az aielek jóindulata, akik most kifejezéstelen tekintettel figyelték. Néhányan közülük elkendőzték arcukat. Mat idegesen pörgette ujjai között a Tar Valon-i aranymárkát, Egwene-nek pedig kiült az izzadság a homlokára. Csupán kettőjükön lehetett látni a félelmet. Nem volt értelme még tovább várni. Egyszerűen gyorsabban kellett cselekedni annál, mint amire a többiek számítottak.

Beburkolózott a semmibe, és kinyúlt az Igazi Forrás után. A betegesen villódzó fény ismét ott volt, közvetlenül a háta mögött. Az Egyetlen Hatalom eltöltötte, az élet lélegzete, a szél, amelyik tölgyfákat tudna kicsavarni, a virágok illatát magával hozó, nyári szellő, amelybe egy trágyadomb rohadó bűze is belekeveredett. Az Ürességben lebegett, maga előtt tartva a villámmal kettészelt háromszöget, és az angrealon keresztül belenyúlt. Mélyen magába szívta a saidin dühöngő viharát. Mindenkit magával kellett vinnie. Nem lehetett nehéz a dolog. Szilárdan tartotta a jelképet, magába szívta az Egyetlen Hatalmat, és addig nem engedte el, míg úgy nem érezte, hogy szétrobban. Aztán még egy kicsit. És még egyet.

A világ egyik pillanatról a másikra eltűnt a szeme elől.

Huszonharmadik fejezet

A kapu túlsó oldalán

Egwene megbotlott, és karját lova nyaka köré fonta, amikor a talaj hullámzani kezdett a lába alatt. Körülötte az aielek a hörgő, ágaskodó öszvérekkel küszködtek, akik megcsúsztak a sziklás, kopár lejtőn. Tel'aran'rhiodra emlékeztető hőség csapott le a lányra, és a levegő remegett a szeme előtt. A talaj a cipőjén keresztül égette a talpát. Bőre fájdalmasan viszketett, de csak egy pillanatig, mert ekkor minden pórusából ömleni kezdett az izzadság. Ruhája átnedvesedett, de a levegő olyan forró volt, hogy a veríték azonnal elpárolgott.

A megvadult öszvérek és a magas aielek szinte teljesen elfedték előle a kilátást a környékre, de hol itt, hol ott egy-egy pillanatra feltűnt a táj. Egy vastag, szürke kőoszlop tornyosult alig háromlépésnyire tőle, ferdén a talaj fölé. A szélfútta homok olyan simára csiszolta, hogy már alig lehetett megállapítani, tényleg a teari kapukő párját látja-e. Szétszabdalt, sziklaplatókká nyomorodó hegyek – melyek úgy néztek ki, mintha egy óriás fejszéje hasította volna ki őket a földből –, nyúltak messzire a felhőtlen égből könyörtelenül alátűző nap alatt. És mégis, a hosszan elnyúló, kopár völgy mélyén széles ködsáv húzódott. A köd úgy gomolygott, mint a felhő. A perzselő napnak tulajdonképpen percek alatt el kellett volna párologtatnia, de a gomolyagok érintetlenek maradtak. És ebből a fortyogó szürkeségből tornyok törtek a magasba, némelyik hegyes tetővel, míg mások félbehagyva, mintha csak a kőművesek még dolgoznának rajtuk.

– Igaza volt! – mormogta halkan. – Egy város, a felhők között.

Mat megragadta kantárját, és tágra nyílt szemmel körülnézett.

– Sikerült! – ránevetett a lányra. – Egwene, sikerült! Anélkül, hogy... A Fény égessen meg, tényleg itt vagyunk! – Meglazította inggallérjának zsinórját. – A Fényre, de meleg van! A Fény égessen meg, ha nem igaz!

Hirtelen észrevették, hogy Rand a földön térdel. Kezével a sziklákban kapaszkodott. Egwene, kancáját maga mögött húzva, keresztülpréselte magát az aielek tömegén. A következő pillanatban már Lan is a fiú mellett volt, hogy talpra segítse. Moiraine is odaért, és a legnagyobb lelki nyugalommal vizsgálni kezdte a fiút. Csupán enyhén összeszorított ajka árulkodott belső feszültségéről.

– Tényleg sikerült! – hörögte Rand, és körülnézett. Csak az őrzőnek köszönhette, hogy nem esett össze. Arca elgyötörtnek és kimerültnek látszott, mintha csak a halálos ágyán feküdne.

– Nagyon sok erőbe került – jelentette ki Moiraine hűvösen. Nagyon is hűvösen. – Az angreal nem volt elég erős erre a feladatra. Nem szabad még egyszer ilyesmivel próbálkoznod! Ha belevágsz valamibe, akkor azt előtte alaposan meg kell fontolnod, és csak akkor cselekedj, ha azzal valóban fontos célt akarsz megvalósítani! Másként nem megy.

– Én nem kockáztatok, Moiraine. Mat az, aki kockázatot vállal – Rand kényszerítette magát, hogy kinyissa jobb tenyerét. Az angreal, ez a parányi, kövér emberke, belemélyesztette kardja hegyét a kezébe, a beleégetett gém mellé. – De talán igaza van. Talán valamivel erősebbre lett volna szükségem. Egy kicsivel... – kényszeredetten felnevetett. – De még így is működött, Moiraine! Ez a legfontosabb. Előnyre tettem szert mindenkivel szemben. Sikerült!

– Csak ez az, ami számít – szólalt meg Lan, bólintva.

Egwene felháborodottan nyekkent egyet. Férfiak. Az egyik majdnem végzett magával, és megpróbál úgy csinálni, mintha csak tréfáról lenne szó, a másik pedig nekiáll bizonygatni, hogy helyesen cselekedett. Hát sosem nőnek már fel?

– Az Egyetlen Hatalom használata utáni kimerültség különbözik minden más kimerültségtől – jelentette ki Moiraine. – Nem tudlak teljesen megszabadítani tőle, ahhoz túl nagy volt a megerőltetés, de megteszek minden tőlem telhetőt. Talán az, ami megmarad a fájdalomból, majd emlékeztetni fog arra, hogy legközelebb óvatosabb legyél! – Az aes sedai tényleg dühbe gurult. Ám ennek ellenére nem lehetett nem észrevenni elégedettségét.

A saidar izzása vette körül, amikor felemelte kezét, és megfogta Rand fejét. A fiú megborzongott, és felnyögött. Aztán remegni kezdett, kiszakította magát Moiraine kezéből, és elrántotta magát Lan szorításából is.

– Először kérdezzen meg, Moiraine! – mondta hidegen. Az angrealt visszadugta övtáskájába. – Legközelebb először kérdezzen meg. Nem vagyok az ölebe, amivel azt csinálhat, amit akar, akkor, amikor azt akarja! – Összedörzsölte tenyerét, mintha csak a rászáradt vért akarná letörölni.

Egwene ismét felszisszent. Gyermetegnek és a legnagyobb mértékben hálátlannak találta Rand reakcióját. A fiú most már képes volt megállni a saját lábán, de szemében még mindig érződött a fáradtság. A lánynak nem kellett ránéznie Rand kezére ahhoz, hogy tudja, a parányi seb úgy eltűnt, mintha sosem lett volna ott. Mennyire hálátlan! Meglepő módon Lan nem szidta össze a fiút, amiért így beszélt Moiraine-nel.

A lány ekkor rájött, hogy az aielek nagyon csendben vannak, amióta sikerült megnyugtatni az öszvéreket. Gyanakodva bámulták a környéket, de nem lefelé, a völgybe néztek, vagy a ködbe burkolózó város irányába, amelyik valószínűleg nem más, mint Rhuidean, hanem a két tábor felé, melyeket a völgy két oldalán, nagyjából félmérföldnyire lehetett látni. Az alacsony, oldalt nyitott sátrak csoportjai, melyek közül az egyik kétszer akkora volt, mint a másik, valósággal rátapadtak a hegyoldalra, és csak alig lehetett észrevenni őket, viszont az ott gyülekező, szürkésbarna ruhát viselő, kezükben rövid dárdát és lövésre kész szaruíjakat tartó aieleket jól lehetett látni. Aki eddig még nem kendőzte el magát, az gyorsan az arca köré tekerte a fekete sálat. Harcra készen, ám mégis nyugodtan várakoztak.

– Rhuidean békéje – hallatszott egy asszony hangja, messze fentről, és Egwene érezte, hogy a mellette álló aielek fellélegeznek. A sátrak között állók felfedték arcukat, bár még mindig gyanakodva figyelték az újonnan jötteket. Egwene most észrevette, hogy van még egy harmadik tábor is, messze, fent a hegyoldalban. Néhány alacsony sátor állt ott egy parányi, sima kiugrón. Négy asszony közeledett ebből a táborból lefelé, komoly, méltóságteljes mozgással. Sötét, bő szoknyát és buggyos, fehér blúzt viseltek. A hőség ellenére vállukon barna- vagy szürke vállkendőt viseltek, és aranyból meg elefántcsontból készült nyakláncokat és karkötőket hordtak. Az asszonyok közül kettőnek ősz volt a haja, míg egyiküké aranyszínű, mint a nap. Mindannyian hagyták, hogy hajuk hosszúra nőjön, majdnem a csípőjükig leért, és a hosszú fürtöket csupán a homlokukra tekert kendők tartották össze.

Egwene felismerte a két ősz hajú nő egyikét. Amys közeledett, az a Tudós Asszony, akivel Tel'aran'rhiodban ismerkedett meg. Ismét feltűnt neki, hogy mennyire elüt Amys napbarnított arca hófehér hajától. A Tudós Asszony egyszerűen nem tűnt elég öregnek. A másik ősz hajú nőnek az arca ráncos volt, mint egy nagymamáé, míg a harmadik, akinek sötét hajában szürke csíkok derengtek, hasonló korúnak tűnt. Egwene biztos volt abban, hogy mind a négyen Tudós Asszonyok, valószínűleg ugyanazok, akik aláírták a Moiraine-nek küldött levelet.

Az aiel asszonyok tízlépésnyire megálltak a kapukő körül gyülekezők fölött, és a nagymamára emlékeztető nő kitárta a karját. Öreges, de még mindig erőteljes hangon megszólalt:

– Rhuidean békéje legyen veletek! Aki eljött Chaendaerba, az békében térjen meg erődjébe! Nem lesz vérontás!

Erre a Tearből érkezett aielek szétszéledtek, és nekiláttak, hogy elosszák egymás között az öszvéreket és a kosarak tartalmát. Ezúttal nem a harcostársaságok szerint csoportosultak. Egwene több csoportban is meglátta a Lándzsa Hajadonjait. Néhány csoport azonnal felkerekedett, s útközben ugyanúgy elkerülték a többieket, mint a táborokat, akármit is beszéltek az előbb Rhuidean békéjéről. Mások elindultak a két nagy tábor egyike felé, ahol az emberek végre letették fegyvereiket.

Nem mindenki bízott annyira Rhuidean békéjében. Lan elengedte ugyan kardja markolatát, de keze még mindig ott pihent a fegyver közelében. Egwene észre sem vette, hogy az őrző mikor kapott fegyveréhez. Mat gyorsan visszacsúsztatott néhány kést ingujjába. Rand csak ott állt, hüvelykujját övébe akasztva, de arcán jól látszott a megkönnyebbülés.

Egwene körülnézett, és Aviendhát kereste, hogy a lány megválaszolja néhány kérdését, mielőtt Amysszal beszélne. Itt, saját hazájában az aiel lány bizonyára valamivel nyíltabban beszélne a Tudós Asszonyokról. Észrevette a Lándzsa Hajadonját, aki egy jókora jutazsákot cipelt, amelyben jól hallhatóan fémtárgyak ütődtek össze. A vállára két, összetekert faliszőnyeget dobott, és gyors léptekkel elindult az egyik nagy tábor felé.

– Te itt maradsz, Aviendha! – szólalt meg hangosan és érthetően az őszbe forduló, fekete hajú Tudós Asszony. Aviendha megtorpant, mintha gyökeret vert volna a lába, és a talajt bámulta.

Egwene oda akart menni hozzá, de Moiraine halkan megszólalt:

– Legjobb, ha nem avatkozol be! Kétlem, hogy most a rokonszenvedre lenne szüksége, vagy bármi másra, amivel segíthetnél.

Egwene akaratlanul is bólintott. Aviendha úgy nézett ki, mint aki csak azt akarja, hogy hagyják békén. Mit akarnak tőle a Tudós Asszonyok? Talán megszegett valamilyen előírást, vagy vétett valamilyen törvény ellen?

Ő maga kifejezetten örült volna valamilyen társaságnak. Most, hogy nem vették körbe az aielek, úgy érezte, mindenki őket bámulja, és valóban, valamennyi sátorból az ő irányukba néztek az emberek. Azok az aielek, akikkel együtt voltak Tear kövében, ha nem is feltétlenül barátságosan, de udvariasan viselkedtek. A táborlakók viszont sem barátságosnak, sem udvariasnak nem tűntek. Késztetést érzett, hogy kinyúljon a saidar felé. Csak az tartotta vissza, hogy ott volt vele Moiraine, komolyan és a homlokán csillogó izzadság ellenére hűvösen, meg Lan, aki ugyanolyan közömbösnek tűnt, mint a környékbeli sziklák. Ők bizonyára tudnák, ha veszély fenyegetne. Amíg ők elviselik a helyzetet, addig ő is kibírja. Ennek ellenére örült volna, ha az aielek nem bámulják annyira. Rhuarc mosolyogva elindult felfelé az emelkedőn.

– Visszajöttem, Amys, ha nem is azon az úton, amire számítottunk, ezt lefogadom!

– Tudtam, hogy ma itt leszel, szívem árnyéka! – A nő kinyújtotta karját, hogy megérintse a férfi arcát. Barna stólája lecsúszott alkarjáról. – Az asszonytársam is a szívét küldi neked!

– Szóval, erre gondolt, amikor az Álmodásról beszélt! – mondta Egwene halkan Moiraine-nek. Csak Lan állt elég közel hozzájuk, hogy meghallja, amit mondott. – Tehát ezért volt hajlandó megengedni Randnek, hogy megkíséreljen a kapukő segítségével idehozni minket. A Tudós Asszonyok tudtak erről, és ezt megírták a levelükben. Nem, ennek így sincs értelme! Ha egy kapukőről írtak volna, akkor nem próbálta volna Randet lebeszélni az egészről. Pedig ők tudták, hogy ma ide fogunk jönni.

Moiraine bólintott anélkül, hogy levette volna pillantását a Tudós Asszonyokról.

– Azt írták, hogy ma találkozni fogunk itt, a Chaendaer lábánál. Úgy véltem, ez eléggé... valószínűtlen, míg Rand meg nem említette a kapuköveket. Amikor kiderült, hogy biztos a dologban, hogy itt is van egy, és nem hagyta magát meggyőzni az ellenkezőjéről... az egyszerűség kedvéért fogalmazzunk úgy, hirtelen elég valószínűnek tűnt nekem, hogy ma eljutunk a Chaendaer lábához.

Egwene beszívta a forró levegőt. Szóval, egy Álmodó erre is képes! Alig tudta kivárni, hogy még többet tudjon meg erről. Rhuarc után akart szaladni, hogy az bemutathassa Amysnak, hogy ismét bemutatkozhasson, de Rhuarc pillantása szinte elmerült Amys szemében. Nemigen akarhatták, hogy bárki is megzavarja őket.

Mindkét táborból elindult egy-egy férfi felfelé. Az egyik egy hatalmas termetű, széles vállú, tűzvörös hajú alak volt, még nem egészen középkorú, míg a másik valamivel idősebb, sötétebb bőrű, cseppet sem alacsonyabb, viszont karcsúbb. Néhány lépésnyire megálltak Rhuarctól és a Tudós Asszonyoktól. A cserzett arcú, idősebb férfi az övébe tűzött, széles pengéjű késtől eltekintve, semmilyen látható fegyvert nem viselt magánál, a másik viszont lándzsákat és bőrpajzsot is hozott magával, és fejét büszkén a magasba emelte. Vad és komor pillantást vetett Rhuarcra. Rhuarc nem törődött vele, hanem az idősebbikhez fordult:

– Látlak, Heirn! Valaki a klánok vezetői közül úgy gondolta, hogy már meghaltam? Ki akar a helyemre állni?

– Látlak, Rhuarc! Egyetlen Taardad sem indult el Rhuideanba, és nem is készül erre. Amys azt mondta, hogy idejön, hogy találkozzon ma itt veled, és vele jöttek ezek a Tudós Asszonyok is. Fogtam hát a Jindo klán férfiait, hogy biztonságban elkísérhessük őket.

Rhuarc komolyan bólintott, Egwene-nek az volt az érzése, éppen valami fontos dolgot beszéltek meg, vagy legalábbis utaltak rá. A Tudós Asszonyok rá sem néztek a lánghajú férfire, ugyanolyan kevéssé, mint Rhuarc vagy Heirn, ám a jövevény arca tűzvörössé vált, mintha csak valamennyien a szemébe néztek volna. Egwene segélykérően Moiraine felé pillantott, de válaszul csupán egy alig látható fejcsóválást kapott. Az aes sedai sem értette a dolgot.

Lan közelebb hajolt, és halkan magyarázni kezdett:

– Egy Tudós Asszony háborítatlanul elmehet mindenhová, bármelyik erődbe, akármelyik klánhoz is tartozik. Azt hiszem, még a vérbosszú törvénye sem vonatkozik rá. Ez a Heirn azért jött ide, hogy megvédje Rhuarcot a másik tábor lakóitól, de ha ezt nyíltan kimondaná, azzal vétenének a szokásjog ellen.

Moiraine a magasba húzta a szemöldökét, mire Lan még hozzáfűzte:

– Nem tudok sokat róluk, de gyakran harcoltam ellenük, mielőtt megismerkedtem volna veled. Csak te sosem kérdeztél róluk.

– Ezen változtatunk – válaszolta az aes sedai szárazon.

Amikor Egwene visszafordult a Tudós Asszonyok és a három férfi felé, hirtelen szédülni kezdett. Lan egy nyitott bőrkulacsot nyomott a kezébe, mire Egwene hátrahajtotta a fejét, és hálásan inni kezdett. A víz ugyan meleg volt, és íze átvette a bőr illatát, de ebben a hőségben úgy ízlett, mintha most csobogott volna elő egy forrásból. A lány átnyújtotta a félig üres kulacsot Moiraine-nek, aki azonban csak egy keveset ivott, majd visszaadta Egwene-nek. Egwene gyorsan kiitta a maradékot, és boldogan becsukta a szemét. Aztán gyorsan újra kinyitotta, mert víz zúdult a fejére. Lan a másik kulacs tartalmát a fejére öntötte. Moiraine haja is tiszta víz volt.

– Ez a hőség végezhet veled, ha nem vagy hozzászokva – magyarázta az őrző, miközben benedvesített két, egyszerű vászontörülközőt, melyeket a zubbonya alól húzott ki. Utasítására a két nő a homlokára tekerte a nedves törülközőket. Rand és Mat ugyanezt tette. Lan semmit sem csinált, hogy megvédje saját fejét a napsugaraktól. Ezt a férfit szemmel láthatóan semmi sem hozta ki a sodrából.

Még mindig tartott a csend Rhuarc és a két másik aiel férfi között, ám a törzsfő ekkor végre odafordult a tűzvörös hajú harcoshoz:

– A Shaido törzsnek új főnökre van szüksége, Couladin?

– Suladric halott – felelte a férfi. – Muradin bement Rhuideanba. Ha csődöt mond, akkor követni fogom.

– Nem kérted az engedélyünket, Couladin – mondta erre az öreganyóra emlékeztető, halk, de mégis erős hangú Tudós Asszony. – Ha Muradin csődöt mond, akkor először minket kell megkérdezned! Négyen vagyunk, tehát éppen elegen, hogy döntést hozhassunk.

– Jogom van hozzá, Bair! – vágta rá Couladin hevesen. Úgy tűnt, nincs hozzászokva ahhoz, hogy ellenkezzenek vele.

– Jogod van hozzá, hogy megkérj minket – felelte a vékony hangú asszony. – Nekünk pedig jogunk van rá válaszolni. Nem hiszem, hogy megkapod az engedélyt arra, hogy belépj Rhuideanba, bármi történjen is Muradinnal. Lélekben nem vagy elég erős, Couladin! – A nő igazgatni kezdte szürke stóláját, és egy mozdulattal jelezte, már így is többet mondott annál, mint amennyi helyénvaló lett volna.

A vörös hajú férfi arca ismét kipirult.

– Fivérem a törzs főnökeként fog visszatérni, és dicső útra vezetjük a Shaidókat! Mi majd... – elhallgatott, és jól láthatóan remegett.

Egwene úgy döntött, hogy figyelmesen szemmel tartja, amíg itt van a közelében. A férfi az otthoni Congarokra és Coplinokra emlékeztette. Azok is fennhéjázóak és kötekedőek voltak. Eddig még nem találkozott egyetlen olyan aiellel sem, akit ennyire elragadtak az érzelmei.

Amys ekkorra már egy másik témával foglalkozott.

– Jött veled valaki, Rhuarc – tért a lényegre. Egwene azt hitte, hogy az asszony vele akar beszélni, ám Amys Randre nézett. Moiraine-t szemmel láthatóan nem lepte meg a dolog. Egwene azon töprengett, mi állhatott még abban a levélben, amit a négy Tudós Asszony írt Moiraine-nek, és amit az aes sedai nem mesélt el neki.

Rand egy pillanatra kábultnak látszott, habozott, de azután fellépdelt az emelkedőn, és megállt Rhuarc mellett, pontosan az asszonyok szemmagasságában. Fehér inge rátapadt testére, és a nadrágján is sötét izzadságfoltok látszottak. A fejére kötött fehér sállal cseppet sem tűnt olyan lenyűgözőnek, mint korábban a Kő Szívében. Kicsit különös módon hajolt meg. Bal lábával előrelépett, bal kezét a térdén nyugtatta, míg jobbját a tenyerével felfelé tartotta.

– A vér jogán – szólalt meg – az engedélyeteket kérem, hogy beléphessek Rhuideanba. Őseim dicsőségére, és emlékezve mindarra, ami egyszer volt.

Amys pislogott a meglepetéstől, Bair pedig morogva így szólt:

– Ez az engedélykérés ősi módja, de a kérés elhangzott. A válaszom pedig: igen.

– Én is igent mondok, Bair – jelentette ki Amys. – Seana?

– Ez az ember nem is aiel! – hördült fel Couladin dühösen. Egwene-ben feltámadt a gyanú, hogy ez a férfi állandóan felmérgesíti magát valamivel. – Már azért is halált érdemel, hogy egyáltalán idejött! Miért hozta magával Rhuarc? Miért...

– Szeretnél te is Tudós Asszony lenni, Couladin? – kérdezte Bair, homlokán egyre mélyülő ráncokkal. – Ölts szoknyát magadra, és gyere velem, hogy megállapíthassam, alkalmas vagy-e a kiképzésre! Addig azonban hallgatnod kell, ha egy Tudós Asszony beszél!

– Az anyám aiel volt! – tört ki Randből.

Egwene a fiúra meredt. Kari al'Thor akkor halt meg, amikor Egwene alig került ki a bölcsőből, de ha Tam felesége aiel asszony lett volna, arról Egwene biztosan tudott volna. Moiraine-re pillantott, de az aes sedai nyugodtan, semmitmondó arckifejezéssel bámult maga elé. Rand tényleg úgy nézett ki, mint egy aiel, magas volt, szürkéskék szemű és vöröses hajú, de az egész akkor is nevetségesnek tűnt!

– Nem az anyád. – Felelte Amys megfontoltan. – Az apád. – Egwene a fejét csóválta. Ez volt ám a bolondság! Rand szóra nyitotta a száját, ám Amys nem hagyta beszélni. – Seana, te mit mondasz?

– Igen – válaszolta az őszülő hajú nő. – Melaine?

Négyük közül az utolsó, a csinos, vörös-arany hajú nő, aki talán alig lehetett tíz vagy tizenöt évvel idősebb Egwene-nél, még habozott.

– Be kell teljesülnie – mondta végül, bár bizonytalanul. – Az én válaszom is igen.

– Megkaptad hát válaszodat – fordult Amys Randhez. – Beléphetsz Rhuideanba, és... – elhallgatott, amikor Mat odacammogott hozzájuk, és ügyetlenül utánozni próbálta Rand meghajlását.

– Én is engedélyt kérek arra, hogy bemehessek Rhuideanba – mondta bizonytalanul. A négy Tudós Asszony rámeredt. Rand döbbenten Mat felé fordult. Egwene úgy gondolta, nála aztán senki sem lepődhetett meg jobban, de figyelmen kívül hagyta Couladint. Az aiel hörögve megragadta egyik lándzsáját, és Mat melle felé döfött.

Amyst és Melaine-t körülvette a saidar izzása. A Levegő szálai csaptak le a tűzhajú férfira, és egy tucatnyi lépésre hátralökték.

Egwene tágra nyitott szemmel meredt a jelenetre. Az aielek képesek voltak az Egyetlen Hatalmat használni. Vagy legalábbis ketten közülük. Hirtelen rádöbbent, hogy Amys arcának fiatalos simasága pontosan olyan, mint az aes sedai-ok bőrének ráncmentes kortalansága. Moiraine meg sem rezzent. Egwene azonban látta rajta, hogy lázasan gondolkodik. Nyilvánvaló, az aes sedai ugyanúgy meglepődött, mint ő.

Couladin feltápászkodott, és görnyedten megállt.

– Elfogadjátok ezt az idegent, mintha közénk tartozna! – hörögte, és Randre mutatott azzal a lándzsával, amivel az előbb Matet akarta megölni. – Ha így döntöttetek, hát akkor így legyen! Ő akkor is csak egy elpuhult vízföldi, és Rhuidean majd végezni fog vele! – A lándzsa ismét Matre mutatott, aki megpróbált feltűnés nélkül visszadugni egy kést az ingujjába. – De ő...! Meg kell halnia, amiért eljött ide! És már az is szentségtörés, hogy engedélyt mert kérni arra, hogy beléphessen Rhuideanba! Aki nem vérünk, az nem mehet be oda! Senki!

– Menjél vissza a sátraidhoz, Couladin! – nézett rá Melaine hidegen. – Te is, Heirn! És te is, Rhuarc! Ez itt a Tudós Asszonyok dolga, és nem a férfiaké, kivéve persze azokat, akik engedélyt kértek. Menjetek! – Rhuarc és Heirn bólintottak, és elindultak a kisebbik csoport sátor felé. Útközben beszélgettek. Couladin tekintete rávillant Randre és Matre, dühös pillantást vetett a Tudós Asszonyokra, majd mereven megfordult, és büszkén kihúzva magát, elindult a nagyobbik tábor felé.

A Tudós Asszonyok egymásra néztek. Aggódhattak, amennyire Egwene meg tudta állapítani, bár az aiel nők legalább annyira értettek ahhoz, hogy érzelmeiket eltitkolják, mint az aes sedai-ok.

– Nem engedhetjük – mondta végül Amys. – Fiatalember, nem tudod, mit csináltál! Menj vissza a többiekkel! – Pillantása végigsiklott Egwene-en, Moiraine-en és Lanon, akik lovukat kantárszáron tartva, most már egyedül álltak a szélkoptatta kapukő mellett. Egwene látta, hogy Amys nem ismerte fel.

– Nem tehetem – Mat hangjából kétségbeesés csendült ki. – Már ilyen messzire eljöttem, de ez ugye nem számít, igaz? Be kell mennem Rhuideanba!

– Nem engedhetjük – vágta rá Melaine éles hangon. Hosszú, vörös-arany haja oldalt lendült, ahogy a fejét csóválta. – Neked nem folyik aiel vér az ereidben!

Rand egész idő alatt figyelmesen szemlélte Matet.

– Velem fog jönni – jelentette ki hirtelen. – Nekem megadtátok az engedélyt, és ő velem jöhet, akár megengeditek neki, akár nem! – Ha nem is dacosan, de elszántan nézett a Tudós Asszonyokra. Eldöntötte a kérdést. Egwene tudta, milyen ilyenkor. Nem fog visszakozni, mondjanak a nők, amit akarnak!

– Nem engedhetjük! – ismételte meg Melaine határozottan, miközben társnőihez fordult. Magasba húzta kendőjét, és befedte a fejét – A törvény egyértelmű. Egy nő sem mehet két alkalomnál többször Rhuideanba, és férfi csak egyszer léphet be oda, olyan pedig egyszer sem, kinek nem aiel vér folyik az ereiben.

Seana a fejét csóválta.

– Annyi minden változik, Melaine! A régi szokások...

– Ha Ő az, aki – szólt közbe Bair –, akkor eljött a változások ideje. Aes sedai-ok állnak a Chaendaeron, és velük Aan'allein, az ő színváltoztató köpenyében. Továbbra is makacsul ragaszkodhatunk a régi szokásainkhoz, amikor tudjuk, mennyi minden fog megváltozni?

– Nem tehetjük! – felelte Amys. – Minden eljutott a változás szélére. Melaine?

Az arany-vörös hajú nő körülnézett, a hegyekre pillantott, az alattuk ködbe burkolózó városra, majd felsóhajtott, és bólintott.

– Ezzel eldöntöttük – szögezte le Amys, majd Rand és Mat felé fordult: – Ti ketten – kezdte, de aztán elhallgatott. – Tulajdonképpen mi a nevetek?

– Rand al'Thor.

– Mat. Mat Cauthon.

Amys bólintott.

– Te, Rand al'Thor, be kell, hogy menjél Rhuidean szívébe, egészen a város közepébe! Ha az a kívánságod, hogy vele menj, Mat Cauthon, akkor így legyen, de tudnod kell, hogy a legtöbb férfi sosem tér vissza Rhuideanból, és akad köztük olyan is, aki megbomlott elmével tért vissza. Nem vihettek sem ételt, sem vizet magatokkal, hogy emlékezzetek hosszú vándorutunkra a Világtörés után. Fegyvertelenül kell Rhuideanba mennetek, csak kezetekre és szívetekre támaszkodhattok, hogy a Jenneket dicsőítsétek! Ha van nálatok fegyver, akkor tegyétek le elénk a földre! Itt várnak majd rátok, amíg vissza nem tértek. Már ha visszatértek.

Rand előhúzta kését a hüvelyből, és Amys lába elé fektette. Aztán egy pillanattal később még az apró, zöld kőfigurát is mellétette.

– Más nincs nálam – jelentette ki.

Mat az övébe tűzött késsel kezdte, de nem állt meg. Tőröket húzott elő ingujjából és zubbonyából, sőt, még a nyaka mögül is, és az egészet felhalmozta az aiel nők előtt. Úgy tűnt, ez még őket is meglepte. Már abba akarta hagyni, de aztán még egyszer a nőkre pillantott, és a csizmaszárból is előhúzott egy-egy kést.

– Megfeledkeztem róluk! – mondta vigyorogva, és megvonta a vállát. A Tudós Asszonyok komor pillantása azonban letörölte a vigyort a képéről.

– Esküt tettek, hogy Rhuideanba mennek – szólalt meg Amys szertartásosan éneklő hangon, és elnézett a férfiak feje fölött. A másik három nő kórusban válaszolt:

– Rhuidean a halottak városa.

– Élőkkel nem beszélhetnek, amíg ők vissza nem térnek – énekelt tovább a nő, a többiek pedig megint válaszoltak:

– A holtak élőkhöz nem szólnak!

– Nem láthatjuk addig őket, míg az élőkhöz vissza nem jönnek! – Amys fejkendőjével lefedte a fejét, és a többiek egymás után követték a példáját. Arcukat eltakarva, kórusban mondták:

– Távozzatok az élőktől, s ne kísértsetek minket veszteségünk emlékeivel! Ne beszéljetek arról, amit a holtak látnak! – Ezután némán álltak, nem vették le a kendőt a szemük elől, és csak várakoztak.

Rand és Mat egymásra nézett. Egwene szívesen odament volna hozzájuk, hogy beszéljen velük. Pont úgy néztek ki, mint akik nem szeretnék, hogy látsszon, mennyire félnek. Ezzel azonban valószínűleg megzavarta volna a szertartást. Végül Mat keményen felnevetett.

– Hát azt hiszem, a halottak legalább egymással beszélhetnek. Kíváncsi vagyok, hogy ez... Mindegy, nem számít. Gondolod, nem lenne baj, ha lovagolnánk?

– Nem hinném, hogy jó lenne – felelte Rand. – Azt hiszem, gyalog kell mennünk.

– Ó, a Fény égesse meg a fájó lábaimat! Akkor talán induljunk! Rámegy a fél délutánunk, míg odaérünk! Már ha szerencsénk van.

Rand megnyugtatóan rámosolygott Egwene-re, miközben elindultak lefelé, mintha csak azt akarta volna mondani a lánynak, hogy nincs itt semmi veszély, és semmi rossz nem leselkedik rájuk. Mat magára öltötte jellegzetes vigyorát, ami akkor szokott feltűnni az arcán, amikor valami különösen nagy ostobaságot művelt, mint amikor például felment táncolni a háztetőre.

– Ugye, nem akarsz valami... őrültséget... csinálni? – kérdezte Mat. – Én ugyanis szeretnék élve visszajönni!

– Én is – felelte Rand. – Én is.

Gyorsan hallótávolságon kívülre kerültek; és egyre kisebbnek látszottak, lefelé a lejtőn. Amikor már csak parányi alaknak tűntek, és alig lehetett kivenni, hogy ott emberek mozognak, a Tudós Asszonyok végre levették fejükről a kendőket.

Egwene megigazította a ruháját, és azt kívánta, bárcsak ne izzadna ennyire. Ezután, lovát maga mögött húzva, odalépdelt az aiel nőkhöz.

– Amys, Egwene al'Vere vagyok. Azt mondta, hogy...

Amys, kezét felemelve elhallgattatta, és Lanra pillantott, aki most már Mandarb, Pipi és Jeade'en kantárszárát tartotta, és valamivel Moiraine és Aldieb mögött állt.

– Ez az ügy csak a nőkre tartozik, Aan'allein. Magunkra kell hagynod minket! Menj le a sátorhoz! Rhuarc majd árnyékkal és vízzel kínál.

Lan megvárta, míg Moiraine bólint, mielőtt meghajolt volna, majd elindult ugyanabba az irányba, mint korábban Rhuarc. Színváltoztató köpenye miatt néha olyan volt, mint egy szellem, amelyiknek csak a feje és a karja látszott a három ló előtt lebegni.

– Miért hívjátok így? – kérdezte Moiraine, amikor Lan hallótávolságon kívülre ért. – A Magányos Férfi. Talán ismeritek?

– Tudtunk róla, aes sedai – Amys szájából a cím úgy hangzott, mintha egyenrangú valaki szólítana meg vele egyenrangút. – A Malkierik utolsó sarja. A férfi, aki nem hagyja abba a küzdelmet az Árnyék ellen, pedig ebben a háborúban már az egész nemzete elveszett. Sok dolog miatt lehet tisztelni őt! Az álmomból tudtam, ha idejössz, Aan'allein valószínűleg veled lesz, de azt nem sejtettem, hogy engedelmeskedik neked.

– Ő az őrzőm – válaszolta Moiraine egyszerűen.

Egwene úgy vélte, az aes sedai nyugodt hangja ellenére ideges, és azt is tudta, hogy miért. Lan valószínűleg vele fog jönni? Lan bárhová elkísérné Moiraine-t. Habozás nélkül leszállna vele a halál kráterébe. És Egwene legalább ugyanilyen érdekesnek találta azt, amit Amys még mondott; „ha idejössz.” Akkor most tudták a Tudós Asszonyok, hogy idejönnek, vagy nem? Lehet, hogy egy álom megfejtése mégsem volt olyan egyszerű, mint ahogy azt remélte. Már rá akart erre kérdezni, amikor Bair megszólalt:

– Aviendha, gyere ide!

Aviendha magába roskadva ült, kissé oldalt, térdét átölelve, és a talajra meredt. Lassan felegyenesedett. Ha Egwene nem ismerte volna jobban a lányt, akkor megesküdött volna arra, hogy az fél. Aviendha valósággal vánszorgott a Tudós Asszonyok felé, aztán megállt, és táskáját meg az összetekert faliszőnyegeket letette a lába elé.

– Itt az idő – nézett rá Bair nem barátságtalanul. Ennek ellenére, szemében nyoma sem volt tárgyalási készségnek. – Addig futottál a lándzsával, amíg lehetett. Tovább, mint kellett volna!

Aviendha dacosan felemelte a fejét.

– Én a Lándzsa Hajadonja vagyok! Nem akarok Tudós Asszony lenni! Nem akarok!

A Tudós Asszonyok arca megkeményedett. Ez Egwene-t az otthoni Nőkör gyűléseire emlékeztette, amikor kihallgattak egy olyan nőt, aki éppen valami nagy ostobaság elkövetésére készült.

– Téged már amúgy is sokkal tapintatosabban kezeltünk annál, mint ami az én időmben szokás volt! – mondta Amys kőkemény hangon. – Én sem akartam jönni, amikor hívtak. Nővéreim, a Lándzsa Hajadonjai a szemem láttára törték össze a lándzsáimat. Meztelenül, a kezemet-lábamat összekötözve hoztak el Bair és Coedelin elé.

– És egy csinos, apró babával a hónod alatt – folytatta Bair szárazon. – Hogy emlékeztessenek, milyen gyermeteg módon viselkedtél. Ha jól emlékszem, az első hónap folyamán kilenc alkalommal szöktél meg.

Amys komolyan bólintott.

– És ezért úgy kellett bocsánatot kérnem, mint egy gyereknek. Minden alkalommal. A második hónapban már csak ötször szöktem el. Azt hittem, nem létezhet nálam erősebb és keményebb nő. Nem voltam elég okos. Fél évbe tellett, mire rájöttem, hogy te keményebb és erősebb vagy annál, mint amilyen én valaha is lehetek, Bair. Végül megértettem, mi a kötelességem, mivel tartozom a népemnek. Úgy, ahogy te is meg fogod tanulni, Aviendha. Az olyan nőknek, mint amilyen te meg én vagyunk, egyszerűen ez a kötelessége. Már nem vagy kisgyerek. Itt az ideje annak, hogy félretedd a babákat – és a lándzsákat –, hogy az a nő legyen belőled, amelyikre sorsod hivatott.

Egwene hirtelen felismerte, miért érzett már kezdettől fogva rokonszenvet Aviendha irányába. Most már tudta, miért akart Amys, miért akartak a többiek Tudós Asszonyt faragni belőle. Aviendha képes volt az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Pontosan úgy, mint ők, mint Elayne és Nynaeve – és természetesen Moiraine. A lány azon ritka nők egyike volt, akiket nem egyszerűen csak meg lehetett tanítani az Egyetlen Hatalom használatára, hanem akik ezzel a képességgel születtek, és valamikor megérintették az Igazi Forrást, még akkor is, ha nem tudták, mit is tesznek. Moiraine hűvös arckifejezéssel figyelt, és egészen nyugodtnak tűnt, de szemébe nézve Egwene látta, hogy igaza volt. Az aes sedai bizonyára az első pillanattól mindent tudott, amikor megismerkedett az aiel nővel. Egwene felismerte, hogy ugyanilyen kötődést érez Amys és Melaine irányában is. Ugyanezt nem tapasztalta Bair vagy Seana esetén. Csupán az első kettő tudta az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, ebben biztos volt. Most már Moiraine esetében is ezt érezte. Ez volt az első alkalom, hogy megragadta ez az érzés. Hiszen az aes sedai olyan asszony volt, aki mindig megőrizte kívülállását.

A Tudós Asszonyok egyike azonban nyilvánvalóan többet tudott kiolvasni Moiraine arckifejezéséből.

– El akarod vinni magaddal a Fehér Toronyba – mondta Bair –, hogy olyanná tegyétek, mint amilyenek ti vagytok. Ő azonban aiel, aes sedai.

– Nagyon erőssé válhat, ha megkapja a helyes oktatást – válaszolta Moiraine. – Ugyanolyan erős, mint amilyen Egwene is lehet valamikor. A Toronyban igen sokra viheti.

– Mi ugyanilyen jól kiképezhetjük, aes sedai – Melaine hangja sajátosan bizalmasnak tűnt, de zöld szemének pillantásába leheletnyi megvetés is vegyült. – Sőt, jobban is! Beszéltem már aes sedai-okkal. Ti elkényeztetitek a nőket a Toronyban. A Háromszoros Föld nem az a hely, ahol bárkit is elkényeztetnek. Aviendha már akkor tudni fogja, hogy mire mehet az erejével, amikor nálatok még csak néhány gyerekjátékot sajátíthatott volna el!

Egwene aggódó pillantást vetett Aviendhára. A fiatal nő bús pillantással méregette a talajt. Úgy tűnt, makacssága semmivé foszlott. Ha a toronybeli kiképzést kényeztetésnek tartják... Egwene novíciaként keményebben dolgozott, és sokkal szigorúban bántak vele, mint valaha is addigi élete folyamán. Elöntötte a szánalom az ifjú aiel nő iránt.

Amys kinyújtotta a kezét, mire Aviendha habozva odaadta neki a lándzsákat és a pajzsot. Összerezzent, amikor a Tudós Asszony a földhöz vágta fegyverzetét. Lassan levette a tokjába bújtatott íjat a hátáról, és azt is átadta. Ezután lecsatolta az övét, amelyről a tegez és a kése lógott. Amys, mindent átvett, majd elhajított, mintha csak szemét lenne. Aviendha minden alkalommal összerezzent. Kékeszöld szeme sarkában megcsillant egy könnycsepp.

– Muszáj ilyen durván bánni vele? – tört ki dacosan Egwene-ből. Amys és a többiek kifejezéstelen pillantást vetettek rá, ám a lány nem hagyta magát megtörni. – Ezek a dolgok fontosak a számára, maguk meg úgy csinálnak, mintha csak mocsok lenne!

– Meg kell tanulnia, hogy mocsoknak tekintse az ilyen holmikat – válaszolta Seana. – Amikor visszatér – ha visszatér –, az egészet elégeti, és a hamut szétszórja a szélben. A fémet odaadja a kovácsnak, hogy az abból egyszerű dolgokat készítsen. Övcsatot, fazekat vagy gyerekjátékot. De semmilyen fegyvert. Még egy kenyérvágó kést sem. Az elkészült dolgokat azután saját kezével osztja szét.

– A Háromszoros Föld nem tűri meg a puhányokat, aes sedai – mondta Bair. – A puha dolgok itt meghalnak.

– A cadin'sor, Aviendha – Amys az eldobott fegyverekre mutatott. – Új ruháid várni fognak rád, amikor visszatérsz.

Aviendha gépiesen vetkőzni kezdett. Ledobta zubbonyát és térdnadrágját, puha csizmáit, mindet, a halom tetejére. Meztelenül állt a forró homokban, és a lábujja sem rezdült, pedig Egwene úgy érezte, az ő lábán még így, a cipőn keresztül is égésnyomok lesznek. Eszébe jutott, amikor az ő régi ruháit elégették a Fehér Toronyban, hogy ezzel jelképezzék, régi életének vége, de az azért nem ilyen volt. Nem ennyire kegyetlen.

Amikor Aviendha a zsákot és a faliszőnyegeket is a halom tetejére kezdte rakni, Seana elvette a kezéből a kincseket.

– Ezeket visszakaphatod. Ha visszatérsz. Amennyiben nem, akkor a családod kapja meg őket, hogy emlékezzenek rád.

Aviendha bólintott. Nem látszott rajta, hogy félne. Vonakodott, dühös volt, talán dacos is, de félelem, az nem volt benne.

– Rhuideanban – folytatta Amys – három gyűrűt találsz majd, amelyek így helyezkednek el – a nő három, a közepükön egymásba fonódó kört rajzolt a levegőbe. – Bármelyiken átléphetsz. Látni fogod az előtted álló jövőt, újra és újra, különböző variációkban. Ezek a képek nem vezethetnek téged teljesen, ahogy pedig a legjobb lenne, mert egymásba vesznek, ahogyan a rég hallott történetek. Mégis, elégre fogsz emlékezni belőlük, hogy tudjad, mit kell tenned, és mit nem, bármilyen csábító dolgok is azok. Ezzel kezdődik, hogy valaki tudósnak nevezhesse magát. Néhány asszony sosem tért vissza a gyűrűkből; talán nem tudtak szembenézni a jövőjükkel. Mások, akik visszatértek ugyan a gyűrűktől, a második, Rhuidean szívébe tett utazásukat nem élték túl. Régi, kemény életedet nem egy puhányabbért adod most fel, hanem egy még veszélyesebb és még keményebb életért.

Egy ter'angreal. Amys egy ter'angrealról beszélt. Miféle hely lehet ez a Rhuidean? Egwene azon kapta magát, hogy ő is szeretne ellátogatni oda, hogy kiderítse az igazságot. Ez azonban ostobaság volt. Nem azért jött ide, hogy szükségtelen kockázatokat vállaljon egy ter'angreallal, amelyről semmit sem tudott.

Melaine felemelte Aviendha állát, és a fiatalabb nő arcát maga felé fordította.

– Erős vagy – mondta halk meggyőződéssel. – Most erős lelked és szíved az egyedüli fegyvered, de olyan biztosan kezeled őket, ahogyan azelőtt a lándzsát. Ne feledkezz meg róluk, használd őket, és akkor mindenen átsegítenek!

Egwene meglepődött. A négy asszony közül a naphajú nőről feltételezte a legkevesebb könyörületet. Aviendha bólintott, még el is mosolyodott.

– Lekörözöm azokat a férfiakat Rhuideanban! Azok nem tudnak futni!

Valamennyi Tudós Asszony sorban megcsókolta a lány mindkét arcát, és ezt mormogták a fülébe:

– Térj vissza hozzánk!

Egwene megragadta Aviendha kezét, és megszorította. Az aiel lány viszonozta a szorítást. Azután nekiiramodott, és hatalmas ugrásokkal lefutott a lejtőn. Látszott, hogy könnyűszerrel utol fogja érni Randet és Matet. Egwene aggódón figyelte a távozó lányt. Úgy tűnt, ez valami olyasmi lehet, mint amikor valaki beavatott lesz, csak éppen anélkül, hogy bármiféle novíciaképzés megelőzné, és anélkül, hogy bárki megnyugtatná utána az embert. Milyen érzés lett volna, ha már toronybeli első napján beavatottá teszik? Egwene úgy gondolta, talán bele is bolondult volna. Nynaeve-val így történt, az ereje miatt megengedték neki, hogy egyből beavatott legyen; a lány most úgy gondolta, Nynaeve ellenszenve az aes sedai-okkal szemben részben innen, abból eredhet, amit akkor tapasztalt velük kapcsolatban. Térj vissza hozzánk! – gondolta. Légy erős!

Amikor Aviendha eltűnt a szemük elől, Egwene felsóhajtott, és újra a Tudós Asszonyok felé fordult. Neki is megvolt a saját oka, amiért idejött, és ha erről nem beszél, azzal senkinek sem használ.

– Amys, Tel'aran'rhiodban azt mondta nekem, el kellene jönnöm, hogy tanuljak. Itt vagyok.

– A sietség – szólalt meg az ősz hajú asszony. – Sietnünk kellett, mert Aviendha olyan sokáig küzdött tohja ellen, és mert féltünk, hogy a Shaidók fekete kendőt öltenek, még akár ezen a helyen is, ha nem küldjük Rand al'Thort Rhuideanba, mielőtt még elgondolkodhatnak rajta.

– Azt hiszi, megpróbálták volna megölni? – kérdezte Egwene. – De hiszen ő az, akinek a keresésére a népe átkelt a Sárkányfalon! Ő Az, Aki a Napkeltével Érkezik!

Bair megigazította vállkendőjét.

– Talán ő az. Majd meglátjuk. Ha életben marad.

– A szeme az anyjáé – jegyezte meg Amys. – És az arcából is sok, mint ahogyan apjára is emlékeztet, de Couladin csak a ruháit látta és a lovát. A többi Shaido is így viselkedett volna, és talán a Taardadok is. Idegeneket nem engedhetünk erre a helyre, most pedig öten is eljöttetek. Nem, négyen; Rand al'Thor nem idegen, bárhol is nevelkedett. Egyet azonban máris beengedtünk Rhuideanba, amely szintén tiltott dolog. A változások lavinaszerűen jönnek, akár akarjuk, akár nem.

– Jönniük kell – felelte Bair, és úgy tűnt, ez a kilátás nem teszi boldoggá. – A Minta oda helyez minket, ahová jónak látja.

– Ismerték Rand szüleit? – kérdezte Egwene óvatosan. Bármit is mondanak ezek, ő még mindig meg volt győződve róla, hogy a fiú szülei Tam és Kari al'Thor.

– Ez csak őrá tartozik – felelte Amys –, ha meg akarja hallgatni. – Az asszony összeszorított szája mutatta, hogy többet nem fog beszélni erről a témáról.

– Gyere! – mondta neki Bair. – Most már nincs ok a sietségre. Gyere! Árnyékot és vizet kínálunk neked.

Egwene térde majdnem megbicsaklott, amikor meghallotta az „árnyék” szót. Az eredetileg vizes törülköző a feje körül majdnem teljesen megszáradt; feje teteje szinte forrt, és a többi részét sem érezte sokkal hűvösebbnek. Moiraine láthatóan hasonlóan hálásan követte a Tudós Asszonyokat az alacsony, nyitott oldalú sátortábor felé.

Lovaik kantárszárát egy magas, szandált és fehér, csuklyás köpenyt viselő férfi vette át. Aiel arca, mélyen ülő szeme furcsán hatott, mélyen a puha kámzsa alatt.

– Adj vizet az állatoknak – utasította Bair, mielőtt belépett volna az alacsony, faltalan sátorba. A férfi meghajtotta magát, és megérintette homlokát.

Egwene kissé vonakodva hagyta, hogy a férfi elvezesse Ködöt. Magabiztosnak látszott ugyan, de az aielek nem sokat tudnak a lovakról. Azt azonban mégsem gondolta, hogy ártana az állatoknak, és a sátor belsejében annyival sötétebb volt! Ahogy belépett, érezte, hogy sokkal hűvösebb is van, mint odakint.

A sátor teteje egy lyuk körül kicsúcsosodott, de még az alatt is alig maradt annyi hely, hogy felállhassanak. Mintha csak az aielek által viselt szürke színeket akarták volna ellensúlyozni, hatalmas, aranyrojtos, piros párnák hevertek az élénk színű szőnyegeken, amelyek olyan vastagon voltak egymásra halmozva, hogy teljesen kipárnázták a kemény talajt. Egwene és Moiraine a Tudós Asszonyokat utánozva, egyik könyöküket egy párnán nyugtatva, helyet foglaltak szőnyegeken. Körben ültek le, olyan közel egymáshoz, hogy szinte hozzáértek szomszédaikhoz.

Bair megütött egy kicsiny bronzgongot, mire két, kecses mozgású, fehér, nagy csuklyás köntösbe öltözött, fiatal lány lépett be ezüsttálcákkal. Szemüket lesütötték, akárcsak a férfi, aki elvezette a lovakat. Egyetlen szó nélkül, hajlongva kihátráltak, a csillogó tálcákat és a harmatos kancsókat viszont otthagyták.

– Víz és árnyék – mondta Bair, és felemelte a vizét. – Örömmel adjuk! Semmi kényszer ne legyen köztünk! Minden itt tartózkodót szívesen látunk, mintha csak anyavéreink volnának!

– Semmi kényszer ne legyen! – ismételte Amys és a másik kettő. Egy korty víz után az aiel nők szertartásosan bemutatkoztak. Bair, a Shaarad aielek Haido klánjából. Amys, a Taardad aielek Kilenc Völgy klánjából. Melaine, a Goshien aielek Jhirad klánjából. Seana, a Nakai aielek Fekete Szikla klánjából.

Egwene és Moiraine is bekapcsolódtak a szertartásba, bár Moiraine szája elkeskenyedett, amikor Egwene a Zöld ajah aes sedai-aként nevezte meg magát.

Mintha a víz kínálása és a bemutatkozás megtörte volna a jeget, a sátor hangulata hirtelen megváltozott. Az aiel nők kiengedtek, mosolyogni kezdtek, és ezzel véget ért a szertartásosság.

Egwene most jobban örült a vizének, mint a bornak. Itt ugyan hűvösebb volt, mint odakint, de azért elég nagy volt a forróság ahhoz, hogy még a levegővételtől is megfájduljon a torka. Amys kínálására másodszor is megtöltötte csészéjét.

A fehér köntöst viselő emberek meglepték. Ostobán hangzott ugyan, de valahogyan úgy gondolta, hogy a Tudós Asszonyokon kívül valamennyi aiel olyan lehet, mint Rhuarc vagy Aviendha, vagyis harcosok. Persze, biztosan akadtak kovácsaik meg takácsaik, meg más kézművesek, hiszen szükségük volt rájuk. Akkor miért ne lehetnének éppen szolgáik? Csakhogy Aviendha annyira meglepődött, amikor a Kőben meglátta a szolgákat, nem is engedte, hogy bármit is megtegyenek neki, ha ezt elkerülhette. Ezek az alázatosan viselkedő emberek azonban egyáltalán nem aielek módjára viselkedtek. A lány nem emlékezett rá, hogy a két nagyobb táborban is látott volna fehér ruhás alakokat.

– Egyedül a Tudós Asszonyoknak lehetnek szolgáik? – kérdezte végül.

Melaine félrenyelte a borát.

– Szolgák? – köhögte. – Ezek gai'shainok, nem pedig szolgák! – Ezt úgy mondta, mintha a kifejezéssel mindent megmagyarázott volna.

Moiraine szemöldökét ráncolva meredt a boroskupába.

– Gai'shainok? Ezt hogyan lehetne lefordítani? Úgy, hogy „Akik békét esküdtek a csatában”?

– Ők egyszerűen gai'shainok – jelentette ki Amys. A nő most értette meg, hogy vendégei nem ismerik ezt a kifejezést. – Bocsássatok meg, de hallottatok már a ji'e'tohról?

– „Becsület és kötelesség” – felelte Moiraine.

– Igen, így lehetne fordítani – bólintott Amys. – Ám a jelentése bonyolultabb. Mi a ji'e'toh elve szerint élünk, aes sedai-ok.

– Ne is próbáld nekik elmagyarázni, Amys! – figyelmeztette Bair. – Én egyszer egy hónapon keresztül próbáltam megmagyarázni egy vízföldinek, mi is az a ji'e'toh, és a végeredmény csak az lett, hogy az illető még több kérdést tett fel, mint az elején.

Amys bólintott.

– Csak a lényeget. Ha akarod, hogy elmagyarázzam, Moiraine.

Egwene légszívesebben azonnal az Álmodásról és a kiképzéséről beszélt volna, legnagyobb dühére azonban az aes sedai bólintott:

– Igen, ha lennétek olyan szívesek.

Amys bólintott Moiraine felé, és belekezdett:

– Egyszerűen fogom elmagyarázni, kik is azok a gai'shainok. A lándzsák táncában a legnagyobb ji, vagyis becsület az, ha egy felfegyverzett ellenséget anélkül érintünk meg, hogy megölnénk, vagy bármi módon megsebesítenénk.

– Azért ez a legnagyobb dicsőség, mert ez a legnehezebb – mondta Seana, és gúnyosan hunyorgott. – Ezért azután igen ritkán kerül rá sor.

– A legkisebb dicsőség az ellenség megölése – folytatta Amys. – Ölni egy gyermek vagy egy bolond is képes. A kettő között van a foglyok ejtése. Látjátok, kissé leegyszerűsítem. Rengeteg fokozat létezik. A gai'shainok ilyen foglyul ejtett emberek, bár néha egy olyan harcos is követelheti, hogy fogadják gai'shainnak, akit csak megérintettek. Ezzel csökkenti ellensége dicsőségét és a saját veszteségét.

– A Lándzsa Hajadonjai és a Kőkutyák kiváltképp híresek erről a magatartásukról – tette hozzá Seana, és éles pillantást vetett Amysra.

– Most én mondom, vagy te? Szóval, folytatva a magyarázatot: persze, néhány embert nem lehet elfogadni gai'shainként. Például a Tudós Asszonyokat, a kovácsokat, a terhes asszonyokat, illetve azokat, akiknek tíz év alatti gyermekeik vannak. A gai'shain tohhal tartozik elfogójának. Egy esztendőt és egy napot szolgál neki, alázatosan engedelmeskedik, fegyvert nem érinthet, erőszakot nem cselekedhet.

Egwene önkéntelenül is figyelni kezdett.

– És nem próbálnak meg megszökni? Én biztosan azt tenném – sosem hagyom többé, hogy bárki még egyszer foglyul ejtsen!

A Tudós Asszonyok megdöbbentek.

– Már történt ilyesmi – mondta Seana mereven –, csakhogy abban nincs semmi dicsőség. A szökött gai'shaint saját klánja visszaszolgáltatja, és elölről kell kezdenie az egy évet és egy napot. És annyi dicsőséget veszítenek így, hogy sokszor vele megy egy anyavére is gai'shainként, jóvátételnek. Ha úgy érzik, hogy a klán sok jit veszített, talán egynél többen is csatlakoznak hozzá.

Moiraine láthatóan az egészet nyugodtan fogadta, az aes sedai belekortyolt vizébe. Egwene azonban csak a fejét rázta. Ezek az aielek őrültek – ő csupán ennyit hámozott ki az egészből. Sőt, ennyi még nem is volt elég.

– Némelyik gai'shain túlzásba viszi az alázatosságot – jelentette ki Melaine rosszallóan. – Azt hiszik, ezzel dicsőséget szereznek, hogy már szinte gúnyt űznek az engedelmességből és alázatból. Ez új jelenség, és szerintem ostobaság. Semmi helye nincs a ji'e'tohban.

Bair felnevetett, és vékony hangjához képest ez most meglepően hangos kacajnak tűnt.

– Mindig is voltak ostobák! Lánykoromban, amikor a Shaaradok és a Tomanellék éjjelente lopták egymás tyúkjait és kecskéit, Chendát, a Mainden-hágó házúrnőjét egy összecsapás során arrébb lökte egy fiatal Haido Vízkereső. A nő eljött a Hajlott Völgybe, és azt követelte, hogy a fiú fogadja el gai'shainjának. A nő nem akarta, hogy a fiút illesse a dicsőség, amiért megérintette, hiszen, amikor a fiú ezt tette, egy kés volt az asszony kezében. Egy kés! Ez fegyver, érvelt a nő, úgy, mintha a Lándzsa Hajadonja lett volna. A fiú kénytelen volt teljesíteni a kívánságát, akármennyire is kinevették érte. Az ember nem küld vissza mezítláb egy házúrnőt az övéihez. Mielőtt pedig letelt volna az egy év és egy nap, a Haido és a Jenda klánok lándzsát cseréltek, és a fiú hamarosan azon kapta magát, hogy feleségül vette Chenda legidősebb leányát. Miközben az anyósa még mindig a gai'shainja volt! Megpróbálta ugyan Chendát nászajándékként átadni a feleségének, de mindkét nő azt állította, hogy így a dicsőségüktől akarja őket megfosztani. Még majdnem a saját feleségét is el kellett fogadnia gai'shainként. Csaknem újabb háborúság tört ki a Haidók és a Jendák között emiatt, mire letelt a toh.

Az aiel asszony majdnem felborult a nevetéstől, Amys és Melaine pedig a szemét törölgette, úgy kacagott.

Egwene nem nagyon értette a történetet – azt semmiképpen, hogy mi ebben a tréfa –, de azért udvariasan ő is elnevette magát.

Moiraine félretette a vizet, és helyette kezébe vette a kicsi ezüst boroskupát.

– Hallottam már férfiakat, akik arról beszéltek, hogy aielekkel harcoltak, de ilyesmiről nem hallottam még – mondta. – Kiváltképp nem olyan aielről, aki megadta magát csak azért, mert megérintették.

– Ez nem megadás – javította ki Amys. – Ez ji'e'toh.

– Senki sem akarna egy vízföldi gai'shainja lenni – folytatta Melaine. – Az idegenek nem ismerik a ji'e'tohot.

Az aiel asszonyok összenéztek, és kényelmetlenül feszengtek. Vajon miért? – tűnődött Egwene. – Á! – Az aielek számára az, hogy valaki nem ismeri a ji'e'tohot, egyenértékű azzal, mintha valaki nem tudná, mi a jó modor vagy a tisztes viselkedés.

– Közöttünk is vannak tiszteletre méltó férfiak és asszonyok – jelentette ki Egwene. – A legtöbben ilyenek vagyunk. Meg tudjuk különböztetni a jót a rossztól.

– Hát persze, hogy így van! – biztosította Bair mormogva, olyan hangsúllyal, mintha ez azért nem ugyanaz volna.

– Levelet küldtetek nekem Tearbe – váltott témát Moiraine –, még azelőtt, hogy egyáltalán odaértem volna. Több dologról is szóltatok benne, melyek egy része azóta valóra vált. Többek között, hogy ma itt fogunk találkozni – hogy itt kell ma találkoznunk! Majdnem hogy parancsot adtatok rá, hogy idejöjjek. Mégis, korábban úgy fogalmaztatok, hogy ha eljövök. Abból, amit megírtatok, mennyiről tudtátok, hogy be fog teljesedni?

Amys felsóhajtott, és félretette boroskupáját, de Bair volt az, aki megszólalt:

– Sok minden bizonytalan, még egy Álomjáró számára is. Közülünk Amys és Melaine a legjobbak, de még ők sem látnak mindent, ami van, vagy ami lehet.

– A jelen sokkal világosabb, mint a jövő, még Tel'aran'rhiodban is – mondta az aranyhajú Tudós Asszony. – Ami már folyamatban van, vagy most kezdődik, arról könnyebb megállapítani valamit, mint arról, ami csak később fog történni, vagy ami lehet, hogy megtörténik. Egwene-t vagy Mat Cauthont például egyáltalán nem is láttuk. Arra is csupán halvány esély volt, hogy a magát Rand al'Thornak nevező fiatalember eljön. Ha nem tett volna így, akkor biztosan meghalt volna, és az aielek is vele együtt. De eljött, és ha Rhuidean után életben marad, akkor legalább az aielek egy része vele együtt élni fog. Ennyit tudunk. Ha te nem jöttél volna, a fiú meghalt volna. Ha Aan'allein nem jött volna, te meghaltál volna. Ha nem mész át a gyűrűkön... – a nő hirtelen elhallgatott.

Egwene előrehajolt. Moiraine-nek be kell lépnie Rhuideanba? Az aes sedai azonban nem vett tudomást a megjegyzésről, Seana pedig gyorsan átvette a szót, hogy ezzel leplezze Melaine elszólását.

– Senkinek sincs előre kijelölve az útja. A Minta a legfinomabb csipkéből is durva zsákvásznat vagy elszakadt fonalat csinálhat. Tel'aran'rhiodban látni lehet a lehetséges jövő útjait. Ennyit, és nem többet.

Moiraine belekortyolt a borába.

– Az Ősi Nyelvet gyakran nehéz lefordítani – Egwene rábámult. Az Ősi Nyelvet? És a gyűrűk, a ter'angreal? Moiraine azonban jókedvűen folytatta: – Tel'aran'rhiod annyit jelent, hogy az Álmok Világa, vagy talán a Láthatatlan Világ. De egyik kifejezés sem pontos; a név ennél jóval bonyolultabb. Aan'allein. A magányos férfi, de úgy is lehet fordítani, hogy a férfi, aki egy egész nemzet, és még két-három másik jelentése is van. Vegyük azután azokat a szavakat, amelyeket nap mint nap használunk anélkül, hogy a jelentésükre gondolnánk! Az őrzőket „gaidinnak” hívjuk, amely azt jelenti: „fivérünk a háborúban”. Az aes sedai annyit jelent: „mindenki szolgája”. És az „aiel” szó jelentése az Ősi Nyelven: „elkötelezett”. Sőt, ennél erőteljesebb kifejezés. Egy esküre utal, ami a csontjaitokba van égetve. Gyakran gondolkoztam már azon, ugyan minek az elkötelezettjei lehetnek az aielek – a Tudós Asszonyok arca kőmerevvé vált, Moiraine azonban folytatta: – Na és a „Jenn aielek”. „Az igazi elkötelezettek”, de megint csak erősebb értelemmel. Talán az „egyedüli igaz elkötelezettek.” Talán az egyedüli igaz aielek? – Kérdőn nézett a nőkre, mintha azoknak egyáltalán nem változott volna meg az arckifejezésük. Egyikük sem válaszolt.

Mit csinál Moiraine? Egwene nagyon nem akarta, hogy az aes sedai tönkretegye az esélyeit, hogy megtanulhatja, amit a Tudós Asszonyok megtaníthatnak neki.

– Amys, beszélhetnénk most már az Álmodásról? – kérdezte.

– Ma este elég időnk lesz rá – felelte Amys.

– De...

– Ma este, Egwene. Lehet, hogy már aes sedai vagy, de most ismét tanuló leszel. Még aludnod sem szabad majd akkor, amikor te akarod, vagy elég könnyedén aludnod, hogy ne mondd el, mit láttál ébredésed előtt. Mielőtt a nap lenyugszik, megkezdem oktatásodat.

Egwene lehajtotta a fejét, és kinézett a sátorból. Az árnyék után kint úgy tűnt, mintha át akarná szúrni a nap, hőhullámok csaptak felé. A nap még csak félúton járt a hegyek fölött.

Moiraine hirtelen térdre emelkedett; ruhája hátához nyúlt, és elkezdte kigombolni.

– Feltételezem, hogy úgy kell mennem, ahogy Aviendhának – ez nem kérdés, hanem kijelentés volt.

Bair szigorú pillantást küldött Melaine felé, mire a fiatalabb asszony lesütötte szemét. Seana szólalt meg, lemondóan:

– Nem kellett volna megtudnod. Most már késő. A változás. Először egy olyan indult Rhuideanba, aki nem a mi vérünkből származik, most meg még egy.

Moiraine habozott.

– Jelent valami különbséget az, hogy megmondtátok nekem?

– Talán óriási különbséget – mondta Bair vonakodva –, de az is lehet, hogy semmit. Mi gyakran adunk útmutatást, de meg nem mondhatjuk. Amikor láttunk téged, amint átmész a gyűrűkön, akkor minden alkalommal te voltál az, aki ezt kezdeményezte, aki követelte rá a jogát, pedig nincs rá vérségi joga. Most pedig egyikünk megemlítette előtted. Akkor hát máris vannak változások ahhoz képest, amit láttunk. Ugyan ki tudná megmondani, melyek ezek?

– És mit láttatok, mi történt, amikor nem mentem?

Bair ráncos arca kifejezéstelenül nézett vissza, fakókék szemében azonban együttérzés villant.

– Már így is túl sokat árultunk el, Moiraine. Amit egy Álomjáró lát, az annyi, ami valószínűleg meg fog történni, nem pedig, ami biztosan. Ha valaki túlságosan biztos tudással halad a jövő felé, szinte biztos, hogy valami szerencsétlenséget okoz, akár azért, mert be akarják teljesíteni, amit láttak, vagy azért, mert meg akarják akadályozni, hogy megtörténjen.

– A gyűrűk kegyelméből azok az emlékek elhalványulnak – folytatta Amys. – Egy asszony tudja, hogy bizonyos dolgok – néhányuk – be fognak következni; a többi ilyet fel sem ismeri, míg nem jön el a döntés ideje, ha egyáltalán akkor felismeri. Az élet egy nagy bizonytalanság és harc, választás és változás; ha valaki előre tudná, hogyan szőtték bele élete szálát a Mintába, ahogyan a szőnyegbe szőtt fonalat is nyomon követheti, egy állat életét élné csupán. De valószínűleg inkább megőrülne. Az emberiség sorsa a bizonytalanság, a harc, a választás és a változás.

Moiraine a türelmetlenség semmilyen jelét nem mutatta, miközben hallgatta a Tudós Asszonyokat, bár Egwene gyanította, hogy az aes sedai azért türelmetlen. A nő nem szokott hozzá a prédikációkhoz; eddig általában ő volt az, aki prédikált. Csendesen hagyta, hogy Egwene segítsen neki levetkőzni, nem szólalt meg egészen addig, míg meztelenül nem kuporgott a szőnyeg szélén, és közben a hegyoldalt kémlelte, a ködbe burkolt várost a völgyben. Ekkor így szólt:

– Ne engedjétek meg Lannak, hogy utánam jöjjön! Ha meglát, meg fogja próbálni.

– Úgy lesz, ahogyan lennie kell – felelte Bair. Vékony hangja hűvösnek és eltökéltnek tűnt.

Moiraine egy pillanattal később kurtán bólintott, majd kilépett a sátorból a tűző napba. Azonnal futni kezdett lefelé, mezítláb a hegyoldalban.

Egwene elfintorodott. Rand és Mat, Aviendha, most pedig Moiraine, mind Rhuideanba indultak.

– Életben fog... maradni? Ha ezt megálmodtátok, akkor erről a részéről is tudnotok kell.

– Tel'aran'rhiodban van néhány hely, ahová senki sem léphet be – mondta Seana. – Ilyen például Rhuidean. Vagy az ogierek steddingjei. És még néhány más hely. Ami ott történik, azt még egy Álomjáró sem láthatja.

Ez persze nem volt válasz a kérdésre – hiszen azt igazán láthatták, amikor a nő kijött Rhuideanból –, csakhogy a Tudós Asszony szemlátomást többet nem akart elárulni.

– Hát, jó. Nekem is oda kell mennem? – Egyáltalán nem villanyozta fel a lehetőség, hogy kipróbálhatja a gyűrűket; az olyan volna, mintha ismét átmenne a beavatottak szertartásán. De mivel mindenki másnak mennie kellett...

– Ne légy ostoba! – figyelmeztette Amys nyomatékosan.

– Rólad semmi ilyesmit nem láttunk – tette hozzá Bair valamivel kedvesebben. – Téged egyáltalán nem is láttunk!

– És nem is engednénk meg, ha engedélyt kérnél rá – folytatta Amys. – Négy igen kell az engedélyhez, én pedig nemet mondanék. Te azért jöttél ide, hogy megtanuld az álomjárást.

– Ebben az esetben – mondta Egwene, és hátradőlt párnáján – taníts meg rá! Biztosan van valami, amivel már napnyugta előtt elkezdheted.

Melaine szigorúan meredt rá, Bair azonban kuncogni kezdett.

– Épp olyan lelkesen türelmetlen, amilyen te voltál, Amys, már amikor végre elhatároztad, hogy tanulni fogsz.

Amys bólintott.

– Remélem, meg is marad a lelkesedése, a türelmetlensége viszont lekopik róla. A saját érdekében kívánom ezt. Figyelj jól, Egwene. Lehet, hogy nehéz lesz, de el kell feledkezned arról, hogy te aes sedai vagy, ha – és hát igen, most már a tanítványunk vagy –, ha valóban tanulni akarsz. Hallgatnod kell, figyelned és azt tenned, amit feladatul kiszabnak rád. Ami pedig a legfontosabb: többet nem léphetsz be Tel'aran'rhiodba, míg arra valamelyikünk engedélyt nem ad. El tudod ezt fogadni?

Nem fog igazán komoly fejfájást okozni, hogy elfeledkezzen arról, hogy ő nem is aes sedai, hiszen valójában csak a beavatottak közé tartozott. Az egész olyannak tűnt, mintha újra novíciává kellene válnia.

– Elfogadom – válaszolta, és remélte, hogy ez nem tűnt úgy, mintha kételkedett volna a dologban.

– Jól van – válaszolta Bair. – Most akkor mesélni fogok neked néhány dolgot az Álmodókról és Tel'aran'rhiodról, mégpedig egészen általánosan. Amikor befejeztem, te megismételed mindazt, amit elsajátítottál. Ha akár csak egyetlen részletet is kihagysz, akkor ma este a gai'shain helyett te fogod elmosogatni a szennyes edényeket. Ha pedig annyira nyomorúságos az emlékezőképességed, hogy akkor sem emlékezel az egészre, ha még egyszer mindent elismételek neked, akkor... Na mindegy, erről csak akkor beszéljünk, ha sor kerül rá. Tehát, figyelj!

– Szinte minden ember képes Tel'aran'rhiodot megérinteni, ám csupán néhányan tudnak eljutni ebbe a világba. Az összes Tudós Asszony közül csak mi tudjuk magunkat átálmodni oda, és a ti Fehér Tornyotokban jó ötszáz éve nem akadt egyetlen Álmodó sem. Az Álomjárásnak semmi köze az Egyetlen Hatalomhoz, ha az aes sedai-ok ezt is gondolják. Én képtelen vagyok fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, akárcsak Seana, ám ezért még ugyanolyan jó Álomjárók vagyunk, mint Amys és Melaine. Számos ember álmában megérinti az Álmok Világát. Mivel csupán egy érintésre kerül sor, sajgó ízületekkel vagy enyhe fájdalommal ébrednek fel, pedig tulajdonképpen össze kellett volna törni a csontjaiknak, vagy akár halálos sérülést is szerezhettek volna. Az Álomjáró ezzel szemben teljesen elmerül az Álmok Világában, ezért az ő sérüléseik ébredéskor valósággá válnak. Ha valaki teljes mértékben átjut abba a világba, mindegy, hogy Álomjáró az illető vagy sem, akkor ha ott meghal, itt is vége életének. Teljes mértékben elmerülni az álomban azt is jelenti, hogy elveszítjük kapcsolatunkat az ebben a világban hagyott testünkkel. Ilyenkor nem marad visszaút, és a test meghal. Azt mesélik, hogy valamikor léteztek emberek, akik testestül átléphettek az Álmok Világába, és semmit sem hagytak itt. Ez gonosz történet, mert ezek az emberek szörnyűségeket követtek el ott. Senki nem ismételheti meg példájukat. Még ha esetleg úgy gondolod, hogy képes is lennél rá, akkor sem teheted meg, mert ezzel elveszítenéd emberi lényed egy darabkáját. Meg kell tanulnod, hogy akkor menj el Tel'aran'rhiodba, amikor azt te akarod, és olyan mértékben, ahogy az neked jónak tetszik. El kell sajátítanod, hogy megtaláld ott, amit keresel, hogy értelmezd, amit látsz, és miként hatolj be egy közeledben lévő ember álmaiba. Ilyenkor elősegítheted például a gyógyulás folyamatát. Fel kell még ismerned azokat is, akik már annyira bent járnak az álmokban, hogy vesztedet okozhatják...

Egwene figyelmesen hallgatta a nőt. A lányt lenyűgözte, hogy olyan dolgokról hallhatott utalásokat, amelyekről sosem hitte volna, hogy létezhetnek, és ezenkívül cseppnyi kedve sem volt ahhoz, hogy éjszakáját a szennyes edény mosogatásával töltse. Az egész, úgy, ahogy van, igazságtalannak tűnt. Bármi is várjon Randre és Matre, meg a többiekre Rhuideanban, legalább nem küldték be őket a konyhába, hogy mosogassanak. És én ráadásul még egyet is értettem velük! Egyszerűen igazságtalan volt a dolog. Másrészt Egwene kételkedett abban, hogy a többiek Rhuideanban több dolgot tudhatnak meg, mint amennyit itt ő a Tudós Asszonyoktól.

Huszonnegyedik fejezet

Rhuidean

A sima kavics Mat szájában egy ideje már egy csepp nyálat sem csalt elő. Kiköpte, leguggolt Rand mellé, és felnézett a talán harminclépésnyire előttük tornyosuló, szürke falra. Köd. Remélte, belül legalább hűvösebb lesz, mint idekint. És egy kis vizet is tudott volna értékelni. Ajka már kirepedezett. Levette fejéről a kendőt, és megtörölte benne az arcát, de nem sok izzadság nedvesítette be a ruhát. Már semmi nem maradt benne, amit kiizzadhatott volna. Le is kellene már ülni. Lábát főtt kolbásznak érezte a csizmájában; sőt, jócskán túl is főtt az a kolbász, ha már itt tartunk. A köd jobbra is, meg balra is jó mérföldnyire nyúlt, és a feje fölé tornyosult, mint egy óriási szikla. Egy sűrű ködből készült szikla, egy kiégett, kopár völgy közepén. Kell, hogy legyen itt víz!

És ez miért nem égett ki? A dolognak ez a része egyáltalán nem tetszett neki. Ide is épp az hozta, hogy az Egyetlen Hatalommal került kapcsolatba, és nagyon úgy tűnt, hogy most is valami hasonlóban lesz része. A Fényre, de jó lenne megszabadulni az Egyetlen Hatalomtól és az aes sedai-októl! A Fény égessen meg, de jó lenne! Bármit megtett volna, csak még egy pillanatig ne kelljen belépnie abba a ködbe.

– Ez Egwene aiel barátnője volt! Ott futott! – hörögte rekedten. Futott! Ebben a hőségben. Már a gondolattól is fájdalom nyilallt a lábába. – Aviendha, vagy hogy hívják.

– Ha te mondod – felelte Rand, és tovább tanulmányozta a ködöt. Hangja úgy szólt, mintha tele lenne a szája porral, arcát leégette a nap, és guggolva is bizonytalanul imbolygott. – De ugyan mit keresne itt, lent? És meztelenül?

Mat inkább hagyta. Rand nem is látta a lányt – barátja le sem vette a szemét a kavargó ködről, mióta elindultak lefelé a völgybe –, és valójában el sem hitte, hogy Mat látott valamit. Messze elkerülve kettőjüket, ámokfutóként rohant a lány, egyenesen bele, ebbe a fura ködbe – Matnek legalábbis így tűnt. Rand és ő azonban nem siettek, hogy kövessék a lány példáját. Mat eltűnődött azon, vajon ő is olyan rosszul néz-e ki, mint barátja. Megérintette az arcát, és elfintorodott. Biztosan éppolyan rosszul.

– Egész éjjel itt fogunk ácsorogni? Elég mély ez a völgy. Pár óra múlva itt lent besötétedik. Talán akkor hűvösebb is lesz, de nem hiszem, hogy szeretnék találkozni azokkal, amik itt portyáznak éjszakánként. Például oroszlánokkal. Úgy hallottam, a pusztában vannak oroszlánok.

– Biztos, hogy végig akarod ezt csinálni, Mat? Hallottad, mit mondtak a Tudós Asszonyok. Meg is halhatsz, vagy megőrülsz. Visszamehetnél a sátrakhoz. Pipi nyergében a vizeskulacsaidat és a vizestömlőt is megtalálnád.

Mat azt kívánta, Rand bárcsak ne emlékeztette volna rájuk. Jobb inkább nem gondolni vízre!

– A Fény égessen meg, nem akarom végigcsinálni! Végig kell csinálnom! Na és te? Nem elég neked, hogy te vagy az átkozott Újjászületett Sárkány? Emellett még egy francette aiel törzsfő is akarsz lenni? Te miért vagy itt?

– Itt kell lennem, Mat. Kell! – Hangjában beletörődés csengett, de valami más is. Valami lelkesedés. Ez a fickó tényleg őrült; ő akarta ezt!

– Rand, talán mindenkinek ezt a választ adják. Úgy értem, azok a kígyóemberek. Menj Rhuideanba! Talán egyáltalán nem is kellene itt lennünk! – Ebben valójában nem hitt, csakhogy az a köd, előtte...

Rand megfordult, és szótlanul ránézett. Végül így szólt:

– Nekem nem beszéltek Rhuideanról, Mat.

– Ó, a Fény égessen meg! – káromkodott a fiú. Valahogyan vissza akart jutni a görbe ajtó mögé, Tearbe. Zubbonyának zsebéből önkéntelenül elővette Tar Valon-i aranymárkáját, és ujjai hátán végiggurította, majd visszatette a helyére. Azok a kígyóemberek igenis válaszolni fognak még néhány kérdésére, akár akarnak, akár nem! Valahogyan, de így lesz!

Rand további beszéd nélkül felállt, és tekintetét előre szegezve, bizonytalan tempóban elindult a köd felé. Mat utána sietett. A Fény égessen meg! A Fény égessen porrá! Semmi kedvem ehhez az egészhez!

Rand jobbra fordult a sűrű ködben, Mat pedig egy pillanatig habozott, mielőtt követte volna. Végül is, csakis az Egyetlen Hatalom tarthatta fenn ezt a ködöt, amelynek a szélei szinte forrtak, és ami soha, egy ujjnyit sem vonult vissza. Az átkozott Hatalom, neki meg nincsen választása! Az első lépés után megkönnyebbült; hűvös és nedves lett a levegő. Mat kinyitotta a száját, hogy a köd megnedvesíthesse a nyelvét. Három lépés után azonban elkezdett aggódni. Az orra hegyén túl csupán alaktalan árnyakat látott. Még azt az árnyékot sem tudta kivenni, amelyik talán Rand volt.

– Rand? – olyan hangot adott ki, mintha nem is az ő szájából jött volna; mintha szavait a homály azonnal elnyelte volna, mielőtt még saját füléig eljuthatott volna. Most már abban sem volt biztos, hogy merre tart. Bármi lehetett előtte. Vagy a lába alatt. Még a lábát sem látta; a köd derékon alul teljesen beborította. Ennek ellenére gyorsítani kezdett. És ekkor hirtelen Rand mellett lépett ki, valami különös, árnyék nélküli fényre.

A köd egy hatalmas, lyukas kupolát formált, elrejtve az eget. Bugyborékoló belső felülete harsány, kék színben tündökölt. Rhuidean közel sem volt akkora, mint Tear vagy Caemlyn, ám a széles, üres utak felvették a versenyt bármelyik város utcáival. A közepükön üres földsávok húzódtak, mintha valamikor fák nőttek volna ott, és Mat hatalmas szökőkutakat meg szobrokat is látott. Az utakat óriási épületek szegélyezték, furcsa, sima oldalú márvány- kristály- és üvegpaloták; magas falaik több száz lábnyira törtek felfelé. Alacsonyabb épületeket sehol sem lehetett látni, semmi olyat, ami egyszerű kocsma, fogadó vagy istálló lehetett volna. Csak a gigantikus, vörösen, fehéren vagy kéken száz lépés magasba törő palotákat, ötven láb vastagságú, ragyogó oszlopokkal, meg hatalmas, barázdált és csavart tornyokat, amelyek némelyike a felhőkön is áttört odafent.

Minden nagysága ellenére, a várost sosem fejezték be. Az építmények közül sok fűrészfog mintában fejeződött be, látszott, hogy abbahagyták az építését. A hatalmas ablakokban színes üvegből képeket raktak ki: komoly, méltóságteljes férfiak és nők képeit, mindegyik harminc láb magas volt vagy még nagyobb, meg csillagos eget; más ablakok üveg nélkül, nyitottan tátongtak. A város befejezetlen és elhagyatott maradt. Egyik kútban sem csobogott víz. A városra úgy borult a csend, akárcsak a ködkupola. A levegő itt hűvösebb volt, mint odakint, de éppolyan száraz. A lábuk alatti sima, sápadt köveket por borította.

Mat azért odaügetett a legközelebbi kúthoz csak azért, hogy ellenőrizze, és áthajolt a csípőig érő, fehér peremén. Három meztelen nő, még egyszer olyan magasak, mint ő, fejükön egy furcsa, nyitott szájú halat tartva, bámult le a széles, poros tálba, amely legalább olyan száraz volt, mint a fiú szája.

– Hát persze – szólalt meg mögötte Rand. – Gondolhattam volna korábban is!

Mat a válla felett hátranézett.

– Mit gondolhattál volna? – Rand a kútba bámult, és hangtalan nevetéssel rázta a fejét. – Szedd össze magad, Rand! Nem őrülhetsz meg az utolsó pillanatban! Mit gondolhattál volna?

Mat visszafordította a tekintetét az üres tányérba, amikor egyszer csak gurgulázó hangot hallott. Hirtelen víz tört elő a hal szájából, olyan vastag sugárban, mint a fiú lába. Mat felkapaszkodott a peremre, és odafutott, hogy fejét hátrahajtva, száját eltátva a vízsugár alá álljon. Hideg, édes víz, olyan hideg, hogy beleborzongott, édesebb a bornál. Átitatta a haját, a zubbonyát, a nadrágját is. Addig ivott, míg már majdnem megfulladt, végül zihálva a szobornők kőlábához támaszkodott.

Rand még mindig ott állt, és a kutat bámulta, arca vörös, szája repedezett volt, és halkan nevetett.

– Semmi víz, Mat! Azt mondták, nem hozhatunk vizet, de arról nem beszéltek, ami már itt van.

– Rand? Nem akarsz inni?

Rand meglódult, majd belelépett az immár bokáig érő vízbe, és ugyanoda állva, ahol az imént Mat ivott, hasonlóképpen habzsolni kezdte a vizet, szemét behunyta, fejét hátrahajtotta, hogy a folyadék végigfolyhasson az arcán.

Mat aggódva figyelte. Ez még nem egészen őrültség, még nem. De vajon meddig állt volna ott Rand nevetve, miközben a szomjúság kővé szárította a torkát, ha ő nem szólt volna neki? Otthagyta barátját, és kimászott a kútból. A ruháját átitató víz egy része a csizmájába is beleszivárgott. A fiú nem törődött a locsogással, amit minden lépése okozott; nem volt ugyanis biztos benne, hogy ha leveszi lábbelijét, akkor képes lesz visszahúzni. Egyébként is jólesett.

A várost bámulva eltöprengett azon, mit is kereshet itt. Azok az emberek azt mondták neki, máskülönben meg fog halni, de vajon elegendő annyi, hogy egyszerűen itt van, Rhuideanban? Vagy csinálnom is kell valamit? De micsodát?

A sápadt, azúrkék fényben az üres utcák és a félig kész paloták nem vetettek árnyékot. Két lapockája között erősen bizseregni kezdett a háta. Az a rengeteg, üres ablak, ahogy mind felé mered, azok a félbehagyott falak a fűrészes fogaikkal! Bármi rejtőzhet mögöttük, és egy ilyen palotában bármi lehet.

Bármilyen átkozott dolog! Azt kívánta, bárcsak mégis megtartotta volna a csizmaszárába rejtett késeket. Ám azok a nők, azok a Tudós Asszonyok úgy bámultak rá, mintha tudták volna, hogy nála vannak! És tudtak fókuszálni, egyikük, vagy akár mindegyik! A fókuszáló nők jelenlétében nem volt tanácsos hibázni, ha az ember ezt elkerülhette. A Fény égessen meg, ha valaha megszabadulhatok az aes sedai-októl, soha, semmi mást nem fogok kérni! Nos, legalábbis egy jó darabig nem. A Fényre, vajon mi rejtőzködhet itt?

– A szívnek valahol arra kell lennie, Mat – mondta Rand, miközben csuromvizesen lemászott a kút kávájáról.

– A szívnek?

– A Tudós Asszonyok azt mondták, a város szívébe kell mennem. Ez bizonyára a központját jelenti – a fiú visszapillantott a szökőkútra, mire a vízsugár egyet bukfencezett, és eltűnt. – Itt lent egy tengerre való ivóvíz van. Jó mélyen. Olyan mélyen, hogy alig találtam meg. Ha felhozhatnám... De nem kell pazarolni. Ha majd visszaindulunk, még ihatunk egy jót.

Mat nyugtalanul megmozdult. Te ostoba! Hát mit gondoltál, honnan lett a víz? Hát persze, hogy az átkozott fókuszálástól! Miért, azt hitted, csak úgy megindult, a Fény tudja, mennyi idő után?

– A város központja. Hát persze. Akkor vezess!

Elindultak a széles út közepén, a csupasz földsáv egyik oldalán. Elmentek még más, kiszáradt szökőkutak mellett is, némelyiknek csak a kőtányérja maradt meg és a márványalap, ott, ahol a szobroknak kellett volna lenniük. Semmi sem látszott töröttnek a városban, csak... valahogy befejezetlennek tűnt. Az utca mindkét oldalán paloták tornyosultak. Biztosan akadtak bennük dolgok: bútorok talán, ha még nem rothadtak el. Esetleg arany is. Vagy kések. A kés ezen a száraz levegőn biztosan nem rozsdásodik meg, akármilyen régóta fekszik is ott.

Akár egy átkozott Myrddraal is lehet bent, amennyit tudunk erről a helyről! A Fényre, most meg miért kellett ilyesmire gondolnom? El kellett volna hoznia a vívóbotját is a Kőből! Talán meggyőzhette volna a Tudós Asszonyokat, hogy az csupán sétapálca. Persze annak, hogy most rágondol, semmi haszna. Egy fa is megtenné, ha le tudná vágni az egyik ágát, és lehántani. Már megint ha. Eltöprengett, vajon aki ezt a várost építette, ültetett-e fákat is. Eleget dolgozott apja tanyáján, hogy felismerje a jó, zsíros földet. Ezek a csupasz földcsíkok silány termőföldről árulkodtak, amelyen legfeljebb a dudva üti fel a fejét, de abból sem sok. Itt meg semmi sem nőtt.

Miután egy jó mérföldnyit gyalogoltak, az utca hirtelen egy nagy térben végződött. A tér keresztben olyan hosszú volt, mint amennyit eddig gyalogoltak, és kristály meg márványpaloták vették körül. Meglepő módon, a hatalmas tér közepén egy fa állt, legalább száz láb magas növény, amely vastag, leveles ágait a poros, fehér kőlapok fölé terjesztette, amelynek közelében átlátszó, csillogó üvegoszlopok – a magasságukhoz képest mindössze tűvastagságúak, és a fához hasonlóan magasak – alkottak koncentrikus köröket. Csodálkozott is volna, hogy miképpen nőhet itt meg egy fa, napfény nélkül, ha nem foglalta volna túlságosan le figyelmét a teret elfoglaló, bámulatos összevisszaság.

Valamennyi utcából, amelyeket Mat látott, jól láthatóan egy-egy út vezetett az oszlopos körökhöz, a köztük lévő térben pedig hevenyészve odarakott szobrok álltak, egy részük életnagyságú, kőből, kristályból vagy fémből, közvetlenül a járdán. Közöttük pedig... nem is tudta először, hogy minek nevezze őket. Egy lapos, tíz láb átmérőjű, ezüstös gyűrű, olyan vékony, mint egy penge. Egy fokozatosan keskenyedő oszloptalapzat, amely talán egy kisebb szobrot is tarthatott volna. Csillogó, fekete fémcsúcs, olyan keskeny, mint egy lándzsa, és annál nem is hosszabb, mégis, a nyelén állt, mintha a földbe gyökerezett volna. Százféle dolog, talán ezer is, mindenféle elképzelhető anyagból és formában, pettyezte a hatalmas teret, közöttük legfeljebb egy tucatnyi lépés üres teret hagyva.

A természetellenesen felfelé meredő, fekete lándzsa árulta el neki hirtelen, hogy mik is lehetnek ezek a tárgyak. Ter'angrealok. Legalábbis olyan dolgok, amelyeknek köze van az Egyetlen Hatalomhoz. Némelyikük az kell hogy legyen. Azt a csavaros, kő ajtókeretet is, ott a Kő Nagy Tárházában, ugyanígy nem lehetett felborítani!

Épp meg akart fordulni, hogy azonnal visszasiessen, ám Rand folytatta az útját, szinte nem is nézett azokra a tárgyakra, amelyek az utat szegélyezték. Egy alkalommal Rand megállt, és lenézett két figurára, amelyek nem igazán illettek a többi közé. Két, legfeljebb egy láb magas kis szobrocskák, egy férfi és egy nő, mindegyik egy kristálygömböt tartott magasra a kezében. Rand már félig lehajolt, hogy megérintse őket, de azután fel is egyenesedett, olyan gyorsan, mintha hirtelen Mat fejével gondolkodna. Egy perc múlva Mat is utána sietett, hogy megpróbáljon lépést tartani vele. Minél közelebb jutottak a szikrázó oszlopgyűrűkhöz, annál jobban nőtt benne a feszültség. Egyszerűen tudta. Azok a hihetetlenül magas, vékony oszlopok kékes színben szikráztak, szinte elvakítva a szemet. Csak annyit mondtak, hogy ide kell jönnöm. Jó, hát itt vagyok. Az átkozott Egyetlen Hatalomról viszont semmit sem mondtak!

Rand olyan hirtelen állt meg, hogy Mat három lépéssel közelebb ment az oszlopokhoz, mire észrevette. Mat látta, hogy barátja a fát nézi. A fát. Mat is felé indult, mintha vonzaná a növény. Egyetlen fának sem volt ilyen lóhere alakú levele. Egynek sem, kivéve egyet; ám az a fa csupán a legendákban létezett.

– Az Avendesora – mondta Rand halkan. – Az Élet Fája. Itt van.

A szétterülő ágak alatt Mat felugrott, hogy elérje a leveleket; kinyújtott keze azonban jó egylépésnyivel alacsonyabbra ért. Azzal is megelégedett, hogy beljebb sétált a lombos fa alá, és a vastag törzsnek támasztotta a hátát. Egy pillanat múlva mélyebbre csúszott, hogy kényelmesen elhelyezkedjen. Igazak voltak a régi történetek. Olyan... elégedettnek, békésnek érezte magát. Most még a lába sem zavarta annyira.

Rand keresztbetett lábbal melléült.

– El tudom hinni a történeteket. Ghoetam, ahogyan negyven éven át ül az Avendesora alatt; csak hogy bölcsességre tegyen szert. Most ezt is el tudom hinni!

Mat a fejét is a törzsnek támasztotta.

– Hát, nem tudom, rá tudnám-e bízni a madarakra, hogy ételt hozzanak nekem. Néha azért fel kellene kelnie az embernek – de azért egy órácska pihenés itt nem volna rossz. Talán még egy egész nap is! – Egyébként sincs semmi értelme. Miféle ételt hozhatnának itt a madarak? És milyen madarak?

– Lehet, hogy Rhuidean nem volt mindig ilyen, Mat. Talán... nem is tudom. Talán akkor az Avendesora is máshol állt.

– Máshol – mormogta Mat. – Nem is bánnám, ha valahol másutt lennénk! – Mégis... olyan... jó.

– Valahol másutt? – Rand megfordult, hogy láthassa a magas, karcsú, olyan közel csillogó oszlopokat. – A kötelesség hegynél nehezebb – sóhajtotta.

Ez egy mondás része volt, amit a Határvidéken tanult.

– A halál tollnál is könnyebb, a kötelesség hegynél is nehezebb – a mondat Mat fülében tiszta bolondságnak hangzott, Rand azonban mégis felszedte. Mat vonakodva követte példáját.

– Mit gondolsz, mit fogunk találni ott?

– Azt hiszem, innen egyedül kell folytatnom – felelte Rand lassan.

– Ezt meg hogy érted? – csattant fel Mat. – Idáig eljöttem, nem igaz? Most nem fogok visszafordulni! – Pedig hogy szeretnék!

– Nem erről van szó, Mat. Ha oda bemész, akkor vagy törzsfőként jössz ki, vagy meghalsz. Esetleg megőrülsz. Nem hiszem, hogy más lehetőség is van. Kivéve talán, ha a Tudós Asszonyok lépnek be.

Mat habozott. Hogy meghalj, és újra élj! Ezt mondták neki. Viszont egyáltalán nem szándékozott aiel törzsfővé válni; keresztül is szúrnák az aielek, ha ilyesmire vágyna!

– Bízzuk a szerencsére! – ajánlotta, és előhúzta zsebéből a Tar Valon-i aranymárkát. – Ez a szerencseérmém. Ha láng: bemegyek veled; ha fej: kint maradok – gyorsan feldobta az aranypénzt, mielőtt még Rand tiltakozhatott volna.

Valahogyan nem tudta elkapni; az érme legurult a kezéről, a járdára pattant, kettőt bucskázott... és az élén állt meg. Mat vádlón Randre nézett.

– Ezt most szándékosan csináltad? Te irányítottad?

– Nem – Az érme eldőlt, és egy csillagokkal körülvett asszony kortalan arcát mutatta. – Úgy tűnik, itt kell maradnod, Mat.

– Csak nem te...? – Mat azt kívánta, bárcsak Rand ne fókuszálgatna itt körülötte. – Ó, a Fény égessen meg, ha azt akarod, hogy kint maradjak, hát maradok! – felkapta az érmét, és visszarakta a zsebébe. – Figyelj, te bemész, megteszed, amit ott tenni akarsz, aztán visszajössz. El akarok menni erről a helyről, és nem áll szándékomban örökké itt várni, malmozva az ujjaimmal, míg előjössz! És ne hidd, hogy utánad fogok menni, úgyhogy légy óvatos!

– Rólad nem is feltételeztem volna ilyesmit, Mat – felelte Rand. Mat gyanakodva nézett barátjára. Most meg mi a fenén vigyorog?

– Hát nem, amíg az eszemet tudom. Jól van, menj, és legyél átkozott aiel törzsfő! Képes is lennél rá!

– Ne gyere be, Mat! Bármi is történjen – várt, amíg Mat bólintott, majd elfordult.

Mat csak állt ott, és nézte, amint Rand besétál a csillogó oszlopok közé. A villózásban olyan volt, mintha a fiú azonnal el is tűnt volna. Csak szemkápráztatás, gondolta Mat. Ennyi volt az egész. Átkozott káprázat.

Tisztes távolságot tartva, elindult az oszlopok körül, és szemét erőltetve közéjük kémlelt, hogy megkeresse Randet.

– Figyelj arra, mit csinálsz! – kiáltotta. – Ha egyedül hagysz a pusztában Moiraine-nel és az átkozott aielekkel, megfojtalak, akár Újjászületett Sárkány vagy, akár nem! – Egy pillanattal később még hozzátette: – Bemegyek utánad, ha bajba kevered magad! Hallod? – Válasz nem érkezett. Ha egy órán belül nem jön ki...

– Ez őrült, már az mutatja, hogy bement – mormogta később. – Hát, nem én leszek az, aki kihúzza a csávából! Ő az, aki tud fókuszálni. Ha egyszer besétált az oroszlán barlangjába, talán akkor ki is tudja fókuszálni magát belőle! – Egy órát adok neki. Aztán elmegy, akár visszajön Rand, akár nem. Egyszerűen megfordul, és elmegy innen. Csak úgy. Ezt fogja csinálni. Pontosan ezt.

Már attól fejfájása támadt, ahogyan azok a vékony oszlopok visszatükrözték a kékes fényt, ha hosszabban odanézett. Elfordult, és visszament arra, amerről jött, kelletlenül pillantva a teret megtöltő ter'angrealokra – vagy mik voltak. Vajon mit csinálhat ott bent Rand? És miért teszi azt?

Hirtelen kővé meredt, amikor észrevette az egyik, fura tárgyat. Egy hatalmas, vöröskőből csiszolt ajtókeret volt, valahogyan csavart, amelynek vonalát nem igazán tudta végig követni. Lassan elindult felé, a feje tetejéig érő, csiszolt csúcsok, meg az alacsony, üvegszilánknak látszó dologgal megtöltött aranykeret között, amelyeket alig vett észre, miközben tekintetét le nem vette a kapuról.

Ugyanaz volt. Ugyanaz a csiszolt vöröskő, ugyanaz a nagyság, ugyanaz a nyakatekert minta. Valóban ugyanaz volt, az kellett hogy legyen. Lehet, hogy a másikon nem léphet át még egyszer, de ezen...? Itt a lehetőség, hogy eljusson azok elé a kígyóemberek elé, és még néhány kérdésre kipréselje a választ belőlük.

Az üvegcserepekre sandítva visszapillantott az oszlopok felé. Egy órát adott Randnek. Egy óra alatt ő is keresztülmehet ezen, még korábban is visszaérhet ide. Talán nem is fog működni, hiszen egyszer már használta. Hiszen ugyanaz. De mi van, ha mégis? Csak annyi kell, hogy még egyszer a Hatalom közelébe kerüljön.

– A Fényre! – mormogta. – Ter'angrealok. Kapukövek. Rhuidean. Ugyan, mit számít még egy?

Belépett. Át a vakító fényfalon, át a megsemmisítő üvöltésen.

Pislogva körülnézett, és inkább magában tartotta a trágár káromkodást. Akárhol is volt ez, nem a korábbi helyen járt.

A megtekert ajtó egy csillag alakúnak tűnő, hatalmas terem közepén állt, olyan közel, ahogyan azt ki tudta venni a vastag oszlopok erdejében. Mindegyik oszlopot nyolc, mély vágat barázdálta, az éles szélek halványsárgán világítottak. Világító részeiktől eltekintve, feketén meredtek elő a fehér padlóból, és fent, a magasban, elvesztek valami homályos gomolygásban, ahol még a sárga csíkok is belevesztek a ködbe. Az oszlopok és a padló majdnem üvegnek látszottak, ám amikor Mat lehajolt, hogy megérintse a padlót, az kőnek tűnt. Poros kőnek. A fiú a kabátjába törölte a kezét. A levegőben penészszag terjengett, a porban saját lábnyomai látszottak egyedül. Jó régóta senki sem járhatott erre.

Csalódottan visszafordult a ter'angreal felé.

– Nagyon hosszú idő telt el.

Mat megpördült, és zubbonya ujjához kapott, hogy előhúzzon egy kést, amely azonban a hegyoldalban feküdt a halomban. Az oszlopok között álló férfi egyáltalán nem hasonlított a kígyóemberekre. Külseje arra késztette Matet, hogy sajnálja, amiért azokat az utolsó pengéket is odaadta a Tudós Asszonyoknak.

A fickó magas volt, még az aieleknél is magasabb, és erős, bár vállai túl szélesnek tűntek karcsú derekához. Bőre olyan fehér volt, mint a legfinomabb papír. Fakó, ezüsttel díszített bőrszíjak fonták be karját és meztelen mellét, és térdig érő, fekete szoknyát viselt. Túlságosan nagy, majdnem színtelen szeme mélyen ült keskeny arcában. Rövidre nyírt, világosvörös haja kefeként meredt a feje tetején, és laposan a fejéhez tapadó füle a tetején kissé kicsúcsosodott. Mat felé hajolt, és belélegezve a levegőt, megvillantotta éles fogait. Olyan benyomást keltett, mint egy sarokba szorított csirkére épp rátámadni készülő róka.

– Nagyon hosszú idő telt el – ismételte meg felegyenesedve. Hangja durván csengett, mintha morogna. – Megtartottad az egyezséget? Nem hoztál magaddal vasat, hangszert vagy olyan eszközt, amellyel fényt lehet csiholni?

– Nem hoztam ilyen dolgokat – felelte Mat lassan. Ez nem ugyanaz a hely volt, ez a fickó mégis ugyanazokat a kérdéseket tette fel. És a szag ellenére, ugyanúgy is viselkedett. Átkutatja az átkozott emlékeimet, nem igaz? Nos, hadd tegye. Talán egy olyat is szabadon enged, amire azután én is emlékezni fogok. Mat azon töprengett, vajon most is az Ősi Nyelven beszél-e. Elég kellemetlen volt, hogy ezt nem tudta megmondani. – Ha elvezetsz ahhoz, aki megválaszolja néhány kérdésemet, akkor vezess! Ha nem, akkor felkerekednék, és bocsánatodat kérem, amiért zavartalak.

– Nem! – A hatalmas, színtelen szemek izgatottan megrezzentek. – Nem mehetsz el! Gyere! Elvezetlek oda, ahol talán megtalálod azt, amire szükséged van! Gyere! – Megfordult, és mindkét kezével intett. – Gyere!

Mat a ter'angrealra pillantott, majd követte a férfit. Közben azt kívánta, bárcsak ne vigyorgott volna rá az a fickó. Talán megnyugtatásnak szánta, de azok a fogak... Mat elhatározta, hogy soha többé, sehol nem fogja otthagyni valamennyi kését. Még a Tudós Asszonyok, de még az Amyrlin Trón kedvéért sem!

A hatalmas, ötoldalú kapu most inkább egy alagút szájának tűnt, mert a mögötte nyíló folyosó ugyanolyan méretű és alakú volt, azokkal a halványan világító, sárga csíkokkal, amelyek végigfutottak a hajlatokban, kijelölve a padló és a mennyezet helyét. Úgy tűnt, mintha a végtelenbe nyúlna, beolvadt a homályos messzeségbe, a pihenőknél pedig újabb és újabb ötoldalú ajtó következett. A szoknyás férfi nem fordult meg, vezette, míg mindketten a folyosón nem jártak, akkor azonban hátra-hátrapillantott széles válla fölött, mintha ellenőrizné, követi-e Mat. A levegő már nem tűnt penészesnek; ehelyett valami kellemetlen szag terjengett, valami bizsergetően ismerős, de nem elég erős ahhoz, hogy felismerje.

Az első kapun Mat benézett, miközben elhaladt mellette, és felsóhajtott. Mögötte csillag alakú, fekete oszlopok sorakoztak, és csavaros, vöröskő kapu állt az üvegszerű, fehér padlón, amelynek porában mindössze egy ember lábnyomai látszottak, és azok a ter'angreal felől indultak ki, hogy keskeny, meztelen lábak nyomait követve a folyosó irányába menjenek. Mat visszanézett a válla fölött. Ahelyett, hogy ötvenlépésnyire a fiú háta mögött a folyosó egy ugyanilyen ajtóban végződött volna, a járat a végtelenbe nyúlt, mintha csak az előtte lévő szakasz tükörképe lett volna. Vezetője vicsorogva ránevetett. A fickó éhesnek tűnt.

Mat tudta, hogy valami hasonlóra kellett számítania, ha figyelembe vette mindazt, amit Tearben az ajtó túlsó oldalán tapasztalt. Azok a tornyok, amelyek egyszer itt voltak, egyszer meg olyan helyen, ahol tulajdonképpen nem lehettek volna... Amire egy torony képes, az bizonyára nem okozhat gondot egy folyosónak. Kint kellett volna maradnom, hogy megvárjam Randet. Bizony! Annyi mindent másképp kellett volna csinálnom! Legalább nem lesz nehéz visszatalálni a ter'angrealhoz, ha valamennyi ajtó ugyanazt mutatja.

A következő ajtó irányába nézett, és megpillantotta a fekete oszlopokat, a kőből emelt ter'angrealt, és vezetőjének lábnyomait a porban. Amikor a keskenyképű férfi megfordult, Mat vicsorogva ránevetett.

– Ne hidd, hogy egy ártatlan kisgyermeket ejtettetek csapdába! Ha megpróbálsz becsapni, nyeregtakarónak használom lenyúzott bőrödet!

A fickó összerezzent, fakó szeme kitágult, de aztán megvonta a vállát, és megigazította mellén a szíjakat. Gúnyos vigyorgása csak még jobban aláhúzta gesztusát. Mat hirtelen kíváncsi lett, tulajdonképpen milyen bőrből készültek azok a szíjak. Csak nem...? A Fényre! Azt hiszem, abból vannak! Éppen csak vissza tudta tartani magát attól, hogy nagyot nyeljen, de csak kevés hiányzott.

– Gyerünk tovább, bakkecskék ivadéka! A bőröd nem ér még egy rézfityinget sem. Vigyél oda, ahol megkapom a válaszokat!

A férfi morogva, merev testtartással lépdelt tovább. Matet nem érdekelte, hogy megsértette a fickót vagy sem, ugyanakkor bánta, hogy nincs legalább egy kés nála. A Fény égessen meg, ha hagyom, hogy egy rókaképű kecskefattyú szíjat hasítson a bőrömből!

Nem érzékelte pontosan, milyen sokáig mentek még tovább. A folyosó cseppet sem változott. Az izzó, sárga csíkok mintha csak a végtelenbe tartottak volna. Minden ajtó mögött ugyanazt a termet látta, ahol a ter'angreal is állt, meg a lábnyomokat, és minden mást. Az egyhangúság miatt elveszítette időérzékét. Egy idő múlva aggódni kezdett, milyen régóta is lehetett már bent. Biztos, hogy még nem telt el egy óra, ahogy azt tervezte, igaz? A ruhái már csak nedvesek voltak, és a csizmájából is felszáradt a víz. Lépdelt tovább, vezetője hátát bámulta, és csak gyalogolt, gyalogolt.

Hirtelen elérték a folyosó végét, egy másik ajtót. Mat döbbenten pislogott. Le merte volna fogadni, hogy a folyosó egy szempillantással ezelőtt a ködös messzeségbe nyúlt. Viszont az is igaz, hogy végig jobban figyelt a hegyes fogú fickóra, mint az útra. Hátranézett, és elkáromkodta magát. A folyosó olyan messzire nyúlt vissza, hogy az izzó, sárga csíkok egyetlen ponttá forrtak össze. A folyosó egész hosszában nem lehetett egyetlen nyílást sem látni.

Amikor visszafordult, egy szál magában állt a hatalmas, ötszögletű ajtó előtt. A Fény égessen meg, ezt nem kellene tenniük! Mélyet lélegzett, és belépett.

Ismét egy fehér padlójú, oszlopokkal díszített, csillag alakú teremben állt. Ez azonban nem volt olyan magas, mint az a másik. Vagy mint azok a másikak. A csillag mind a hat csúcsában egy-egy üveges, fekete emelvény állt, mintha csak kivágtak volna egy-egy darabot az oszlopokból, hogy berakják a sarokba. Izzó, sárga csíkok húzódtak a peremeken, de még az emelvényeken is. A kellemetlen bűz itt megerősödött, és most már Mat felismerte, mit érez: olyan volt a szag, mint egy vadállat barlangjában. Erre azonban csak futólag gondolt, mert amikor körülnézett, a teremben rajta kívül nem volt senki.

Homlokát ráncolva, lassan körbefordult. Fent kellene valakinek ülni, hogy megválaszolja a kérdéseit. Valahogyan becsaphatták. De ha már bent volt, akkor válaszokat akart kapni.

Még egyszer megperdült, és megvizsgálta a szürke, sima falakat. Az ajtó eltűnt, és már nem vezetett út kifelé.

Mielőtt azonban másodszor is megfordulhatott volna, hirtelen minden emelvényen állt valaki, olyan alakok, mint a vezetője, ám ezek másként öltözködtek. Négyen férfiak voltak, a többiek nők. Rövidre vágott hajuk koponyájuk közepén húzódott, hátul pedig hosszan lecsüngött a hátukra. Mindannyian hosszú, fehér köntöst viseltek, amelyik eltakarta a lábukat. A nők fehér, buggyos, csipkés állógallérú és csipkés kézelőjű blúzt hordtak. A férfiak mellét több szíj ékesítette, mint Mat vezetőjét, ám ezek szélesebbek voltak, és aranyszegecsek díszítették őket. A szíjakról egy pár, csillogó pengéjű kés lógott viselője melléről. Színük alapján Mat bronzkésnek tartotta volna őket, ám ennek ellenére egész vagyonát odaadta volna, ha most nála lehetett volna az egyik.

– Beszélj! – szólalt meg az egyik asszony azon a hörgő hangon. – Az ősi szerződés szerint egyezséget kötünk. Mire van szükséged? Beszélj!

Mat habozott. A kígyóemberek semmi ilyesmit nem mondtak. Az idegenek úgy bámultak rá, mint a vacsorájukat szemrevételező rókák.

– Ki a Kilenc Hold Leánya, és miért kell feleségül vennem? – remélte, hogy hosszú mondatát egyetlen kérdésnek tekintik.

Senki sem válaszolt. Meg sem szólaltak. Csak bámulták hatalmas, fakó szemükkel.

– Választ várok tőletek! – kiáltotta Mat. Hallgatás. – A Fény égesse porrá a csontotokat, hát válaszoljatok! Kicsoda a Kilenc Hold Leánya, és miért kell feleségül vennem? Hogyan tudnék meghalni, és ismét élni? Mit jelent az, hogy a világ fényének felét fel kell adnom? Ez a három kérdésem! Mondjatok már valamit!

Halotti csend. Mat csak saját lélegzetét hallotta, meg azt, ahogy a vér a fülében dübörög.

– Nem áll szándékomban megházasodni. Nem áll szándékomban meghalni sem, bárhogy is várják tőlem, akár új életre kelek, akár nem. Járom a világot, és közben lyukacsos az emlékezetem. Lyukacsos az egész életem, ti meg úgy bámultok rám, mint egy idiótára! Ha rajtam állna, én betömném ezeket a lyukakat, de a válaszok legalább abban segíthetnének, hogy a jövőmben betömjem a lyukakat! Válaszoljatok...

– Így legyen – mordult fel az egyik férfi, mire Mat döbbenten rábámult.

Így legyen? Hát ez meg mit jelent? Mit akart ezzel mondani?

– A Fény égesse ki a szemeteket! – hördült fel Mat. – Égesse meg a lelketeket! Ugyanolyan rosszak vagytok, mint az aes sedai-ok! De én kiutat keresek, hogy megszabaduljak az aes sedai-októl és az Egyetlen Hatalomtól. El akarok menni innen, vissza, Rhuideanba, ha nem tudtok válaszolni. Nyissatok egy ajtót, és hagyjatok...

– Így legyen – mondta egy másik férfi, és az egyik nő megismételte: – Így legyen.

Mat a falra pillantott, de nem látott ajtót felbukkanni. Körbefordult, míg mindannyiukat nem látta meg, ahogy ott állnak az emelvényen, és őt bámulják. Dühösen rájuk förmedt:

– Így legyen? Mi van így? Nem látok ajtót! Hazudós kecskefattyak...

– Bolond – szólalt meg az egyik asszony, suttogó acsargással, és a többiek megismételték:

– Bolond, bolond, bolond!

– Ravasz. El akar menni anélkül, hogy megfizetné az árat, anélkül, hogy eleget tenne a szerződésnek.

– Mégis bolond, hogy nem határozta meg előre az árat.

– Mi fogjuk meghatározni az árat!

Olyan gyorsan beszéltek, hogy Mat nem tudta, ki is szól éppen.

– Amit kérnek, megadatik.

– Az árat is megadják.

– A Fény égessen meg benneteket! – kiáltotta a fiú. – Miről beszéltek tulajdon...

Tökéletes sötétség borult Matre. Valami a nyakára tekeredett. Nem kapott levegőt. Levegőt. Nem kapott...

Huszonötödik fejezet

A lándzsához vezető út

Rand nem habozott az első oszlopsornál, hanem besétált közéjük. Most már nem lehetett visszafordulni, nem lehetett visszanézni. A Fényre! Mi fog történni idebent? Mit tesz ez valójában?

A legtisztább üveghez hasonló, talán egy láb vastag, egymástól háromlépésnyire, vagy annál messzebb elhelyezett oszlopok erdeje csillogott-villogott, tornyozódó hullámok és ragyogás, meg fura szivárványok töltötték meg. A levegő itt hűvösebb volt, olyannyira, hogy Rand szeretett volna most egy zubbonyt viselni, ám csizmája alatt a sima, fehér követ ugyanaz a finom por borította. Még szellő sem fújt, mégis, valamitől az összes szőrszála égnek meredt, még az inge alatt is.

Előtte és jobbra egy másik férfit látott, aki az aielek szürke és barna öltözékét hordta. Mereven, szoborszerű nyugalommal állt a villódzó fényben. Ez biztosan Muradin, Couladin fivére lehetett. Keményen és csendben állt; valami történt vele. Furcsa módon, a fénynek köszönhetően, Rand tisztán ki tudta venni az aiel arcát. A férfi tágra nyitotta a szemét, arcát megkeményítette, ajka remegett, már-már vicsorgott. Bármit is látott, az egyáltalán nem tetszett neki. Muradin azonban eddig legalább életben maradt. Ha ő kibírja, Rand is ki fogja bírni. A férfi hat-hét lépéssel előtte állt. A fiú elcsodálkozott azon, hogyhogy ő és Mat nem látták, amint Muradin belép az oszlopok közé. Rand előrelépett.

A szemek mögül Rand bámult kifelé, érezte, de nem tudta ellenőrizni a testet, ami most az övé volt. Ennek a szemnek a tulajdonosa könnyedén kuporgott a hegyoldalban lévő sziklák között, a napsütötte ég mögött, és lekémlelt a félkész kőépítményekre – Nem! Még félig sincs készen! Hiszen ez Rhuidean, de köd nélkül, és még csak most kezdték el... –, megvetően szemlélve azokat. Mandein volt, a negyvenévesen még fiatal klánfő.

– Bele kell egyezned – mondta Sealdre, ő azonban egy pillanatra nem vett tudomást a nőről.

A Jennek csináltak dolgokat, amivel felhozták a vizet, és az a hatalmas kőmedencékbe ömlött. Ő már vívott csatákat annál kevesebb vízért is, mint amennyi egy olyan medencében csillogott, és amely mellett az emberek úgy sétáltak el, mintha a víz nem is lenne fontos. Tevékenységük középpontjában valami furcsa üvegerdő állt, amely ragyogott a napsütésben, mellette pedig a valaha látott legmagasabb fát vette észre. A kőalapozások úgy néztek ki, mintha mindegyik épületben legalább egy egész klánnak akarnának otthont adni, amikor elkészül. Őrület. Ezt a Rhuideant nem lehet megvédeni. Nem mintha bárki is megtámadná persze a Jenneket. A legtöbben elkerülték őket, ahogyan az átkozott Elveszetteket is, akik csak vándorolnak, és közben keresik elveszett énekeiket, amelyekről azt állítják, hogy azok visszahozzák nekik az elveszett napokat.

Rhuidean felől egy embercsoport közeledett a hegy felé, néhány tucat Jenn, és két, egyenként nyolc ember által cipelt gyaloghintó. Annyi fából építették azokat a gyaloghintókat, hogy az elég lett volna tucatnyi törzsfő székéhez is. Mandein azt is hallotta, hogy még vannak aes sedai-ok a Jennek között.

– Bele kell egyezned, bármit is kérnek, hitvesem – mondta Sealdre.

Most ránézett az asszonyra, és egy pillanatig szeretett volna beletúrni a nő hosszú aranyhajába, látni a nevető lányt, aki annak idején a lábához helyezte a nászkoszorút, és megkérte, hogy legyen a férje. Most azonban felesége komoly arcot vágott, és aggodalom is tükröződött szemében.

– A többiek követni fognak? – kérdezte.

– Néhányan. A legtöbben. Álmomban beszéltem a nővéreimmel, és ugyanazt az álmot láttuk. Azok a főnökök, akik nem jönnek, és azok, akik nem egyeznek bele... Az ő klánjaik el fognak pusztulni, Mandein. Három nemzedéken belül nem marad belőlük más, mint por, területeiket meg állataikat pedig más klánok osztják fel maguk között. Nevüket örökre elfelejtik.

Nem szerette, hogy felesége más klánok Tudós Asszonyaival társalog, még akkor sem, ha álmában tette ezt. A Tudós Asszonyok azonban a valóságot álmodták meg. Amikor tudtak valamit, akkor az igaz is volt.

– Maradj itt! – mondta asszonyának. – Ha nem térek vissza, segíts fiainknak és lányainknak összetartani a klánt!

A nő megérintette férje arcát.

– Ezt fogom tenni, életem árnyéka! De ne felejtsd! Bele kell egyezned!

Mandein intett, mire száz elkendőzött alak követte, le a lejtőn, szikláról sziklára lopakodva, íjaikat és lándzsáikat készenlétben tartva, szürke és barna öltözékükben szinte beleolvadva a kopár talajba, úgy, hogy még az ő szeme sem mindig látta meg őket. Mindannyian férfiak voltak; a lándzsát viselő asszonyokat mind a klánnal hagyták, a Sealdre-ra vigyázó férfiakkal együtt. Ha bármi történik, és a nő úgy határoz, hogy valami eszeveszett módszerrel meg akarja menteni, a férfiak bizonyára követnék vállalkozásában; a nők viszont visszatartanák, bármit is akarna, hogy megvédjék a birtokot és a klánt. Legalábbis így remélte. A nők néha vadabbak tudnak lenni, mint bármelyik férfi, és időnként még náluk is ostobábbak.

Mire elérték az alacsonyabb lejtőt, Rhuideanból érkező embersor megállt a repedezett agyagpadkán. Intett embereinek, hogy lapuljanak le, majd, leeresztve kendőjét, egyedül folytatta az útját. Tudatában volt annak, ahogyan jobbról is, meg balról is újabb emberek indulnak el a hegyből, és felé jönnek a kiszikkadt földön. Hányan lehetnek? Ötvenen? Talán százan? Néhány arc, akikre pedig számított, hiányzott. Sealdre-nek igaza volt, mint mindig; néhányan nem hallgattak Tudós Asszonyaik szavára. Olyan arcokat is látott, amelyeket addig nem ismert, olyanokat is, akiket próbált már megölni, és akik őt próbálták legyőzni. De legalább egyikük sem volt elkendőzve. Egy Jenn előtt gyilkolni majdnem olyan rossz volt, mint megölni egy Jennt. Remélte, hogy ezt a többiek sem felejtik el. Ha egy is árulóvá válik, akkor felöltik a kendőket; a főnökök által hozott harcosok akkor lejönnek a hegyekből, és ez a kiszáradt agyagpadka vértől lesz szennyes. Szinte érezte, ahogy bármelyik pillanatban a bordájába fúródhat egy lándzsa.

Bár a halál százféle lehetséges forrására kellett figyelnie, mégsem tudta megállni, hogy ne bámulja meg az aes sedai-okat, amikor a székeket cipelő emberek letették a díszesen faragott szállítóeszközöket a földre. Azoknak az asszonyoknak olyan fehér volt a hajuk, hogy majdnem átlátszónak tűnt. Kortalan arcukon a bőrt szinte egyetlen szellő is képes lett volna összetörni. Úgy hallotta, az évek múlása nem látszik meg az aes sedai-okon. Vajon ez a kettő mennyi idős lehet? Mi mindent láthattak? Tán még arra is emlékeznek, amikor nagyapja, Comran a Sárkányfalban megtalálta az első ogier steddinget, és kereskedni kezdett velük? Esetleg arra is, amikor Comran nagyapja, Rhodric az aielek élére állva elpusztította a Sárkányfalon át érkező, vasinget viselő férfiakat? Az aes sedai-ok felé fordították a szemüket – élesen kék és mélyfekete szemük volt, ez volt az első, sötét színű szempár, amellyel találkozott –, és úgy tűnt, mintha a koponyájába, a gondolataiba látnának. Tudta, hogy ő a kiválasztott, de azt nem tudta, hogy miért. Hatalmas erőfeszítéssel visszahúzódott az aes sedai tekintetek elől, amelyek jobban ismerték, mint ő saját magát.

Most egy ösztövér, ősz hajú, magas, bár görnyedt testtartású férfi jött előre a Jennek felől, oldalán egy-egy őszülő asszonnyal, akik, valószínűleg testvérek lévén, ugyanazzal a mélyen ülő, zöld szempárral néztek, és a fejüket is ugyanúgy hajtották félre, ha valamire ránéztek. A többi Jenn kelletlenül bámulta a földet, és nem nézett az aielekre. Ez a három viszont nyugodtan nézett feléjük.

– Dermon vagyok – mutatkozott be a férfi mély, erős hangon, és kék szeme épp olyan határozottan csillogott, mint bármely aielé. – Ezek itt Mordaine és Narisse – az oldalán álló asszonyokra mutatott. – Rhuidean és a Jenn aielek nevében beszélünk.

Sustorgás futott végig a Mandein körül álló férfiak között. Legtöbbjük hozzá hasonlóan nem szerette, ha a Jennek aieleknek nevezték magukat.

– Miért hívtál ide bennünket? – kérdezte Mandein, bár szinte égett a nyelve, amikor be kellett ismernie, hogy úgy citálták ide őket.

Válasz helyett Dermon ezt kérdezte:

– Miért nem hordtok kardot? – kérdésére dühös mormogás tört fel az aielek soraiból.

– Ez tiltott dolog – mordult fel Mandein. – Ezt még a Jenneknek is tudniuk kellene! – felemelte lándzsáit, megérintette az övébe tűzött kést, és a hátán lévő íját. – Ezek a fegyverek elegendőek egy harcos számára! – mögötte a mormogás elismerő tónust öltött, még azok is helyeseltek neki, akik nem olyan régen a halálára esküdtek fel. Persze, még mindig megölnék, ha módjuk lenne rá, az azonban, amit válaszolt, tetszett nekik. És láthatóan nem volt ellenükre, hogy az aes sedai-ok tekintetének kereszttüzében neki kell beszélnie.

– Te sem tudod, hogy miért – mondta Mordaine, és Narisse hozzátette:

– Túl sok dolgot nem ismertek. Pedig tudnotok kell róluk!

– Mit akartok? – kérdezte Mandein.

– Titeket! – felelte Dermon és végigfuttatta tekintetét az aieleken, érzékeltetve, hogy ezalatt mindannyiukat érti. – Mindazoknak, akik köztetek vezetők, el kell jönniük Rhuideanba, hogy megtanulják, honnan jöttünk, és hogy miért nem viselhettek kardot. Aki nem képes ezt megtanulni, az nem marad életben!

– Tudós Asszonyaitok szóltak hozzátok – mondta Mordaine –, különben nem volnátok most itt. Ismeritek, mi történik azokkal, akik visszautasítják kérésünket.

Charendin most előrejött, és Mandeinre meg a Jennekre is dühös pillantást vetett. Azt a hosszú, cakkos vágást Mandein ejtette az arcán; ők ketten már három alkalommal is majdnem megölték egymást.

– Egyszerűen csak menjünk el hozzátok? Aki közülünk elmegy hozzátok, az fogja vezetni az aieleket?

– Nem! – A szó olyan halkan jött, mint egy suttogás, mégis, elég erősen ahhoz, hogy minden fülhöz elérjen. A sötét szemű, faragott székben ülő aes sedai mondta, aki takarót terített a lábára, mintha ez alatt a perzselő nap alatt is fázna. – Az a személy csak később jön el – folytatta. – A kő, amely sosem esik el, el fog esni, hogy hirdesse eljövetelét. Véretekből való lesz, de nem a ti véretek neveli fel. Hajnalban fog megérkezni Rhuideanból, és elszakíthatatlan kötelékkel köt majd egymáshoz benneteket. Visszavezet, és elpusztít majd titeket.

Némelyik klánfő megfordult, mintha el akarna menni, de egyikük sem tett pár lépésnyinél többet. Mindannyian hallgattak klánjuk Tudós Asszonyára. Egyezzetek bele, vagy elpusztulunk, mintha sosem lettünk volna! Egyezzetek bele, különben saját magunkat fogjuk elpusztítani!

– Ez csak valami trükk! – üvöltötte Charendin. Az aes sedai-ok tekintete alatt lehalkította hangját, de a düh még mindig érződött belőle: – Ti meg akarjátok szerezni a klánjaink feletti hatalmat! Az aielek nem hajtanak térdet sem férfi, sem nő előtt! – Félrekapta a fejét, hogy elkerülje az aes sedai-ok tekintetét. – Senki előtt! – mormogta.

– Mi nem akarunk hatalmat! – jelentette ki Narisse.

– Napjaink meg vannak számlálva – tette hozzá Mordaine. – Eljön majd a nap, amikor a Jennek többé nem lesznek, és akkor csak ti maradtok az aielek közül. Meg kell maradnotok, különben minden hiába való volt, és elvész az egész!

A nő hangjának színtelen tónusa, a nyugodt magabiztosság elhallgattatta Charendint, Mandeinnek azonban még egy kérdése volt:

– De miért? Ha ismeritek végzeteteket, akkor miért ez az egész? – A távolban emelkedő építmények felé mutatott.

– Ez az életcélunk – felelte Dermon nyugodtan. – Évek óta keressük ezt a helyet, és most előkészítettük, ha nem is arra, amire egykor szántuk. Megtesszük, amit tennünk kell, és hűségesek maradunk.

Mandein a férfi arcát nézte. Nem ült rajta félelem.

– Aielek vagytok – mondta, és amikor néhány klánfő mögötte felhorkant, felemelte a hangját, úgy folytatta: – Én elmegyek a Jenn aielekhez!

– Rhuideanba nem léphetsz be felfegyverezve! – figyelmeztette Dermon.

Mandein hangosan felnevetett a férfi vakmerőségén. Egy aielt arra kérni, hogy letegye fegyverét! Ledobta fegyvereit, és előrelépett.

– Vigyél Rhuideanba, aiel! Vagyok olyan bátor, mint te!

Rand pislogott a szikrázó fénytől. Valóban ő volt Mandein, még mindig érezte, ahogy a Jennek iránt érzett megvetés helyét bámulat váltja fel. Akkor most aielek voltak a Jennek, vagy nem? Ugyanúgy néztek ki, magasak, világos szeműek, napbarnított arcúak voltak, és ugyanolyan öltözéket hordtak, csupán a fekete kendők hiányoztak róluk. Fegyvert azonban nem viseltek, eltekintve egy egyszerű, övükbe tűzött késtől, amelyet munkára használtak. Pedig aiel fegyver nélkül nem létezett.

Már beljebb ért az oszlopok közé, mint amennyire arra egyetlen lépéssel képes lett volna, és közelebb állt Muradinhoz, mint valaha. Az aiel előreszegezett tekintete eltorzult.

Rand csizmája alatt kaviccsal kevert por csikorgott, ahogy még előrébb lépett.

Most Rhodricnak hívták, és körülbelül húszesztendős lehetett. A nap arany hólyagként sütött az égen, ő azonban magán tartotta kendőjét, szemét éberen ide-oda jártatta. Lándzsáit készenlétben tartotta – egyiket a jobb kezében, hármat pedig kicsi, kerek bőrpajzsával együtt fogta –, egyszóval készen állt. Jeordam lent volt a barna füves kiugrón, a dombok déli részén, ahol az apró, kiégett bokrok nőttek. Az öregember haja fehér volt, mint az a hónak nevezett dolog, amiről az öregek beszéltek, szeme azonban éles maradt, figyelmét nem kötötte le teljesen a jelenet, ahogyan a kútásók vízzel töltötték tömlőiket.

Északon és keleten hegyek emelkedtek, az északi hegy magasan és élesen nyúlt a magasba, csúcsa fehéren meredt felfelé, azonban még ez is törpének számított a keleten tornyosuló hegyszörny mellett. Az olyannak látszott, mintha a mennyboltot akarná megérinteni. Talán meg is érintette, lehet, hogy az a fehérség a hó? Ez sosem tudja meg. A Jenneknek, ezt látva keletre kell fordulniuk. Már hosszú hónapok óta északnak tartottak a hegyfal mentén, fájdalmasan vonszolták maguk után a kocsijaikat, és megpróbáltak nem venni tudomást az őket követő aielekről. Legalább vizet találtak, amikor átkeltek egy folyón, ha nem is sokat. Rhodric évekkel ezelőtt látott olyan folyót, amelyen nem lehetett átgázolni; a legtöbb csupán kiszáradt, repedezett meder volt, amely a hegyekből kígyózott lefelé. Remélte, hogy ismét megjönnek majd az esők, és a táj akkor majd újból kizöldül. Még emlékezett, milyen volt a vidék zölden.

Előbb hallotta meg a lovakat, minthogy meglátta volna őket. Három lovas érkezett a barna hegyekből, hosszú bőringeket viseltek, amelyeket teljesen beborítottak a fémpikkelyek, közülük ketten lándzsákat tartottak. Vezetőjüket felismerte. Garam volt, annak a városnak a főnöke, amely arrafelé feküdt, amerről érkeztek. A főnök maga sem lehetett sokkal idősebb nála. Ezek a városiak vakok voltak. Nem vették észre az aieleket, akik előjöttek, amikor azok elhaladtak mellettük, majd, csaknem láthatatlanul, hátramaradtak. Rhodric leengedte kendőjét; nem lesz öldöklés, ha a lovasok nem kezdeményezik. Nem is bánta – nem nagyon –, ám arra nem tudta rávenni magát, hogy olyan emberekben bízzon, akik házakban és városokban laktak. Azzal a fajtával már túlzottan sok harcot vívott. A történetek is arról meséltek, hogy mindig is így volt ez.

Garam visszafogta lovát, és üdvözlésképpen felemelte jobb kezét. Vékony, sötét szemű férfi volt, akárcsak két társa, de mind a hárman keménynek és magabiztosnak látszottak.

– Hó, Rhodric! Embereid megtöltötték már a vizestömlőiket?

– Látlak, Garam – üdvözölte Rhodric a másikat színtelen hangon. Zavarta a lovasok látványa, még annál is jobban, hogy azok kardot viseltek. Az aielek használtak málhásállatokat, ám abban volt valami természetellenes, hogy az ember egy ló tetejére üljön. Hisz az embernek is van lába! – Már majdnem. Apád talán visszavonta engedélyét, hogy vizet vegyünk a birtokán? – Eddig még egyetlen más város sem adott hasonló engedélyt. A vízért harcolni kellett, ha a közelben emberek voltak, ahogyan bármi másért is, és ahol víz volt, ott emberek is tartózkodtak a közelben. Ezt a hármat csak nehezen tudná egyedül legyőzni. Testtartást váltott, készen állt a táncra, készen a halálra.

– Nem vonta vissza – felelte Garam. Észre sem vette Rhodric mozdulatát. – A városban van egy jó kutunk, és apám azt mondja, ha elmentetek, a mieink lesznek az új kutak, amiket ástatok. Nagyapád azonban, úgy tűnik, tudni akarta, a többiek elindultak-e, és elindultak – a férfi könyökét a nyergére támasztotta. – Mondd csak, Rhodric, ők tényleg ugyanaz a nép, mint a tiétek?

– Ők Jenn aielek; mi pedig aielek vagyunk. Ugyanazok vagyunk, és mégsem. Ezt ennél jobban nem tudom megmagyarázni, Garam – valójában maga sem értette pontosan a dolgot.

– Merre fognak menni? – kérdezte Jeordam.

Rhodric nyugodtan biccentett nagyapjának; hallotta lépéseit, a puha csizmák verte zajt, és tudta, hogy egy aiel közeledik. A városiak viszont nem vették észre Jeordam közeledtét, és most meglepetten kaptak hátasaik zablájához. Csak Garam keze fogta vissza a többieket attól, hogy felemeljék lándzsáikat. Rhodric és nagyapja várt.

– Keletre – felelte Garam, amikor lova visszanyerte a nyugalmát. – A Világ Gerincén át – az égbe nyúló hegyek felé mutatott.

Rhodric elfintorodott, Jeordam viszont hűvösen kérdezte:

– Mi van a túlsó oldalon?

– A világ vége, amennyire én tudom – felelte Garam. – Még abban sem vagyok biztos, hogy vezet rajta keresztül út – a férfi habozott. – A Jennek aes sedai-okat is visznek. Több tucatot, úgy hallottam. Kellemetlen nektek aes sedai-ok közelében utazni? Úgy hallottam, egykor más volt a világ, ők azonban elpusztították.

Az aes sedai-ok említésére Rhodrick igen nyugtalan lett, de arckifejezését kordában tartotta. Csak négyen voltak, nem többtucatnyian, ám ahhoz elegen, hogy emlékezzenek a történetre, mely szerint az aielek egyszer valamiképpen – senki sem tudta, hogyan – megszegték az aes sedai-oknak tett fogadalmukat. Az aes sedai-ok bizonyára tudták; az egy év folyamán, mióta megérkeztek, alig hagyták el a Jennek kocsijait, és amikor mégis, olyankor szomorúan bámultak az aielekre. Rhodric nem volt egyedül, amikor próbálta elkerülni őket.

– Mi őrizzük a Jenneket – mondta Jeordam. – Az aes sedai-okkal viszont ők utaznak.

Garam bólintott, mintha ez nagy különbség volna, majd ismét előrehajolt, és lehalkította hangját.

– Apámnak van egy aes sedai tanácsadója, bár ezt próbálja titokban tartani a falu előtt. A nő azt mondja, itt kell hagynunk ezeket a hegyeket, és keletre kell indulnunk. Azt is mondja, a kiszáradt folyók újra vízzel lesznek teli, és az egyik folyó mentén hatalmas várost építünk majd. Sok minden mást is mond. Úgy hallottam, az aes sedai-ok is várost akarnak építeni – már találtak is ogiereket, hogy azok építsék fel nekik. Ogiereket! – A férfi a fejét rázta, és megpróbált visszazökkenni a valóságba. – Gondoljátok, hogy megint világuralomra törnek? Az aes sedai-ok? Szerintem meg kellene ölnünk őket, mielőtt ők pusztítanak el bennünket újra!

– Tedd, amit jónak látsz – felelte Jeordam színtelen hangon. – Nekem fel kell készítenem a népemet, hogy átkeljen azokon a hegyeken.

A sötét hajú férfi kiegyenesedett nyergében. Arcán tisztán látszott a csalódottság. Rhodric arra gyanakodott, a fickó arra számított, az aielek majd segítenek neki az aes sedai-ok meggyilkolásában.

– A Világ Gerince – mondta Garam nyersen. – Van neki más neve is. Egyesek Sárkányfalnak hívják.

– Illik rá a név – felelte Jeordam.

Rhodric a távolban tornyosuló hegyek felé pillantott. Illik a név az aielekhez. Népük titkos neve, amelyet senkinek sem árultak el, így hangzott: A Sárkány Népe. Ő sem tudta, honnan e név, csak annyit, hogy nem szabad hangosan kimondani, kivéve, amikor az ember megkapja a lándzsáit. Vajon mi fekszik a Sárkányfal mögött? Biztosan lesznek ott harcosok is. Mindig vannak ilyenek. Az egész világon csupán aielek, Jennek és ellenségek léteznek. Csak ezek. Aielek, Jennek és ellenségek.

Rand mélyen, szaggatottan fellélegzett, mintha már órák óta nem vett volna levegőt. Körülötte szemkápráztató karikák futottak lefelé az oszlopokon. Az előbbi szavak még mindig a fülében visszhangoztak. Aielek, Jennek és ellenségek; ez alkotja a világot. Akkor még nem a pusztában voltak, ez biztos. Látta – megélte – azt az időt, mielőtt az aielek eljöttek volna Háromszoros Földjükre.

Most még közelebb került Muradinhoz. Az aiel szeme idegesen rebegett, szemmel láthatóan küzdött az ellen, hogy még egy lépést megtegyen.

Rand előrelépett.

Jeordam könnyedén guggolt a fehér hegyoldalban, és nem vett tudomást a hidegről, miközben figyelte a felé közeledő öt embert. Három, köpenyes férfi és két, bő ruhát viselő nő tört nagy nehezen utat a hóban. Az öregek szerint a télnek már hosszú ideje vége kellett volna hogy legyen, ám olyan történeteket is meséltek, amelyek az évszakok megváltozásáról szóltak. Azt állították az öregek, hogy valamikor a föld is rázkódott, és hogy hegyek emelkedtek ki a földből vagy süllyedtek el, ahogyan a víz fodrozódik nyáron, amikor a pocsolyába követ dob az ember. Jeordam ezeket a mesékét nem hitte el. Tizennyolc esztendős volt, sátorban született, és ő csak ezt az életmódot ismerte. A havat, a sátrakat és az őrzés kötelességét.

Leengedte kendőjét, és lándzsájára támaszkodva, lassan felállt, hogy el ne ijessze a szekeres népet, azok azonban egyből megálltak, és a lándzsára meg a hátán lógó íjra és csípőjén a tegezre meredtek. Egyikük sem volt nála idősebb.

– Szükségetek van ránk, Jennek? – kérdezte.

– Azért hívsz minket így, hogy gúnyolódj! – felelte egy magas, hegyes orrú fickó. – De így igaz! Mi vagyunk az egyetlen igazi aielek! Ti letértetek az Útról!

– Ez hazugság! – vágott vissza Jeordam. – Sosem érintettem kardot! – Mélyet lélegzett, hogy lehűtse magát. Nem azért helyezték ma ide, hogy a Jennekkel dühöngjön. – Ha eltévedtetek volna, a szekereitek arra vannak! – Dél felé mutatott a lándzsájával.

Az egyik nő a hegyes orrú férfi karjára tette a kezét, és halkan mondott neki valamit. A többiek bólintottak, végül pedig, vonakodva ugyan, de a hegyes orrú is így tett. A lány nagyon csinos volt, szőkés hajtincsek szabadultak ki sötét kendője alól, amit a fejére tekert. Jeordam elé állt, és így szólt.

– Nem tévedtünk el – hirtelen végigmérte a fiút, mintha most látná először, és összébb húzta magán a kendőjét.

A fiú bólintott; ő sem hitte, hogy eltévedtek. A Jennek általában megpróbáltak nem kérni segítséget a sátorlakóktól, még akkor sem, ha valóban szükségük volt rá. Az a pár ember, aki mégis eljött a segítségükért, kétségbeesésében cselekedett így, amikor másutt nem talált megoldást.

– Gyertek velem!

Apja sátraitól egymérföldnyi út választotta el. A hegy lejtőjén alacsonyan, az utolsó hóeséstől félig beborítva virítottak a sátrak. Saját népe óvatosan figyelte az újonnan érkezőket, ám nem akadályozták meg őket abban, hogy folytassák, amit műveltek, akár főztek, akár a fegyvereiket ápolták, vagy hógolyóztak a gyermekekkel. A fiú büszke volt a klánjára, majdnem kétszáz ember tartozott hozzá, az övék volt a legnagyobb a szekerektől északra elszórt, tíz sátortábor közül. A Jenneket azonban ez nem villanyozta fel. A fiút idegesítette, hogy a Jennek annyival többen vannak az aieleknél.

Lewin jött elő a sátrából, egy magas, őszülő, kemény arcú férfi. Úgy mondták, Lewin sosem mosolygott, Jeordam mindenestre sosem látta mosolyogni. Lehet, hogy azelőtt, hogy Jeordam anyja meghalt a lázban, ez másként volt, ám a fiú nem igazán hitte.

A sárgahajú nő – úgy hívták, Morin – olyan történetet mondott el, amilyenre Jeordam számított is. A Jennek kereskedtek egy faluval – ez egy fallal körülvett település volt –, a falusi férfiak pedig az éjszaka leple alatt eljöttek, és visszavették, amit eladtak, sőt, annál még többet is. A Jennek mindig úgy gondolták, megbízhatnak a házakban lakó népekben, mert az Útjuk majd megóvja őket. Most számba vehették halottaikat – apákat, anyákat, fivéreket. És a foglyokat – anyavéreket, egy asszonytársat és egy leánygyermeket. Ez az utóbbi meglepte Jeordamot. Morin keserűen mesélte el, hogy elrabolták ötesztendős leányát, hogy egy idegen asszony nevelje fel. A fiú közelebbről megnézte a nőt, és magában még néhány évet hozzáadott feltételezett életkorához.

– Visszahozzuk őket – ígérte Lewin. Átnyújtottak neki egy köteg lándzsát, amelyeket leszúrt a földbe. – Velünk maradhattok, amíg akartok, egészen addig, míg hajlandóak lesztek megvédeni magatokat és a többieket. Ha azonban maradtok, akkor soha többé nem mehettek vissza a kocsikhoz – a hegyes orrú férfi erre megfordult, és visszarohant arra, amerről jöttek. Lewin folytatta; ezen a ponton általában többen is el szoktak futni. – Azok, akik velünk akarnak jönni ebbe a faluba, kapnak egy lándzsát. De ne feledjétek, ha lándzsát vesztek a kezetekbe, hogy emberek ellen használjátok, akkor velünk kell maradnotok! – Hangja és szeme egyaránt kőmerev maradt. – Ha a Jenneken múlik, ti már rég halottak lennétek!

Az egyik itt maradt férfi habozott, végül azonban mindannyian kihúztak egy lándzsát a földből. Morin is így tett. Jeordam tátott szájjal bámulta, és még Lewin is pislogott egyet.

– Neked nem kell lándzsát fognod, ha maradni akarsz – mondta a nőnek Lewin –, vagy azért, hogy visszahozzuk a tieiteket. A lándzsa kézbevétele azt is jelenti, hogy kész vagy harcolni, nem csak annyit, hogy megvéded magad. Nyugodtan visszateheted, semmi szégyen nincs benne.

– Náluk van a lányom! – mondta Morin.

Jeordam megdöbbenésére Lewin szinte habozás nélkül bólintott.

– Mindennek el kell kezdődnie valahogyan. Mindennek. Legyen hát úgy! – Vállon veregette a férfiakat, végigsétált a táboron, és kiválasztotta azokat, akik elmennek majd a fakerítéssel körülvett faluba. Elsőként Jeordam vállát ütötte meg, apja mindig őt választotta elsőként, mióta elég idős volt ahhoz, hogy lándzsát viseljen. Most sem tett volna másként.

Morinnak nehézségei támadtak a lándzsával, a fegyver belegabalyodott hosszú szoknyájába.

– Neked nem kell menned – mondta neki Jeordam. – Asszony még soha nem tett ilyet. Mi majd visszahozzuk neked a lányodat.

– Én akarom onnan kihozni Kirint, személyesen! – mondta a nő hevesen. – Senki sem állíthat meg ebben! – Micsoda önfejű asszony!

– Ebben az esetben így kell felöltöznöd – a fiú a saját szürkésbarna kabátjára és térdnadrágjára mutatott. – Ebben a ruhában nem tudsz éjnek idején kint lopakodni. – Elvette tőle a lándzsát, mielőtt a nő tiltakozhatott volna. – És a lándzsát sem könnyű megtanulni! – A két férfi, aki a nővel jött, szemléletesen bizonyította ezt, amikor – az utasításokat követve – majdnem saját lábukba gabalyodtak. A fiú keresett egy fejszét, és egy lépésnyi darabot levágott a lándzsa nyeléből. Így négy láb hosszú maradt, és majdnem egy láb hosszú hegy. – Döfj egyet vele! Csak ennyit tegyél! Csak döfj egyet! A nyelet is lehet használni hárításra, de majd keresek valamit a másik kezedbe, ami jó lesz erre a célra.

A nő furcsán nézett rá.

– Mennyi idős vagy? – kérdezte még furcsább arckifejezéssel. A fiú megmondta neki, mire a nő elgondolkodva bólintott.

Egy pillanattal később a fiú megkérdezte:

– Az egyik férfi ott, a férjed? – Azok még mindig a lándzsáikban botladoztak.

– A férjem már gyászolja Kirint. Többet törődik a fákkal, mint a saját lányával.

– A fákkal?

– Az Életfákkal – amikor a fiú még mindig értetlenül nézett rá, a nő megrázta a fejét. – Három facsemetéjük van, hordókba ültetve. Majdnem annyira óvják őket, mint saját magukat. Ha találnak majd biztonságos helyet, el fogják ültetni őket; azt mondják, akkor visszajönnek a régi idők. Ők. Azt mondtam, ők. Hát jó. Úgysem vagyok többé Jenn! – a nő közelről megnézte a fiút, majd megkérdezte: – Ha valaki ellopná a gyermekedet, te a Levél Útjáról beszélnél, és a szenvedésről, amelyet azért mértek ránk, hogy próbára tegyük magunkat? – A fiú megrázta a fejét. – Gondoltam, hogy nem. Te jó apa leszel. Taníts meg a lándzsa használatára!

Fura egy nő, de csinos! A fiú visszavette a lándzsát, és tanítani kezdte a nőt, lassan mutatva, hogyan is kell bánni vele. A rövid nyél segítségével gyorsan és hatékonyan lehetett bánni vele.

Morin furcsa mosollyal nézte a fiút, őt azonban lekötötte a lándzsa.

– Álmomban láttam az arcodat – jegyezte meg a nő lágyan, de a fiú nem is hallotta. Egy ilyen lándzsával gyorsabb lehet egy kardot viselő férfinál is. Lelki szemei előtt már látta, ahogy az aielek legyőznek minden kardost. Senki sem állhat az útjukba. Senki!

Az üvegoszlopokon át fények villóztak, félig megvakítva Randet. Muradin már csak egy-két lépéssel járt előtte. Az aiel egyenesen maga elé nézett, és fogát elővillantva, hangtalanul vicsorgott. Az oszlopok visszavitték őket az aielek elfeledett múltjába. Rand lába megmozdult. Előrelépett. És vissza az időben.

Lewin megigazította arcán a por ellen szolgáló kendőt, és lenézett a kicsiny táborba, ahol a vaskondér alatt még parázslott a tűz. A szél félig megégett ragu illatát hozta felé. A tábortüzet takarók vették körbe a holdfényes éjszakában. Lovakat nem lehetett látni. Lewin azt kívánta, bárcsak hozott volna magával vizet, de csupán a gyerekeknek engedték meg, hogy étkezési időn kívül vizet igyanak. Halványan még emlékezett arra az időre, amikor több vizük volt, amikor a napok nem voltak annyira forróak és porosak, és a szél nem fújt állandóan. Az éjszaka csupán kicsiny megkönnyebbülést hozott, amikor a vörös, vadul tűző napot hideg váltotta fel. Összehúzta magán a vadkecske bőrét, amit takaróként használt.

Társai közelebb másztak hozzá, amikor beburkolózott, közben köveket rugdostak, és addig sutyorogtak, míg biztos volt benne, hogy fel fogják ébreszteni az alattuk lévőket. Nem panaszkodott; ő sem volt jobban hozzászokva ehhez, mint azok. A többiek arcát is kendők fedték a por ellen, de ő azért meg tudta különböztetni őket. A mindenkinél legalább fél vállal szélesebb fickó Luca volt; ő szeretett ügyességével kérkedni. Gearan nyúlánk volt, mint egy gólya, és a szekerek között a legjobb futó. Charlin és Alijha, egyformák, mintha egymás tükörképei volnának, eltekintve attól, hogy Charlin mindig oldalra biccentette a fejét, ha aggódott valamiért, mint ahogyan most is. Lánytestvérük, Colline lent volt a táborban. Ahogy Lewin húga, Maigran is.

Mikor a lányok batyuit széttépve találták a földön, mindenki más készen állt arra, hogy meggyászolja őket, és visszatérjen hétköznapi foglalatosságukhoz. Még Lewin nagyapja is. Ha Adan tudta volna, mit terveznek ők, öten, biztosan megakadályozta volna őket, hogy véghezvigyék. Adan mostanában állandóan csak arról mormogott, hogy hűségesnek kell maradni az aes sedai-okhoz, akikkel Lewin még sosem találkozott, és hogy életben kell tartani az aieleket. Az aielek népét, nem egyetlen aielt. Még Maigrant sem.

– Négyen vannak – suttogta Lewin. – A lányok a tűznek ezen az oldalán fekszenek. Felébresztem őket – halkan – és kicsempésszük őket, amíg a többiek alszanak.

Barátai egymásra pillantottak, és bólintottak. Talán tervet kellett volna készíteniük, mielőtt belevágnak, de csupán arra tudtak gondolni, hogyan szerezzék vissza a lányokat, és hagyják azután el a szekereket, anélkül, hogy észrevennék őket. Nem volt biztos abban, hogy követni tudná ezeket az embereket, vagy hogy megtalálná őket, mielőtt elérik a falujukat, ahonnan jöttek, az egyszerű kunyhók sokaságát, ahonnan az aieleket kövekkel és botokkal elűzték. Semmit sem tehetnek, ha a rablók eljutnak addig.

– Mi van, ha felébrednek? – kérdezte Gearan.

– Nem hagyom ott Colline-t – jelentette ki Charlin, és fivére is rögtön megszólalt:

– Visszavisszük őket, Gearan.

– Vissza bizony – helyeselt Lewin. Luca megbökte Gearan oldalát, mire az bólintott.

Nem volt könnyű feladat lejutni a sötétben. Lábuk alá kiszáradt növények csapódtak, és előttük kő meg törmelék indult útnak a száraz lejtőn. Minél csendesebben próbált haladni Lewin, annál nagyobb zajt csapott. Luca egy tüskebokorba zuhant, amelyik most hangosat reccsent, a fiúnak azonban, egy hangos lélegzetvételtől eltekintve, sikerült csendben maradnia. Charlin csúszni kezdett, és meg sem állt a fele útig, lefelé. Ott azonban semmi sem mozdult.

A tábortól nem messze Lewin megállt, és riadtan nézett össze barátaival, majd lábujjhegyre állva, bekukucskált. Még saját lélegzetét is mennydörgésnek érezte most, legalább olyan hangosnak, mint a négy, hatalmas halom alól jövő horkolást. Megdermedt, amikor a durva horkolás abbamaradt, és a halom megmozdult. Az azonban testtartást váltott, és újból horkolni kezdett, mire Lewin is újra mert levegőt venni.

Óvatosan lekuporodott az egyik kisebb halom mellé, és félrehúzta a kosztól merev, durva gyapjútakarót. Maigran nézett rá, felhorzsolt és duzzadt arccal, ruhája cafatokban lógott róla. A fiú befogta a száját, hogy elejét vegye a sikoltásának, a lány azonban csak tovább bámulta, mereven, pislogás nélkül.

– Kibelezlek, mint egy disznót, fiú! – Az egyik nagyobb halomról lerepült a takaró, és egy torzonborz, szakállas, mocskos ruhát viselő férfi emelkedett fel. Kezében tompán megvillant hosszú kése a holdfényben, és visszaverte a pislákoló parázs fényét. A férfi belerúgott a mellette fekvő emberekbe, akik felhördültek és morogtak. – Akárcsak egy disznót! Tudsz sikítani is, fiú, vagy a ti népetek csak futni képes?

– Rohanj! – kiáltotta a fiú, ám a húga csak kifejezéstelen arccal bámult. A fiú kétségbeesetten megragadta a lány vállát, és felhúzta, hogy arrafelé lökje, ahol a többiek várakoztak. – Rohanj! – A lány mereven bújt elő a takarók alól, súlya a fiúra nehezedett. Colline is felébredt – a fiú hallotta zokogását –, de a lány még szorosabbra húzta maga körül a piszkos takarót, hogy elrejtőzhessen alatta. Maigran csak állt ott, és a semmibe bámult.

– Még erre sem vagy képes – a férfi vigyorogva közeledett a tűz körül, kését alacsonyan tartotta. A többiek csak most ültek fel takaróikba csavartan, és nevetve nézték a jelenetet.

Lewin nem tudta, mit tegyen. Nem hagyhatta itt a húgát. Csak annyit tehetett, hogy meghal. Talán ezzel esélyt ad Maigrannak, hogy elfusson.

– Rohanj, Maigran! Kérlek, fuss! – A lány azonban nem mozdult. Mintha nem is hallotta volna bátyját. Mit tehettek vele?

A szakállas férfi lassan, kényelmesen, vihorászva közelebb lépett; élvezte lassú haladását.

– Neeeeeeeeee! – Charlin rohant elő az éjszakából, karját a késes férfi köré fonta, és leteperte a földre. A másik két férfi talpra ugrott. Egyikük, egy borotvált fejű, akinek koponyáján csillogott a holdfény, kardot emelt, és Charlin felé csapott.

Lewin nem volt benne biztos, mi történt. Valahogyan a kezébe került egy nehéz kanna, a vasfülénél fogta meg, és meglengette; a kanna hangos reccsenést okozva csapott le a kopasz fejre. A férfi összecsuklott, mintha elolvadtak volna a csontjai. Lewin elvesztette az egyensúlyát, és most azon volt, hogy elkerülje a tüzet. Melléesett, és a bogrács leesett. Egy sötét bőrű férfi, aki haját fonatokban hordta, újabb kardot emelt rá, készen arra, hogy kettészelje a fiút. Lewin pók módjára, a hátán fekve, elmászott onnan, kezével közben kétségbeesetten markolászott, hogy valami védekező eszközt találjon. Egy botot, vagy bármit. Tenyere most egy kerek fadarabra zárult. Lendületet vett, és a bottal a vicsorgó férfi felé döfött. A férfi sötét szeme kitágult, kezéből kihullt a kard; szájából vér buggyant elő. Ez nem bot volt. Hanem lándzsa.

Lewin elengedte a lándzsát, ahogy rájött, mi is az. De már késő volt. Hátrálni kezdett, nehogy ráessen a férfi. Remegve rábámult. Egy halott. Egy ember, akit ő ölt meg. A szél hirtelen nagyon hidegen fujt.

Egy idő után eszébe jutott, vajon a többiek miért nem ölték meg. Meglepetten látta, hogy csupán a barátai vannak ott a tábortűznél. Gearan, Luca és Alijha, mindannyian kiguvadt szemmel bámultak porkendőik felett. Colline még mindig szipogott a takarók alatt, Maigran pedig ugyanúgy, meredten állt. Charlin térden állva tartotta magát. És a négy férfi, a falusiak... Lewin egyik mozdulatlan alakról a másikra nézett.

– Meg... megöltük őket – mondta Luca remegő hangon. – Mi... A Fény legyen most könyörületes hozzánk!

Lewin odamászott Charlinhoz, és megérintette a vállát.

– Megsérültél?

Charlin eldőlt. A hasából kiálló kést markolászó kezét elöntötte a vér.

– Lewin, fáj! – suttogta. Megvonaglott, és tekintete eltompult.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Gearan. – Charlin meghalt, mi meg... A Fényre, mit tettünk? Most mi lesz?

– Visszavisszük a lányokat a szekerekhez – Lewin nem tudta levenni a szemét Charlin üveges tekintetéről. – Ezt fogjuk tenni.

Összeszedtek minden hasznosat, a bográcsot, a késeket. A fémtárgyak igen értékesek voltak.

– Akár magunkhoz is vehetjük ezeket – mondta Alijha reszelős hangon. – Biztosan valaki olyantól lopták, amilyenek mi vagyunk.

Amikor Alijha fel akarta venni az egyik kardot, Lewin megfogta a kezét.

– Nem, Alijha! Az fegyver, azért készítették, hogy embereket öljenek vele! Másra nem lehet használni! – Alijha nem felelt, csak végigjártatta tekintetét a négy holttesten, és a lándzsákra nézett, amelyeket Luca épp takarókkal kötött össze, hogy rátehessék Charlin holttestét. Lewin nem nézett a falusiakra. – Lándzsával ételt szerezhetünk, Alijha. Karddal nem. Ezt tiltja az Út.

Alijha még mindig hallgatott, Lewin azonban úgy látta, mintha gúnyosan mosolygott volna kendője mögött. Mégis, amikor végül elindultak az éjszakában, a kardok ott maradtak a kihűlő tűz és a halottak mellett.

Sokáig tartott az út, a sötétségen át, a hevenyészett hordágyat cipelve, amelyen Charlin teste feküdt, a szél néha fojtó porfellegeket vágott az arcukba. Maigran végig botladozott, és maga elé meredt; azt sem tudta, hol van, hogy kik a többiek. Colline félig rémülten ment velük, még saját bátyjától is félt, riadtan rezzent össze, ha valaki megérintette. Lewin nem így képzelte a visszatérésüket. Az ő képzeletében a lányok nevetve, boldogan tértek vissza a szekerekhez; egyáltalán, mindenki nevetett. És nem vitték Charlin holttestét. Képzeletében nem némán, tetteikre gondolva tértek vissza.

Egyszer csak felvillantak előttük a tábortüzek, azután a szekerek is. A lószerszámokat máris előkészítették, hogy a férfiak elfoglalják hajnalban a helyüket. Sötétedés után senki sem hagyta el a szekerek oltalmát, ezért Lewin elcsodálkozott, amikor három alakot látott feléjük sietni. Adan fehér haja vált láthatóvá a sötétben. A másik kettő Nerrine, Colline anyja és Saralin volt, saját és Maigran anyja. Lewin rosszat sejtve leengedte kendőjét.

Az asszonyok leányaikhoz siettek, és megnyugtató szavakat mormolva átölelték őket. Colline megkönnyebbült sóhajjal omlott anyja karjaiba; Maigran szinte észre sem vette Saralint, aki majdnem sírva fakadt, amikor észrevette leánya arcán a sebeket.

Adan szigorúan nézett a fiatalemberekre, arcán aggodalom ült.

– A Fény nevére, mi történt? Amikor rájöttünk, hogy ti is eltűntetek... – elhallgatott, amikor meglátta a Charlint tartó hordágyat. – Mi történt? – kérdezte ismét, mintha félne a választól.

Lewin lassan kinyitotta a száját, de Maigran szólalt meg először.

– Megölték őket – valahová a távolba meredt, és olyan egyszerűen beszélt, mint egy gyermek. – A rossz emberek bántottak. Ők... Aztán jött Lewin, és megölte őket.

– Nem szabad ilyeneket beszélned, gyermekem! – szólt rá az anyja nyugtatóan. – Te... – elhallgatott, és lánya szemébe nézet, majd bizonytalanul Lewin felé fordult. – Ez... Ez igaz?

– Meg kellett tennünk – felelte Alijha elgyötört hangon. – Meg akartak ölni minket! Charlint meg is ölték!

Adan hátralépett.

– Ti... öltetek? Embereket öltetek? És a Fogadalom? Mi senkit sem bántunk! Senkit! Semmivel sem lehet egy másik emberi lény meggyilkolására mentséget találni! Semmivel!

– Elrabolták Maigrant, nagyapa – tiltakozott Lewin. – Elvitték Maigrant és Colline-t, és bántották őket. Ők...

– Ez sem tehet rá ok! – hörögte Adan, és rázkódott a haragtól. – Nekünk el kell fogadnunk a sorsunkat. Nekünk azért kell szenvednünk, hogy bizonyítsuk hűségünket! Elfogadjuk és beletörődünk! Mi nem gyilkolunk! Ti nem tévedtetek le az Útról, hanem elhagytátok azt! Többé nem vagytok Da'shainok! Romlottak vagytok, és nem hagyom, hogy megrontsátok a körülöttetek élő aieleket is! Távozzatok tőlünk, idegenek! Gyilkosok! Többé nem jöhettek az aielek szekereihez! – Megfordult, és elrohant, mintha a fiúk többé nem léteztek volna. Saralin és Nerrine a lányokat vezetve utána indultak.

– Anya? – szólt az asszony után Lewin, és megremegett, amikor anyja hidegen pillantott vissza rá. – Anya, kérlek.

– Ki vagy, hogy ezzel a névvel illetsz? Rejtsd el előlem az arcodat, idegen! Valaha volt egy fiam, aki ugyanezt az arcot viselte. Nem akarom egy gyilkoson viszontlátni! – Ezzel elvezette Maigrant a többiek után.

– Akkor is aiel vagyok! – kiáltotta utána Lewin, de azok nem néztek vissza. Úgy hallotta, mintha Luca sírna. A szél felkerekedett, felverte a port, ő pedig elkendőzte az arcát. – Igenis, aiel vagyok!

Rand szemébe vadul villózó fények csaptak. A Lewin által érzett veszteség fájdalma még mindig lüktetett benne, agya lázasan dolgozott. Lewin nem viselt fegyvert. Nem is tudta, hogyan kell azt használni. A gyilkolás megrémítette. Ennek nincs értelme.

Most már majdnem Muradin mellett állt, a férfi azonban nem látta. Muradin vicsorgása erősödött, arcán izzadság gyöngyözött, és remegett, mintha futni készülne.

Rand előrelépett. És ezzel hátra.

Huszonhatodik fejezet

Az elkötelezettek

Előre, és egyben hátra.

Adan a homokgödörben feküdt, és halott fiának zokogó gyermekeit szorongatta. Szemüket rongyos kabátjával takarta el. Az ő arcán is könnyek gördültek végig, de ő hangtalanul sírt, közben pedig óvatosan kikémlelt a gödör szélén. Maigrannak és Lewinnek öt- és hatévesen szabad volt sírni, Adan azonban meglepődött azon, hogy még neki is maradtak könnyei.

A szekerek egy része égett. A holtak ott feküdtek, ahol elestek. A lovakat már elvitték, kivéve azokat, amelyek még mindig ahhoz a néhány szekérhez voltak kötve, amelyek tartalmát a földre ürítették. Most az egyszer nem törődött a ládákkal, amelyeket az aes sedai-ok bíztak az aielek gondjaira, és amelyek gondatlanul a mocsokba voltak dobálva. Nem először látta már ezt, és halott aieleket sem először látott, most azonban már nem tudott törődni vele. A kardokkal, lándzsákkal és íjakkal felszerelt férfiak, a férfiak, akik az embereket meggyilkolták, most az üres szekereket töltötték meg. Nőkkel töltötték meg őket. Nézte, ahogyan leánya, Rhea feltűnik a többiek között az egyik szekéren, ahogy állatok módjára összezsúfolják őket a kacagó gyilkosok. Az utolsó gyermekeit is. Elwin éhen halt tízesztendős korában, Sorelle-t tizenkét évesen a láz ragadta el, amelynek érkezését egy álma megjósolta, és Jaren tizenkilenc évesen, amikor rájött, hogy képes fókuszálni, levetette magát egy szikláról. Marind pedig ma reggel halt meg.

Sikoltani szeretett volna. Szeretett volna előrohanni, hogy megakadályozza utolsó gyermeke elhurcolását. Valahogyan megállítani őket. De mi lenne, ha tényleg előrohanna? Őt is meggyilkolnák, Rheát pedig ugyanúgy elvinnék. Talán még a gyermekeket is megölnék. A vérükben fekvő holttestek közül néhány egészen kicsi volt.

Maigran nagyapjába kapaszkodott, mintha megérezte volna, miben töri a fejét, Lewin pedig megmerevedett, mintha ő is hozzá akarna bújni, de ehhez túl idősnek érezné magát. Adan lesimította a hajukat, és továbbra is a melléhez nyomta a fejüket, ő maga azonban kényszerítette magát, hogy tovább bámulja a jelenetet, míg a lovasoktól körülvett szekerek el nem indultak, míg végül a lovak majdnem eltűntek a látóhatárt szegélyező, füstölgő hegyek felé vezető úton.

Csak ekkor állt fel, és fejtette le magáról a gyermekeket.

– Itt várjatok meg! – mondta nekik. – Várjatok, míg vissza nem jövök! – Unokái egymáshoz simulva, könnytől maszatos arccal bámultak rá, majd bizonytalanul bólintottak.

Odament az egyik holttesthez, és gyengéden megfordította. Siedra olyan volt, mintha aludt volna, arca minden reggel ugyanilyennek tűnt, amikor felébredt mellette. Mindig meglepte, hogy szürke csíkokat fedez fel a nő vörösesarany hajában; ő volt a szerelme, az élete, és a számára mindig fiatal és új maradt. Megpróbált nem pillantani a nő blúzát átitató vérfoltra vagy a melle fölött tátongó sebre.

– Most mit akarsz csinálni, Adan? Mondd meg nekünk! Mit?

Kisimította Siedre haját a homlokából – felesége szerette, ha ápolt volt a külseje –, és felállt. Lassan megfordult, hogy szembenézzen a dühös, rémült férfiak csoportjával. Sulwin volt a vezetőjük, ez a magas, mélyen ülő szemekkel néző férfi, Sulwin hagyta, hogy a haja hosszúra megnőjön, mintha el akarná titkolni aiel mivoltát. Ezt számos férfi csinálta. De semmit sem segített, sem a legutóbbi rablóbandával szemben, sem azokkal, akik korábban jöttek.

– Eltemetjük a halottainkat, azután indulunk, Sulwin – tekintete visszasiklott Siedrére. – Mi mást tehetnénk?

– Indulunk, Adan? Már hogyan indulhatnánk? Nincsenek lovaink. Alig van vizünk, nincsen élelmiszerünk. Csak azok a szekereink maradtak meg, amelyeken az aes sedai-ok dolgai vannak, amelyekért soha nem jönnek el. Mik azok egyáltalán, Adan? Mik azok, amikért az életünket kell adnunk, és amiket keresztül kell cipelnünk a világon, de hozzájuk nyúlnunk nem szabad? Nem tudjuk úgy folytatni, ahogy azelőtt!

– Dehogynem tudjuk! – kiáltott rá Adan. – És folytatni fogjuk! Van lábunk, van hátunk. Ha kell, magunk húzzuk a szekereket! Hűek maradunk a kötelességünkhöz! – Maga is elcsodálkozott, amikor megpillantotta ökölbe szorított kezét. Az öklét. Keze megremegett, amikor ujjait kiengedte, és leengedte az oldala mellé. Sulwin hátralépett, a társai közé.

– Nem, Adan! Biztonságos helyet kell keresnünk, és közülünk néhányan készek is erre! Nagyapám mindig történeteket mesélt nekem, amelyeket maga is kisfiúként hallott, történeteket arról az időről, amikor még biztonságban éltünk, és az emberek ellátogattak hozzánk, hogy hallják az énekünket. Igenis találni fogunk egy helyet, ahol biztonságban élhetünk, és ismét énekelhetünk!

– Énekelhetünk? – ráncolta a homlokát Adan. – Én is hallottam azokat a régi történeteket, hogy az aielek éneke valami csodás dolog volt, de hát nem ismerem azokat a régi dalokat, ahogyan ti sem. A dalok elvesztek, és velük a régi idők is! Nem szegjük meg az aes sedai-oknak tett Fogadalmunkat, hogy egy elveszett álmot kergessünk!

– Néhányunk meg fogja szegni, Adan – Sulwin mögött a többiek bólintottak. – Mi meg akarjuk keresni azt a helyet. És a dalokat is! Meg fogjuk találni őket!

Adan egy puffanásra fordította meg a fejét. Sulwin többi követője épp kipakolta az egyik szekeret, és ahogyan a hatalmas, lapos láda kiesett, a teteje félig kinyílt, és valami olyasmi látszott benne, mint egy sötétvörös kőből csiszolt ajtókeret. A többi szekeret is éppen kiürítették, és már nem csupán Sulwin barátai vettek részt a munkában. Az embereknek legalább a negyedrésze a szekerek tartalmát pakolta a földre, mindent kiraktak, csak az élelmiszert és a vizet tartották meg.

– Ne próbálj megakadályozni minket! – figyelmeztette Sulwin.

Adannak ismét ki kellett lazítania az öklét.

– Ti nem vagytok aielek! – kiáltotta. – Mindent elárultok! Akármik is vagytok, többé nem vagytok aielek!

– Mi is éppúgy a Levél Útján járunk, ahogyan te, Adan.

– Menjetek! – dörögte Adan. – Menjetek csak! Nem vagytok aielek! Ti elvesztetek! Elvesztetek! Látni sem akarlak többé! Menjetek! – Sulwin és társai megkettőzték az iramot, hogy minél előbb eltávolodhassanak a férfitól.

Adan gyomra süllyedni kezdett, amikor látta a szekereket, és a földön fekvő halottakat. Annyi halott, és annyi, jajveszékelő sebesült! Közülük néhányat Sulwinék is gondjaikba vettek. A kardos férfiak feltörték a ládákat, míg végül rájöttek, hogy sem arany, sem élelmiszer nincsen bennük. Az élelmiszer az aranynál is drágább kincs volt. Adan a kő ajtókeretre nézett, meg a kőszobrocskák összedobált halmára, a furcsa kristálytárgyakra a cserepes chora-hajtások között, amelyeknek Sulwinék semmi hasznát nem vették. De vajon valóban volt bármi hasznuk? Ezek miatt őrizték meg a hűségüket? Ha így van, hát legyen! Némelyiket meg lehet még menteni. Azt nem lehetett megmondani, melyek a legfontosabbak az aes sedai-ok számára, de néhányat meg lehetett menteni.

Látta, ahogyan Maigran és Lewin anyjuk szoknyájába kapaszkodnak. Örült, hogy Saralin legalább életben maradt, és gondoskodhat róluk. Adan utolsó fiának, az asszony férjének életét ma reggel az első nyílvessző oltotta ki. Néhányat meg lehet menteni. Meg fogja menteni az aieleket, bármibe is kerüljön.

Letérdelt, és karjaiba vette Siedrét.

– Még mindig hűek vagyunk, aes sedai – suttogta. – Meddig kell még hűnek maradnunk? – Fejét felesége mellére hajtotta, és zokogni kezdett.

Rand szeméből könnyek folytak, és szája hangtalanul formálta a szót: „Siedre”. A Levél Útja? De hiszen ez nem az aielek hite volt! Nem tudott tisztán gondolkodni, egyáltalán nem tudott gondolkodni. A fények egyre gyorsabban pörögtek. Mellette Muradin szája hangtalan ordításra nyílt. Az aiel szeme kitágult, mintha mindennek a pusztulását szemlélné éppen. Egyszerre léptek előre.

Jonai a szikla szélén állt, és a naptól szikrázó víztükör fölött nyugat felé kémlelt. Háromszáz mérföldnyire abban az irányban Comelle feküdt. Legalábbis régebben ott feküdt. Comelle-t a hegyoldalba építették, és a tengerre nézett. Háromszáz mérföldnyire nyugatra, ahol most a tenger hömpölygött. Ha Alnora most élne, talán könnyebb lenne minden. A nő álmai nélkül azonban Jonai azt sem tudta, merre induljon, mit csináljon. Nélküle azzal sem törődött, ő maga él-e vagy sem. Kora kőként nehezedett a vállára, amikor visszafordult, hogy visszatérjen az egymérföldnyire várakozó szekerekhez. A szekerek száma mára megcsappant, és erősen meg is koptak. Az emberek is kevesebben voltak, csupán néhány ezer, amikor tízezrével indultak el. A megmaradt szekerekre azonban még mindig túl sok ember jutott. Most már a legkisebb gyerekeken kívül senki sem utazott rajtuk.

Adan üdvözölte az első szekérnél, ez a magas, kék szemével túlságosan is aggodalmasan pillantó fiatalember. Jonai mindig úgy érezte, mindjárt Willimet is meglátja, ha alaposan körülnéz. Willimet azonban már évekkel ezelőtt elküldte, amikor a fiú fókuszálni kezdett, és nem tudta abbahagyni, akárhogyan is próbálta. Még mindig túl sok fókuszáló férfi élt a világon; el kellett küldeniük azokat a fiúkat, akiken előjöttek a tünetek. Kénytelenek voltak rá. De azért azt kívánta, bárcsak visszakaphatná gyermekeit. Mikor is halt meg Esole? Annyira kicsi volt még, amikor a hevenyészve ásott sírgödörbe fektették, mert meghalt a betegségben és nem volt a közelben aes sedai, hogy meggyógyítsa.

– Ogierek jöttek, apa! – mondta Adan izgatottan. Jonai gyanította, hogy fia az ogierekről szóló történeteket eddig csupán mesének tartotta. – Észak felől érkeztek!

Adan egy sáros csoporthoz vezette, csupán ötvenen voltak, beesett arcúak, szomorú szeműek, lekonyult fülűek. Saját népén már hozzászokott a szomorú pillantásokhoz, a viseltes, foltozott ruhákhoz, de amikor az ogiereken is ugyanezt látta, megdöbbent. Mégis, itt volt a nép, akikkel törődnie kellett, és az aes sedai-okkal szembeni kötelessége. Milyen régen találkozott is utoljára aes sedai-jal? Közvetlenül azután, hogy Alnora meghalt. Alnora számára már későn. Az életben maradt betegeket az asszony meggyógyította, elvett néhányat a sa'angrealok közül, majd folytatta az útját, és csak keserűen felnevetett, amikor ő megkérdezte, hol lehet biztonságos helyet találni. Az aes sedai ruhája foltozott volt, és a szegélye elszakadt. A férfi nem volt benne biztos, nem őrült-e meg a nő. Azt állította, hogy az egyik Kitaszítottat csak részben tudták csapdába ejteni, vagy talán egyáltalán nem, hogy Ishamael még mindig itt garázdálkodik a földön, így mondta. Biztosan ugyanúgy megőrült, mint a megmaradt férfi aes sedai-ok.

Jonai visszaterelte figyelmét a nagy lábukon bizonytalanul ott ácsorgó ogierekre. Alnora halála óta túl könnyen csapongott a képzelete. Az ogierek kenyeret és tálakat tartottak a kezükben. A férfi megdöbbent, amiért dühöt érzett, hogy valaki adott nekik szegényes élelmiszerkészletükből. Vajon hány ember lakhat jól annyi étellel, amennyit ötven ogier elfogyaszt? Száz ember? Talán kétszáz? Nem! Meg kell osztani mindent, ez az Út! Hogy ingyen adjanak.

– Chora-hajtásaitok vannak – mondta az egyik ogier. Vastag ujjaival finoman végigsimította az egyik szekér oldalához kötött hordóban álló két növény lóhere alakú leveleit.

– Van néhány – mondta Adan kurtán. – Elpusztulnak ugyan, de az öregek új hajtásokat szednek le róluk, mielőtt ez történik. – Nem volt ideje fákra. Az emberekről kellett gondoskodnia. – Északon mennyire rossz a helyzet?

– Rossz – felelte egy ogier nő. – A Fertőzött Földek kezdenek délre terjedni, és Myrddraalok meg trallokok is jönnek.

– Azt hittem, mint elpusztult – akkor nem északra fognak menni. Nem fordulhatnak északra. És délre? A Jeren-tenger tíz napra innen, délre húzódik. Vagy távolabb. Fáradt volt. Annyira fáradt.

– Keletről jöttök? – kérdezte egy másik ogier. Kenyerének héjával kitörölte a tányérját, és lenyelte a falatot. – Milyen keleten?

– Rossz – felelte Jonai. – Talán nektek mégsem annyira. Tíz – nem, tizenkét napja rablók ragadták el lovaink egyharmadát, mielőtt még elmenekülhettünk volna. Ott kellett hagynunk a szekereinket – ez fájt neki. Otthagyták a szekereket és a tartalmukat is. Azokat a dolgokat, amiket az aes sedai-ok bíztak rájuk, ott kellett hagyniuk. És hogy ez nem az első ilyen eset volt, az csak rontott a dolgon. – Majdnem mindenki, akivel találkozunk, elvesz tőlünk valamit, amire szüksége van. Talán az ogierekkel nem fognak így viselkedni.

– Talán – csóválta a fejét egy ogier asszony, mintha maga sem hinne benne. Jonai maga sem igazán hitte, amit mondott. A világon nem létezett biztos hely. – Tudod, hol van valamelyik stedding?

Jonai csak bámult a nőre.

– Nem. Nem tudom. De ti biztosan meg tudjátok találni a steddinget.

– Már olyan régóta vándorlunk, és olyan messze jöttünk – mondta az egyik, hátul álló ogier, a többiek pedig gyászosan mormogtak. – A föld annyira megváltozott!

– Hamarosan steddingre kell találnunk, máskülönben meghalunk – jelentette ki az első ogier nő. – Érzem az... epedést... a csontjaimban! Találnunk kell egy steddinget! Találnunk kell egyet!

– Én nem segíthetek – mondta Jonai szomorúan. Mellében szorítást érzett. A föld teljesen megváltozott, és még mindig változik. A síkság, ahol előző évben utazott az ember, ma könnyűszerrel hegy lehet. A Fertőzött Föld egyre terjed. Myrddraalok és trallokok vannak még mindig életben. Az emberek lopnak, az emberek állat módjára viselkednek, és nem ismerik fel a Da'shainokat, vagy nem is tudnak róluk. Jonai alig tudott lélegezni. Az ogierek elvesznek. Az aielek elvesznek. Minden elvész! A szorítás fájdalmassá vált, és a férfi térdre rogyott, majd görnyedve a mellkasához kapott. Szívét mintha egy ököl szorította volna össze.

Adan aggódva mellétérdelt.

– Apám, mi a baj? Mi van veled? Mit tehetnék?

Jonai megragadta fia kopott gallérját, és közel húzta az arcát.

– Figyelj! Figyelj! Vidd őket... délre! Vidd... az aieleket... biztonságba! Tartsd meg... a Fogadalmat! Őrizd meg, amit... az aes sedai-ok... ránk bíztak... míg... érte nem... jönnek! A Levél... Útja. Azon kell, hogy... – Ő megpróbálta. Solinda sedai biztosan megérti. Megpróbálta. Alnora!

Alnora. A név homályba veszett, és Rand mellében a fájdalom enyhült. Semmi értelme! Az egésznek semmi értelme! Hogy lehetnek ezek aielek?

Az oszlopok vakítóan villogtak. A levegő sustorgott, örvénylett.

Mellette Muradin szája szélesre nyílt az erőfeszítéstől, hogy kiáltson. Az aiel két kézzel kaparta kendőjét és arcát, véres, mély sebeket szántva húsába.

Egy lépés előre.

Jonai végigsietett az üres utcákon, és megpróbált nem pillantani a lerombolt épületekre, meg a halott chorafákra. Mind elpusztult. Legalább az utolsó, régen elhagyott jo-rművet is eltüntették. Lába alatt a talaj még utórengésektől remegett. Természetesen munkásruháját, a cadin'sort viselte, bár a számára kijelölt munka semmiben nem hasonlított arra, aminek a végzésére eredetileg kitanították. Hatvanhárom éves volt, vagyis élete virágjában lévő férfi, még ahhoz sem elég idős, hogy őszülni kezdjen a haja, ennek ellenére fáradt öregembernek érezte magát.

Senki sem firtatta, hogy beléphet-e a Szolgálók Csarnokába; egy lélek sem akadt a hatalmas oszlopokkal szegélyezett bejáratnál, hogy bárkinek is kérdéseket tegyen fel, vagy üdvözölje a belépőt. Bent rengeteg ember sürgölődött, kezük tele papírokkal és dobozokkal, de egyikük sem pillantott rá. Pánik uralkodott a teremben, ami a föld minden egyes, újabb rezgésével nőttön nőtt. Jonai lehangoltan átment az előcsarnokon, és felhágott a széles lépcsőfokokon. Az ezüstösen csillogó, fehér követ sár mocskolta be. Senkinek nem maradt ideje lábat törölni, de talán nem is törődtek most ezzel.

Nem volt szükség arra, hogy kopogjon a keresett ajtón. Nem a gyűlésterembe vezető, aranyozott ajtók egyikét használta, hanem egy egyszerű, kevéssé feltűnő ajtón lépett be. Azért halkan surrant be, és örült is, hogy így tett. Fél tucat aes sedai állt egy hosszú asztal körül, valamin vitatkoztak, és szemlátomást észre sem vették, amikor az épület megremegett. Mindannyian nők voltak.

A férfi megborzongott, és eltűnődött azon, vajon milyen volna, ha újból férfiak állnának egy ilyen összejövetelen. Amikor meglátta, mi van az asztalon, a borzongás remegéssé erősödött. Egy kristálykard – talán egy az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos tárgy, talán egyszerű dísz, ezt nem tudta megmondani – feküdt Rokonirtó Lews Therin Sárkányos zászlaján, amelyet úgy terítettek ki, akárcsak egy abroszt, és oldalai lecsüngtek a padlóra. Jonai szíve kalapálni kezdett. Ez meg mit keres itt? Vajon miért nem semmisítették meg, és vele együtt az átkozott férfi emlékét is?

– Mit ér a Jövendőmondásod – kérdezte Oselle, csaknem kiáltva –, ha nem tudod megmondani, mikor? – Az aes sedai hosszú, sötét haja a feje körül repkedett, ahogy a nő dühösen a fejét rázta. – Az egész világ sorsa függ ettől! Az egész jövő! Maga a Kerék!

A sötét szemű Deindre a szokásos nyugalmával nézett vele farkasszemet.

– Nem én vagyok a Teremtő. Csak azt mondhatom nektek, amit előre látok.

– Kérlek, nővéreim! – Mindannyiuk közül Solinda számított a legnyugodtabbnak, régimódi köntöse fakókék ködnek látszott. Derékig érő vöröses aranyhaja majdnem olyan volt, mint Jonaié. A férfi nagyapja fiatalemberként az aes sedai-t szolgálta, a nő azonban nála is fiatalabbnak látszott; nem lehetett másként, hiszen aes sedai volt. – A köztünk lévő vitának vége. Jaric és Haindar holnapra megérkeznek.

– Ami azt jelenti, hogy nem követhetünk el hibákat, Solinda.

– Tudnunk kell...

– Van valami esély arra...?

Jonai nem hallgatózott tovább. Majd fogadják, ha eljön az ideje. Nem ő volt az egyetlen itt az aes sedai-okon kívül. Someshta az ajtó közelében, a falnál ült, hatalmas alakja szőlőindákhoz és levelekhez hasonlított, és még ülve is valamivel magasabb volt Jonainál. A nym arcán szárazbarna és üszkös fekete vágás futott végig, és eltűnt hajának zöld füvében. Amikor Jonaira nézett, mogyoróbarna szeme zavartnak tűnt.

Amikor Jonai felé bólintott, a lény megtapogatta az arcán húzódó rést, és a homlokát ráncolta.

– Ismerlek én téged? – kérdezte halkan.

– A barátod vagyok – felelte Jonai szomorúan. Nem látta Someshtát évek óta, de hallott róla. A nymek nagy része elpusztult, és ő hallotta ezt. – A válladon lovagoltattál gyermekkoromban. Semmire sem emlékszel belőle?

– Dalolás? Dalolás is volt? – kérdezte Someshta. – Annyi minden odaveszett. Az aes sedai-ok azt mondják, egy része vissza fog térni. Te sárkánygyermek vagy, igaz?

Jonai elfintorodott. Ez a név már okozott neki gondot, hiába nem volt igaz. Vajon ma hány ember hiszi, hogy a Da'shain aielek egykor a Sárkányt szolgálták, és nem a többi aes sedai-t?

– Jonai?

Megfordult Solinda hangjára, és féltérdre ereszkedett, amikor a nő hozzálépett. A többiek még mindig veszekedtek, de már csendesebben.

– Minden készen áll, Jonai? – kérdezte a nő.

– Minden, aes sedai. Solinda sedai... – habozva mély lélegzetet vett. – Solinda sedai, néhányunk maradni akar. De akkor is szolgálhatunk.

– Tudod, mi történt az aielekkel Tzoránál? – A férfi bólintott, a nő pedig felsóhajtott, és kezével végigsimította a férfi rövid haját, mintha csak gyermek volna. – Persze, hogy tudod. Ti, Da'shainok bátrabbak vagytok, mint... Tízezer aiel kart karba öltve énekelt, hogy egy őrültet emlékeztessenek arra, kik is ők, és kik voltak, hogy testükkel és egy dallal fogják őt vissza. Jaric Mondoran megölte őket. Ott állt, rájuk meredve, mintha csupán egy rejtvény volnának, és ölte őket, ők pedig egyre közelebb jöttek, és énekeltek. Azt hallottam, az utolsó aielt majdnem egy órán át hallgatta, mielőtt megölte volna. Azután Tzora leégett, egyetlen, hatalmas láng emésztette el a követ, a fémet és a húst. Ahol egykor a világ második legnagyobb városa állt, ott most üvegszilánkok szőnyege terül el.

– Sok embernek maradt ideje elmenekülni, aes sedai. A Da'shainok időt nyertek nekik. Mi nem félünk.

A nő fájdalmasan megmarkolta a haját.

– Paaren Disen lakói már elmenekültek, Jonai. Emellett a Da'shainoknak még van egy feladatuk, ha Deindre elég messzire látna, hogy megmondja, mi az. Mindenesetre, én valamit itt meg akarok menteni, és ez a valami te vagy.

– Ahogy óhajtja – felelte a férfi vonakodva. – Mi őrizni fogjuk, amit ránk bízott, míg újra el nem jön érte.

– Hát persze. A dolgok, amiket rátok bíztunk – a nő rámosolygott, és elengedte a haját, még egyszer végigsimítva a fején, mielőtt elvette volna a kezét. – El fogjátok vinni a... dolgokat... egy biztonságos helyre, Jonai. Mozogjatok, állandóan legyetek úton, míg meg nem találjátok a biztos helyet, ahol senki sem árthat nektek!

– Ahogy parancsolja, aes sedai.

– Mi a helyzet Couminnal, Jonai? Lecsillapodott már?

A férfi nem tudott mást tenni, elmondta a nőnek, bár legszívesebben leharapta volna a nyelvét.

– Apám valahol a városban rejtőzködik. Megpróbált minket rábeszélni az... ellenállásra. Nem hallgatott rám, aes sedai. Nem hallgatott. Talált valahol egy régi sokkolódárdát, és... – nem volt képes folytatni. Arra számított, hogy a nő dühbe gurul, ehelyett azonban az aes sedai szeme könnybe lábadt.

– Tartsd meg a Fogadalmat, Jonai! Gondoskodj róla, hogy ha a Da'shainok minden mást el is veszítenek, a Levél Útját megtartsák! Ígérd ezt meg nekem!

– Hát persze, aes sedai – felelte a férfi döbbenten. A Fogadalom egy volt az aielekkel, az Utat elhagyni egyet jelentett azzal, hogy feladják saját magukat. Coumin csak eltévelyedett. Azt mesélték, már fiatal legény korában is furcsán viselkedett, nem egy aiel módjára, bár azt senki sem tudta, miért.

– Most menj, Jonai! Azt akarom, hogy holnapra távol legyetek Paaren Disentől. És ne felejtsd, állandóan legyetek úton! Tartsd az aieleket biztonságban!

A férfi féltérden állva meghajtotta a fejét, az aes sedai-t azonban már újból a vita kötötte le.

– Megbízhatunk Kodamban és az embereiben, Solinda?

– Meg kell, hogy bízzunk bennük, Oselle. Fiatalok, tapasztalatlanok, de a rontás még nem érintette meg őket, és... és nincs más választásunk.

– Akkor megtesszük, amit meg kell tennünk. A kard még várhat, Someshta, most feladatunk van az utolsó nym számára, ha lesz olyan szíves, és megteszi nekünk. Már így is túl sokat kértünk tőled, és most újra kérnünk kell valamit.

Jonai szertartásosan meghajolt, miközben kihátrált. A nym felemelkedett, fejével súrolta a mennyezetet. A teremben tartózkodók már annyira elmerültek a feladataikban, hogy nem is figyeltek rá, Jonai azonban mégis megadta nekik még ezt az utolsó tiszteletteljes mozdulatot. Nem hitte, hogy valaha is találkozik még velük.

Kifutott a Szolgálók Csarnokából, végig a városon, oda, ahol a gyülekezet várta. Több ezer szekér állt ott, tíz sorban, majdnem hat mérföld hosszan nyúltak el. A szekereket élelmiszerrel, vizeshordókkal és az aes sedai-ok ládákba csomagolt tulajdonaival rakták meg, amelyeket azok az aieleknek adtak át megőrzésre: angrealok, sa'angrealok és ter'angrealok, mindazok a tárgyak, amelyeket a megőrülni készülő férfiak kezéből mentettek ki, miközben azok az Egyetlen Hatalommal tomboltak. Egyszer majd más mód is lesz a szállításukra, jo-rművek, ugrók, libbenők és hatalmas sho-szárnyak vihetik őket. Nem kellenek majd hozzá a nagy nehezen befogott lovak és szekerek. Az emberek a szekerek között álltak, elegen ahhoz, hogy benépesítsenek egy várost, de talán ők voltak az egyedüli, megmaradt aielek a világon.

Százan jöttek most elé, férfiak és asszonyok, a küldöttek, akik azt akarták tudni, vajon az aes sedai-ok megadták-e az engedélyt azoknak, akik maradni szeretnének.

– Nem – felelte nekik Jonai. Néhányan vonakodva ráncolták a szemöldöküket, mire a férfi hozzátette: – Engedelmeskednünk kell. Da'shain aielek vagyunk, és engedelmeskedünk az aes sedai-oknak!

Lassan visszamentek a szekerekhez, és Jonainak úgy rémlett, valaki Coumin nevét mondja ki, de nem akarta, hogy az illető bajba keveredjen. A férfi saját szekeréhez sietett, az egyik középső sor élére. A lovak idegesen kapáltak a föld rengése miatt.

Fiai már fent ültek a bakon – a tizenöt esztendős Willim fogta a gyeplőt, mellette a tízéves Adan, mindketten ideges izgatottsággal az arcukon. A kicsi Esole a ponyva tetején feküdt, amelyet a holmijuk, és ami még fontosabb: az aes sedai-ok holmija fölé kötöztek, és egy babával játszott. A szekér ülése mögött tucatnyi meggyökereztetett chora-hajtást vittek cserepekben, hogy elültethessék, amikor biztos helyre találnak. Talán ostobaság volt cipelni őket, mégis, egyetlen szekér sem indult el legalább egy cserép chora nélkül. Ez legalább egy régi idő emléke volt, olyasmi, ami egy jobb idő eljövetelére emlékezteti őket. A népnek reményre is, és jelképekre is szüksége volt.

Alnora a kocsi mellett várakozott, fényes, fekete haja a vállára omlott, és Jonainak eszébe jutott, milyen volt az asszony, amikor fiatal lányként először látta meg. Szemét azonban most aggodalom fátyolozta.

A férfi rámosolygott, hogy saját szívének aggodalmát elrejtse előle.

– Minden jó lesz, szívemnek hitvese! – A nő nem válaszolt, ezért férje megkérdezte tőle: – Álmodtál valamit?

– Rövid idő múlva – mormogta a nő – minden jó lesz, minden jóra fordul, és a dolgok természete is jóra fordul! – Azután elmosolyodva megérintette férje arcát. – Ha te mellettem vagy, biztos vagyok benne, hogy így is lesz, szívem hitvese!

Jonai a feje fölé lendítette a karját, és a jelet tovább adták a sorok között. A szekerek lassan mozgásba lendültek, és az aielek elindultak Paaren Disenből.

Rand a fejét rázta. Ez már túl sok volt. Az emlékek összetorlódtak. A levegőt villámlások töltötték meg. A szél kavicsos port kavart, amely örvényként táncolt a levegőben. Muradin mély sebeket ejtett az arcán; keze a szeme felé mozdult. Egy lépés előre.

Coumin a munkásruháját, egyszerű barnásszürke kabátot, térdnadrágot és puha, fűzős csizmát viselve, a felszántott föld szélén térdelt, egy sorban a többiekkel, akik vele együtt körülvették a földet. Az egész kerülete akkora volt, hogy tíz Da'shain aiel két, kinyújtott karja meg egy ogieré érte körbe. A szomszédos földet is látta, amelyet hasonlóan vettek körbe, túl a páncélozott jo-rművekben ülő, sokkolódárdákkal felfegyverzett katonákon. Felettük egy járőröző libbenő zúgott el, mint egy halottfekete fémdarázs. Két ember ült benne. A fiú tizenhat esztendős volt, ám az asszonyok úgy döntöttek, hogy a hangja már elég mély ahhoz, hogy részt vegyen a magéneklésben.

Az ember és ogier katonák lenyűgözték, úgy, ahogyan egy színes mérgeskígyó nyűgözné le. Azok ott öltek. Apjának nagyapja, Charn azt állította, hogy valaha nem léteztek katonák, Coumin azonban nem hitt nekik. Ha nem voltak katonák, akkor ugyan ki akadályozta meg az éjlovasokat és a trallokokat abban, hogy idejöjjenek, és mindenkit legyilkoljanak? Persze, Charn azt is állította, hogy Myrddraalok és trallokok sem léteztek akkoriban. Sem Kitaszítottak, sem árnyfattyak. Dédapja azt állította, ezek a történetek abból az időből származnak, amikor még nem voltak katonák, sem éjlovasok vagy trallokok, amikor a Sír Sötét Ura el volt zárva, senki sem ismerte a nevét, ahogyan a „háború” szó jelentését sem. Coumin nem tudott elképzelni ilyen világot; a háború már akkor régi dolognak számított, amikor ő született.

Azért szerette Charn történeteit, még ha nem is tudott hinni bennük, némelyikre azonban sokan a homlokukat ráncolták, és rosszallóan nézték az öreget. Például, amikor azt állította, hogy egykor az egyik Kitaszítottat szolgálta. Nem is akármelyiket, hanem magát Lanfeart. Ezzel az erővel azt is mondhatta volna, hogy Ishamaelt szolgálta. Ha már Charnnak meséket kellett kitalálnia, akkor miért nem tudta inkább azt mondani, hogy Lews Therint, a hatalmas hadvezért magát szolgálta? Hát persze, akkor mindenki azt kérdezné, miért nem dolgozik most a Sárkánynak, de még az is jobb volna, mint ahogyan a dolgok most állnak. Coumin nem szerette, ahogyan az emberek Charnra néztek, amikor azt állította, hogy Lanfear nem volt mindig gonosz.

A mező széléről susogó hang jelezte, hogy az egyik nym közeledik. A hatalmas alak, a bármelyik ogiernél magasabb fejből, vállból és mellből összeálló lény kilépett a bevetett földre, Couminnak pedig nem is kellett odanéznie, hogy tudja: lába nyomában csírák fakadtak. Someshta volt az, lepkék felhőitől övezve, amelyek sárgán, fehéren és kéken repkedtek körülötte. A városiak és a földek tulajdonosai izgatottan mormogni kezdtek, és odagyűltek, hogy megnézzék a lényt. Mindegyik földnek megvolt a maga nymje.

Coumin azon gondolkozott, megkérdezhetné-e Someshtát, igazak-e Charn történetei. Egyszer beszélt vele, és Someshta elég öreg ahhoz, hogy emlékezzen rá; a nymek mindenki másnál idősebbek voltak. Egyesek szerint a nymek soha nem halnak meg, legalábbis addig nem, amíg léteznek növények. Most azonban nem jutott idő arra, hogy a nym kifaggatásán gondolkozzon.

Az ogier elkezdte, ahogy illett, felállt az énekléshez, hangja mély basszusban szólalt meg, mintha maga a föld dalolna. Az aielek is felálltak; és a férfiak saját hangjukon énekeltek, amelyben a legmélyebb hang is magasabb volt az ogier legmagasabb hangjánál. Az ének mégis egybefonódott, Someshta pedig összegyűjtötte azokat a szálakat, és belefonta őket a táncába, miközben hajladozva, szélesre tárt karokkal végigsiklott a földeken, pillangókkal övezve, amelyek időnként az ujjaira szálltak.

Coumin hallotta, ahogyan a többi földön is magéneket dalolnak, ahogyan az asszonyok összecsapják a kezüket, hogy gyorsabb ritmusra ösztönözzék a férfiakat, az új élet szívveréseinek ritmusát, ám csupán a távolból fogta fel mindezt. A dal magával ragadta, csaknem úgy érezte, mintha ő maga lenne az, nem csupán a hang, amit kiadott, amelyet Someshta beleszőtt a földbe, a magok köré. Amelyek már nem is magok. Zemais csírái beborították a földet, ahol a nym lába hozzáért, ott magasabbra nőttek. Azokat a növényeket nem érintheti fertőzés, sem rovar; és a dalolt magvak végül kétszer olyan nagyra nőnek, mint egy ember, a terméssel pedig megtölthetik a város magtárait. Erre született, erre a dalra, és a többi magénekre. Nem bánta, hogy tízesztendős korában az aes sedai-ok nem fogadták el, mondván, hogy hiányzik belőle a szikra. Csodálatos lett volna, ha aes sedai-nak képezik ki, de ennél a pillanatnál biztosan nem csodálatosabb.

A dal lassan elhalt, az aielek szépen megadták neki a befejezést. Someshta még pár lépést táncolt, miután az utolsó hang is elhallgatott, ám a visszhangja még mindig a levegőben rezgett, ameddig csak a nym mozgott. Azután ő is abbahagyta, és vége volt.

Coumin meglepetten látta, hogy a városiak elmentek, de nem volt ideje eltöprengeni, hová is mehettek, vagy hogy miért tűntek el. A nők már jöttek, nevetve, és gratuláltak a férfiaknak. Most már ő is a férfiak közé tartozott, nem volt többé kisfiú, bár az asszonyok hol szájon csókolták, hol összeborzolták rövid, vörös haját.

Ekkor látta meg a katonát, aki mindössze pár lépéssel odébb állt, és őket figyelte. Sokkolólándzsáját és álcázó harci öltözékét valahol otthagyta, óriási rovarhoz hasonló sisakját azonban a fején viselte, a fejfedő rostélya elrejtette az arcát, bár fekete sokkvédőjét felcsapta. Mintha csak rájött volna, hogy így is kirí innen, a katona levette sisakját, és Coumin egy sötét bőrű, nála mindössze négy-öt esztendővel idősebb fiút pillantott meg, de azok a szemek... A katona kiképzését akár tízéves korában is elkezdhették. Coumin örült, hogy az aieleket nem vitték katonának.

Az egyik ogier, Tomada, előrejött, szőrös füleit kíváncsian előremeresztette.

– Van valami híred, katona? Míg énekeltünk, láttam, hogy a jo-rművek izgatottan mozogtak.

A katona habozott.

– Azt hiszem, elmondhatom, bár még nincsen megerősítve. Jelentést kaptunk, hogy Lews Therin a Társaságot ma hajnalban Shayol Ghulba vezette, hogy lecsapjanak. Valamiért megszakadt az összeköttetés, de a jelentés szerint a nyílást lepecsételték, és a legtöbb Kitaszított a másik oldalra került. Talán mindegyikük.

– Akkor hát vége – lélegzett fel Tomada. – Végre vége, hogy a Fénynek legyen hála!

– Igen – a katona körülnézett, és hirtelen nagyon elveszettnek látszott. – Gondolom... vége. Gondolom... – a kezére nézett, majd hagyta, hogy az oldala mellé hulljon. Nagyon óvatosan fogalmazott. – A helybeliek nem tudtak várni az ünnepléssel. Ha igazak a hírek, akkor már napok óta tart. Kíváncsi vagyok... Nem, biztosan nem akarják, hogy katonák is belefolyjanak. Na és maguk?

– Talán ma éjjel – felelte Tomada. – De még három másik várost is meg kell látogatnunk, mielőtt végzünk a körrel.

– Hát persze. Még sok munkájuk van. Ez a dolguk – a katona megint körülnézett. – Még mindig vannak trallokok. Még ha a Kitaszítottak el is tűntek, trallokok azért vannak. És éjlovasok is – a katona, magában bólogatva, visszaindult a jo-rművekhez. Tomada persze egyáltalán nem látszott izgatottnak, Coumin azonban ugyanolyan lesújtottan érezte magát, mint a katona. Vége a háborúnak? Milyen lesz a világ háború nélkül? Hirtelen úgy érezte, beszélnie kell Charnnal.

Már akkor hallotta az ünneplés hangjait, mielőtt elérte volna a várost – az emberek nevettek, énekeltek. A városháza harangjait megkongatták. A városiak az utcán táncoltak, férfiak, nők és gyerekek, egyaránt.

Charn úgy határozott, inkább a fogadóban marad, ahová az aieleket szállásolták el ahelyett, hogy énekelni menne – öreg térdében a kínzó fájdalmat még az aes sedai-ok sem tudták meggyógyítani –, de ebben az ünneplésben biztosan ő is részt vett.

Hirtelen valami Coumin arcába vágódott, és a fiú térde megbicsaklott; négykézlábra verekedte magát, miközben nem is tudta, mikor esett el. Egy véres kéz húzódott vissza a szájától. Felnézett, és egy dühös képű, városi férfit pillantott meg, amint fölé magasodott, és az öklét tapogatta.

– Ezt meg miért tette? – kérdezte a fiú.

A városi ember kiköpött a fiúra.

– A Kitaszítottak halottak! Halottak, hallod? Lanfear többé nem véd meg téged sem! Gyökerestül fogunk kiirtani mindannyiótokat, akik a Kitaszítottakat szolgáltátok, miközben azt színleltétek, hogy a mi oldalunkon álltok! Mind úgy végzitek, ahogy a bolond öregember!

Ekkor egy asszony kezdte rángatni a férfit.

– Gyere innen, Toma! Gyere innen, és fogd be az ostoba szádat! Azt akarod, hogy elkapjon az ogier? – A férfi, hirtelen megszeppenve, hagyta, hogy a nő a tömeg felé rángassa.

Coumin nagy nehezen lábra állt, majd, nem törődve az orrából szivárgó vérrel, futni kezdett.

A fogadó üres volt és néma. Még a fogadós sem volt ott, sem a szakács vagy a kukták. Coumin keresztülrohant az épületen, és az öreg nevét kiáltozta.

– Charn? Charn? Charn?

Talán hátul, kint. Charn szeretett az almafák alatt üldögélni, a fogadó hátsó udvarán, és közben ifjúkora történeteit mesélte.

Coumin kirohant a hátsó ajtón, és megbotlott, majdnem hasra esett. Egy páratlan csizma volt az, amiben elbotlott. Charn egyik piros, ünneplő csizmája, amelyet most, hogy többé nem vett részt a dalolásban, állandóan viselt. Valami arra kényszerítette Coumint, hogy felnézzen.

Az ősz hajú Charn teste egy gerendán átvetett kötélen lógott, egyik lába, amelyikről lerúgta a csizmát, meztelen volt, egyik kezének ujjait a nyaka köré tekert kötélbe akasztotta, ahogyan megpróbálta kiszabadítani magát.

– Miért? – kérdezte Coumin. – Hiszen Da'shainok vagyunk. Miért? – senki sem válaszolt a kérdésére. A csizmát a melléhez szorítva letérdelt, és Charnt bámulta, miközben az ünneplés zaja egyre áradt felé.

Rand megremegett. Az oszlopokból áradó fény kék köddé állt össze, mintha szilárd volna, mintha ki akarná kaparni bőre alól az idegeit. A szél süvített, és egy hatalmas örvény szívni kezdte. Muradinnak valahogyan sikerült elkendőznie arcát; a fekete kendő fölött, a szeme helyén azonban csak véres, üres gödrök meredtek előre. Az aiel rágott valamit, és véres hab szivárgott a mellére. Egy lépés előre.

Charn végigment a széles, zsúfolt utca szélén, a hatalmas lombú chorafák alatt. A fák lóhere alakú levelei békét és megelégedettséget árasztottak az ezüstös épületek árnyékában, amelyek szinte az eget érintették. Egy chorafák nélküli város sivár lett volna, mint a pusztaság. Az utcákon jo-rművek siklottak csendesen, az égen pedig hatalmas, fehér sho-szárnyak cikáztak, vitték a polgárokat Comelle-be vagy Tzorába, vagy más helyekre. Charn ritkán ült sho-szárnyba – ha nagyon messzire kellett mennie, általában egy aes sedai Utazott vele el –, ma azonban ezzel fog M'jinnbe utazni. Ezen a napon volt elnevezésének huszonötödik évfordulója, és elhatározta, hogy elfogadja Nalla legutóbbi házassági ajánlatát. Kíváncsi volt, vajon a lány meglepődik-e; már egy éve halasztotta a választ, mert nem akart megállapodni. Ez azt is jelentené, hogy ezentúl ő is Zorelle sedai-t fogja szolgálni, akinek Nalla szolgált, de Mierin sedai már áldását adta a dologra.

Bekanyarodott a sarkon, és épp annyira maradt ideje, hogy megpillantsa a sötét bőrű, széles vállú férfit, divatosan keskenyre nyírt szakállával, mielőtt a férfi a vállával jókorát lökött rajta, hogy a fiú a földre esett. Feje nagyot koppant a járdán, és csillagokat látva, szédelegve feküdt a hátán.

– Nézd meg, hová lépsz! – szólt rá durván a szakállas, majd megigazította ujjatlan, piros zubbonyát, és elrendezte csuklóján a csipkés mandzsettát. A férfi hosszú, fekete haját hátrafogta. Ez volt most a divat, annyira, hogy azok is, akik nem tették le a Fogadalmat, az aieleket utánozták.

A férfiba egy fakó hajú nő karolt, és ahogy hirtelen zavarában megmozdult, fénylő, fehér ruhája kevésbé átlátszóvá vált.

– Jom, nézd a haját! Ez egy aiel, Jom!

Charn megtapogatta a fejét, hogy megnézze, nem tört-e be, és közben ujjaival végigszántott rövid, vöröses aranyhaján. A tarkóján hagyott egy tincset megnőni, amely most ide-oda csapódott, ahogy a fejét rázta. Legfeljebb egy karcolás, semmi több.

– Tényleg az! – A férfi dühe döbbenetté változott. – Bocsásson meg, Da'shain! Nekem kellett volna megnéznem, hogy hová lépek! Hadd segítsem fel! – Máris úgy tett, ahogyan mondta, és talpra állította Charnt. – Jól van? Hadd hívjak egy libbenőt, hogy elvigye oda, ahová éppen tart!

– Semmi bajom, polgár! – felelte Charn nyugodtan. – Valójában az én hibám volt – az volt, hiszen úgy sietett. Meg is sebesíthette volna a férfit. – Csak nem sérült meg? Kérem, bocsásson meg!

A férfi tiltakozón kinyitotta a száját – a polgárok mindig így viselkedtek; szemlátomást azt hitték, hogy az aielek üvegből készültek – de mielőtt megszólalhatott volna, lábuk alatt megremegett a föld. A levegőben is hasonló, hullámzó mozgást lehetett érezni. A férfi bizonytalanul körülnézett, és szorosabbra húzta maga és a nő körül divatos köpenyét, amitől úgy látszott, mintha a fejük szabadon lebegne.

– Mi volt ez, Da'shain?

Mások is, akik meglátták Charn haját, köré gyűltek, és aggódó képpel ugyanazt a kérdést tették fel, ő azonban nem vett róluk tudomást, és most még arra sem gondolt, vajon nem viselkedett-e udvariatlanul. Ehelyett keresztülvágta magát a tömegen, és szemét a Sharomra függesztette; az ezer láb átmérőjű, fehér gömb most is épp olyan magasan lebegett a Collam Daan kék és ezüst kupolái fölött.

Mierin azt mondta, ma lesz a nagy nap. Az aes sedai azt mondta, új forrását találta meg az Egyetlen Hatalomnak. A aes sedai nők és férfiak képesek lesznek ugyanazt a forrást érinteni, nem csupán annak elkülönült két felét. A nők és férfiak egyesített hatalma még nagyobb dolgokra lesz képes most, hogy nem lesznek különbségek. Azt is mondta, hogy ma Beidomonnal először fogják megérinteni ezt a forrást – ma, utolsó alkalommal fognak a férfiak és a nők az Egyetlen Hatalom különböző feleit használva együttműködni. A mai napon.

A kis, fehér forgácsnak tűnő valami, ami fekete tűz lobbanása közepette kiröppent a Sharomból, most lefelé ereszkedett, lassan, jelentéktelenül. Ekkor a hatalmas, fehér gömb körül mindenütt cseppek százai lövelltek szét, és a Sharom szétesett, ahogy egy tojás, és aláhullott, mint egy üvegből készült pokol. Az égen sötétség söpört keresztül, amely a napot lenyelve, természetellenes éjszakába vonta, borította a tájat, mintha azok a lángok maguk volnának a feketeség. Az emberek sikoltoztak, mindenütt sikoltoztak.

Charn már az első tűzlobbanásnál futni kezdett a Collam Daan felé, de tudta, hogy túl késő. Arra esküdött fel, hogy az aes sedai-okat szolgálja, de elkésett. Arcán könnyek csorogtak végig, ahogy futott.

Rand pislogott, hogy elhessegesse szeme elől a villogó foltokat, és fejét mindkét kezével megragadta. A hatalmas gömb képe még mindig a fejében lebegett, ahogyan feketére ég, ahogyan esik lefelé. Tényleg azt láttam, ahogy lyukat fúrnak a Sötét Úr börtönébe? Valóban ezt? Most az üveg oszlopok szélén állt, és az Avendesorára meredt. Egy chorafa. A város kietlen pusztaság volna chorafák nélkül. Mára pedig ez az egy maradt. A fenti ködkupola alól kékes fény vonta be az oszlopokat, amelyek most is úgy néztek ki, mintha csak fényes tükröződések volnának. Muradinnak nyomát sem látta; Rand nem hitte, hogy az aiel kijutott az üvegerdőből. Vagy hogy valaha is ki fog jutni.

Valami hirtelen megragadta a tekintetét, valami, az Élet Fájának ágai között. Egy lassan imbolygó alak. Egy ember, amint két ág közé fektetett póznáról, a nyaka körül kötéllel, lóg.

Rand egy hangtalan ordítással a fa felé kezdett rohanni, megragadta a saidint, és a tűzkard már ott is volt a kezében, miközben felugrott, hogy elmetssze a kötelet. Mat és ő puffanva estek a fehér kőre. A pózna is kiszabadult, és csattanva melléjük zuhant. Nem is pózna volt, hanem valami furcsa, fekete nyelű lándzsa, amelyből, a lándzsahegy helyén, egy rövid, egyélű, enyhén görbe kard pengéje állt ki. Rand most azzal sem törődött volna, ha aranyból és cuendillarból készült volna, és zafírokkal meg rubintokkal rakták volna ki.

Elengedte a kardot és vele az Egyetlen Hatalmat is, és nekiállt, hogy lehámozza Mat nyakáról a kötelet. Fülét barátja mellére fektette. Semmi. Kétségbeesetten feltépte Mat kabátját és ingét, elszakítva a bőrszíjat, amely Mat nyakában tartotta az ezüstmedált. Félredobva a medált, ismét hallgatózott. Semmi. Nem volt szívverése. Meghalt! Nem! Semmi baja nem lenne, ha nem hagyom, hogy utánam jöjjön ide! Nem hagyhatom, hogy meghaljon!

Amilyen erősen csak tudott, öklével Mat mellére vágott, és ismét hallgatózott. Semmi. Újabb ütés, újabb hallgatózás. Igen. Ez az! Gyenge szívverés. Az volt. Nagyon halvány és nagyon lassú. És egyre lassult. Mat azonban még élt, a nyaka körül duzzadó, bíbor csík ellenére is! Talán ő életben tarthatja.

Rand megtöltötte a tüdejét, és olyan erősen befújta Mat szájába, ahogyan csak tudta. És újra. És újra. Ekkor megragadta a fiút nadrágja derekánál, és a csípőjét felemelte a földről. Fel és le, háromszor, azután ismét befújta a levegőt. Fókuszálhatott volna ugyan, talán képes lett volna tenni valamit azon a módon is. De annak a lánynak az emléke, még a Kőből, valahogyan megakadályozta ebben. Azt akarta, hogy Mat éljen. Hogy éljen, nem azt, hogy bábuként mozgassa az Egyetlen Hatalom segítségével. Egyszer, még Emondmezőn látta, hogyan élesztett újra Luhhan mester egy fiút, akit a Borforrás patakban találtak. Ezért befújt, felemelte a fiút, befújt, felemelte, és imádkozott.

Mat hirtelen megmoccant, és köhögött. Rand mellétérdelt. A fiú két kezével a torkához kapott, és az oldalára gördült. Fuldokolva levegő után kapott.

Mat egyik kezével megérintette a kötéldarabot, és megborzongott.

– Azok az átkozott... kecskefajzatok – suttogta rekedten. – Meg... próbáltak... megölni.

– Kicsodák? – kérdezte Rand, és óvatosan körülnézett. A dolgokkal teleszórt, hatalmas téren csak a befejezetlen paloták néztek le rá. Rhuidean minden bizonnyal üres volt, őket leszámítva. Hacsak Muradin még életben van valahol.

– Azok ott... annak a... csavaros ajtónak a... másik oldalán. – Mat fájdalmasat nyelve felült, és bizonytalanul felsóhajtott. – Itt is van egy, Rand – még mindig reszelős volt a hangja.

– És be lehet menni? Válaszolnak a kérdésekre? – Ez hasznos lehet. Randnek még szüksége lett volna néhány válaszra. Ezernyi kérdése volt, és olyan kevés a válasz!

– Nem válaszolnak! – felelte Mat hevesen. – Becsapnak. És megpróbáltak megölni – felkapta a medált, egy ezüst rókafejet, amely majdnem megtöltötte a tenyerét, és egy pillanattal később fintorogva a zsebébe dugta. – Legalább kaptam tőlük valamit – magához húzta a furcsa lándzsát, végigfuttatta ujjait a fekete nyélen. Valami furcsán kanyargó írás futott végig rajta, amelyet két madár keretezett, még a nyélnél is feketébb fémből kirakva. Rand hollóknak nézte őket. A másik kettőt a pengébe gravírozták. Mat keserű, érdes kacajjal a lábára állt, félig a lándzsára támaszkodva. A kardpenge épp a fejéig ért. Nem bajlódott azzal, hogy összehúzza ingét, vagy begombolja a kabátját. – Ezt is megtartom. Ez az ő tréfájuk, de azért megtartom!

– A tréfájuk?

Mat bólintott.

– Ami rá van írva.

„Ily módon leíratik szerződésünk.

Ily módon megköttetik megállapodásunk.

A gondolat az idő nyílvesszője. Az emlék soha el nem halványul.

Amit kértek, az megadatott. Az árat megfizették.”

– Jó kis tréfa, tudod. Ha valaha is lesz rá alkalmam, a saját humorukkal fogok visszavágni nekik! Majd adok én nekik „gondolatot és emlékezést”! Elfintorodott, és kezével végigszántott a haján. – A Fényre, de fáj a fejem! Kavarog, mintha ezernyi álom volna benne, és mindegyik egy-egy tű. Szerinted Moiraine képes lenne enyhíteni, ha megkérném?

– Biztos vagyok benne – felelte Rand lassan. Matnek tényleg nagyon fájhat, ha képes az aes sedai segítségét kérni. Ismét a lándzsa fekete nyelére pillantott. Mat keze eltakarta az írás nagy részét, de nem az egészet. Bármi is volt ráírva, ő nem tudta elolvasni. Akkor Mat hogyan volt erre képes? Rhuidean üres ablakai gúnyosan néztek le rá. Mintha azt mondták volna, még mindig rengeteg titkunk van. Több, mint gondolnád. Rosszabb, mint gondolnád. – Induljunk vissza, Mat! Az sem érdekel, ha éjszaka kell átmennünk a völgyön! Ahogy te is mondtad, legalább hűvösebb lesz. Nem akarok tovább itt maradni!

– Ez nem hangzik rosszul – felelte Mat, és köhögött. – Feltéve, ha ihatunk még egy kis vizet annál a kútnál.

Rand Mathez igazította a lépteit, mert a fiú csak lassabban tudott járni. A furcsa lándzsát a fiú botnak használta. Rand egy pillanatra megállt, hogy megnézze a férfit és a nőt ábrázoló szobrocskát, akik egy-egy kristálygömböt tartottak a kezükben. Azután otthagyta őket. Nem most. Még egy jó darabig nem, ha szerencsés.

Amikor maguk mögött hagyták a teret, az utcát szegélyező, befejezetlen paloták félelmetesen meredtek föléjük, fogazott tetejük úgy nézett ki, mintha egy hatalmas erőd falai volnának. Rand megragadta a saidint, bár valódi veszélyt nem látott. Mégis úgy érezte, mintha gyilkos szemek figyelnék a hátát. Rhuidean békésen és üresen, árnyéktalanul feküdt ködtengerének kék ragyogásába. Az utcákon port kavart a szél... A szél. Nem is fújt szél.

– Ó, a Fény égessen meg! – mormogta Mat. – Azt hiszem, baj van, Rand. Mindig ez van abból, ha körülötted vagyok. Állandóan bajba keversz!

A kavargás felerősödött, és még nagyobb hullámokban jött.

– Nem tudnál kicsit gyorsabban menni? – kérdezte Rand.

– Menni? Vér és hamu! Rohanni is tudok! – Mat a melléhez emelte a lándzsát, és szavaihoz híven, futásnak eredt.

Rand mellette futott, és már ismét a kezében volt a lángkard, bár fogalma sem volt, hogy mit tehetne vele a remegő porfelhők ellen, vagy hogy egyáltalán szüksége van-e rá. Hiszen csak por volt. De hiszen átkozottul nem! Ez egy olyan buborék! A Sötét Úr gonoszsága, amely végighullámzik a Mintán, hogy megkeresse a francette ta'vereneket! Tudom, hogy az!

Körülöttük mindenhol por kerekedett, és még vastagabb rétegekben remegett. Csak gyűlt és gyűlt. Hirtelen, közvetlenül előttük, egy kiszáradt kút tányérjában, egy alak emelkedett fel. Ember szilárd testének látszott, de arctalan volt. Ujjai hegyes karmokként meredtek előre. A szörny némán rájuk ugrott.

Rand ösztönösen mozdult – a „Kel a hold a víztükör fölött” mozdulatsort alkalmazta – és az Egyetlen Hatalom kardja átszelte az alakot. Egyetlen pillanat alatt ismét vastag porfelhővé változott, és szétesett a kövezeten.

Most újabb alakok léptek a helyébe, fekete, arctalan, emberi formák. Minden irányból jöttek, nem akadt köztük két egyforma, ám mindegyik éles karmokat nyújtogatott feléjük. Rand szabályosan mozgott közöttük, kardja finom mintákat rajzolt a levegőbe, és lebegő porszemcséket hagyott maga után. Mat a lándzsát vívóbotként használta, susogva hasította vele a levegőt, de közben a kardpengével is jókorákat csapott, mintha mindig is ezt a fegyvert használta volna. A teremtmények elpusztultak – vagyis újra por lett belőlük –, csakhogy sokan voltak, és gyorsan mozogtak. Rand arcán vér csorgott, és oldalán a régi seb annyira égett, hogy a fiú már attól félt, szétnyílik. Mat arcát is vér borította, amely lecsorgott a mellére is. Túl sokan és túl gyorsak.

Töredékét használod csak fel a tudásodnak! Ezt mondta Lanfear. Felnevetett, és tovább táncolt. Hogy tanuljon az egyik Kitaszítottól! Végül is, megteheti, ha nem is úgy, ahogyan a nő azt elképzelte. Igenis, megtehetné. Fókuszált, összefonta a Hatalom szálait, és minden egyes alak belsejébe forgószelet küldött. Azok porfelhővé robbantak szét, Rand pedig köhögni kezdett. Amerre csak ellátott, mindenütt por szállongott a levegőben.

Mat köhögve és krákogva fekete nyelű lándzsájára támaszkodott.

– Ezt te csináltad? – hunyorgott, és szeméből kitörölte a vért. – Épp ideje volt! Ha tudtad, hogyan kell, miért nem tetted már az elején?

Rand ismét felnevetett – mert nem gondoltam rá. Mert nem tudtam, hogyan kell, míg meg nem tettem –, a mondat azonban az ajkára fagyott. Ahogy a por leülepedett a földre, ismét felkapta a szél, és gyűlni kezdett.

– Rohanj! – mondta Matnek. – Ki kell jutnunk innen! Rohanj!

Egymás mellett futottak a köd felé, összekaszabolva valamennyi porfelhőt, mindenbe belerúgva, ami szét akarta őket választani. Rand vadul kavargó örvényeket küldött minden irányba. A feloszlott porfelhők azonnal újra gyűlni kezdtek, még mielőtt elérték volna a földet. A két fiú csak futott tovább, át a ködön, majd belevetették magukat a homályos, éles árnyékokat vető fénybe.

Rand égő oldalával megperdült, készen arra, hogy villámot vagy tüzet vagy bármi mást idézzen elő. De semmi nem jött át utánuk a ködön. Lehet, hogy ez a ködfal útját állta azoknak a sötét alakoknak. Talán bent tartotta őket. Talán... Nem is tudta. Most azonban nem is törődött vele, addig, amíg azok a lények nem követik.

– A Fény égessen meg! – mormogta Mat rekedten. – Egész éjjel bent voltunk. Mindjárt felkel a nap. Nem gondoltam, hogy eddig eltart!

Rand az égre nézett. A nap még nem kelt fel a hegyek mögül, a fogazott csúcsok körül azonban már jelezte közeledtét egy ragyogó sugár. A völgy alját hosszú árnyékok borították. Hajnalban fog megérkezni Rhuideanból, és elszakíthatatlan kötelekkel köt majd egymáshoz benneteket. Visszavezet, és elpusztít majd titeket.

– Menjünk vissza a hegyre! – mondta halkan. – Már várnak ránk. – Rám.

II. KÖTET

Huszonhetedik fejezet

Az átjárókban

Az Átjáró belsejében uralkodó sötétség Perrin útilámpásának fényét jelentéktelen, apró fénykörré zsugorította össze Gaul és a fiú körül. Sem a lovak nyergének recsegése, sem a kőpadlón kopogó patkók zaja nem hallatszott – úgy tűnt, semmilyen nesz nem képes kijutni a fénykörön túlra. A levegőben nem érződtek szagok: semmi sem érződött. Az aiel könnyedén felvette Fürge ütemét, és igyekezett szemmel tartani a valamivel előttük járó, másik csoport halvány lámpafényét. Loial csoportja. Perrin nem volt hajlandó társaságuk másik felét Faile csoportjának nevezni. Minden hírhedtsége ellenére, az Átjáró látszólag semmilyen hatást nem tett Gaulra. Perrin viszont nem tudta megállni, hogy ne füleljen feszülten, hiszen már két napja vonultak a sötétségben, már amennyiben az idő múlását itt napokban lehet mérni. Az ő füle fogja meghallani legelőször annak a zaját, ami elárulja nekik, hogy mindannyiukra a halál, vagy még annál is szörnyűbb sors vár. Fülével a szél üvöltését kereste ott, ahol sosem fújt szél. Nem az igazi szelet kutatta, hanem a lelkeket felzabáló Fekete Szél, a Machin Shin süvítését. Újra és újra eszébe jutott, mennyire őrült ötlet volt, hogy az Átjárókon keresztül akart utazni, viszont azt is tudta, hogy nem maradt semmilyen más választása. Mit tehet ilyenkor az ember?

Az elöl haladó halvány fény megállt, ezért ő is meghúzta Fürge kantárját, bár az egyik ősi kőhíd közepén álltak. Hogy milyen régi a tökéletes feketeséget átívelő kőhíd, az kiderült a korlát repedéseiből és az úttestet borító lyukakból. Valószínűleg az építmény háromezer év óta létezett, ám most úgy tűnt, hogy csak kevés választja el az összeomlástól. Lehet, hogy most fog romba dőlni?

A málhás ló igyekezett közelebb lépni Fürgéhez. A két állat halkan nyerített, és rémülten forgatta a szemét. A környező sötétségtől váltak ilyen nyugtalanná. Perrin pontosan tudta, hogy érzik magukat a lovak. Ha még itt lenne néhány ember a közelükben, attól valamelyest enyhülhetne a sötétség nyomása. Perrin azonban a világ minden kincséért sem ment volna közelebb a másik lámpáshoz, akkor sem, ha teljesen egyedül állt volna itt. Ezzel csak azt kockáztatta volna, hogy megismétlődjön az, ami az első szigeten történt, röviddel azután, hogy Tearben elindultak a titokzatos úton. Arcát elhúzva megvakarta göndör szakállát. Maga sem volt bizonyos abban, mire is számított, ám az biztos, nem arra, hogy...

...Az útilámpa megingott, amikor a fiú leszállt a nyeregből, hogy Fürgét meg a málhás lovat odavezesse az útjelzőhöz, az ezüstbetűkkel díszített, magas, fehér kőlaphoz. A jelek valamelyest indákra és falevelekre emlékeztették, ám a kő felületét lyukak borították, mintha savat öntöttek volna rá. Természetesen nem tudta elolvasni az írást. Ez a feladat Loialra hárult, hiszen a szöveget ogier betűkkel készítették. Még egy pillanatig bámulta az útjelzőt, aztán megfordult, és szétnézett a szigeten. A hídfő ugyanolyannak tűnt, mint az összes korábban látott: derékmagasságnál valamivel magasabb, fehér kőkorlát, melyet művészi ívek és kerek nyílások díszítettek. Bizonyos távolságokban hidak indultak el a szigetről, melyek messze benyúltak a sötétségbe, míg másutt korlát nélküli rámpák kezdődtek. Ezek látható támaszték nélkül lefelé vagy felfelé vezettek. Mindenütt repedések, horzsolások, lyukak látszottak, mintha csak lassan málladozna a kő. Minden patkódobbanás után hallani lehetett, hogy parányi kőmorzsák hullanak a semmibe. Gaul az idegesség jele nélkül kémlelte a sötétet, igaz, hogy ő nem is tudta, mi vár ott kint rájuk. Perrin viszont nagyon is tisztában volt ezzel.

Amikor Loial és a többiek utolérték őket, Faile azonnal leugrott fekete kancájáról, és határozottan odalépett Perrin elé. Merőn a fiú szemébe nézett. Perrin már sajnálta, hogy aggodalmat okozott a lánynak, bár Faile tulajdonképpen nem is tűnt aggódónak. Nem tudta megfejteni, mit is érezhet a lány, ám az biztos, hogy csak úgy sugárzott belőle a határozottság.

– Végül úgy döntöttél, hogy mégiscsak beszélsz velem, ahelyett, hogy... – Akkora pofont kapott, hogy csillagokat látott tőle.

– Mit képzeltél – förmedt rá a lány –, egyszerűen berontasz ide, mint egy vaddisznó? Tapintatlan vagy! Kiállhatatlan!

Perrin mélyen és lassan beszívta a levegőt.

– Egyszer már mondtam neked, hogy ezt ne tedd többé!

A lány sötét, enyhén ferde metszésű szeme kissé kitágult, mintha a fiú valami sértőt mondott volna. Perrin még az egyik orcáját dörzsölgette, amikor a lány második pofonja, az állkapcsát majdnem kificamítva, eltalálta a másik oldalon. Az aielek érdeklődve figyeltek, miközben Loial füle szomorúan lekonyult.

– Mondtam, hogy ezt ne tedd többé! – hördült fel Perrin.

A lány ökle ugyan nem volt nagy, de most pontosan gyomorszájon találta a fiút. Perrinnek elakadt a lélegzete, összegörnyedt, mire Faile már ismét emelte a kezét. Erre Perrin felmordult, megragadta a gallérját, és...

A lány hibája volt az egész. Bizony ám! Perrin megkérte a lányt, hogy ne üsse meg, többször is mondta neki. Csakis a lány a hibás! A fiú még így is meglepődött, hogy Faile nem rántott kést. Hiszen legalább ugyanannyi pengét hordott magánál, mint Mat.

Faile természetesen dühbe gurult. Dühös volt Loialra, mert megpróbált beavatkozni – tud ő magára vigyázni, köszöni szépen! Dühös volt Bainre és Chiadra, amiért nem avatkoztak be. Rosszul esett neki, amikor a két aiel nő elmagyarázta, úgy vélték, nem szeretné, hogy segítsenek neki abban a küzdelemben, amit saját maga kezdett. Ha úgy döntesz, hogy belevágsz a küzdelembe, mondta Bain, akkor viselned kell a felelősséget, hogy méltósággal veszítsél vagy nyerjél. Ráadásul úgy tűnt, hogy Faile egy cseppet sem lett mérgesebb Perrinre. Ettől lett ám ideges a fiú! Faile csak nézett rá, és sötét szemében könnyek csillogtak. Ettől Perrint elfogta a bűntudat, amitől a változatosság kedvéért most ő gurult dühbe. Miért kellene bűntudatot éreznie? Talán arra számított, hogy csak ott áll, és hagyja, hogy pépesre pofozzák? A lány visszakapaszkodva kancájára, mereven és némán ült a nyeregben, és semmitmondó arckifejezéssel bámult a fiúra. Ettől Perrin rettenetesen ideges lett. Majdnem azt kívánta, bárcsak kést rántott volna a lány. De csak majdnem.

– Elindultak – szólalt meg Gaul.

Perrin kiszakította magát a múltból, és visszatért a jelenbe. A másik lámpás ismét mozgásba lendült. Most megtorpant a fény. Valamelyikük bizonyára észrevette, hogy nem követik őket. Valószínűleg Loial. Faile bizonyára nem törődött azzal, hogy Perrin eltéved, a két aiel nő pedig eddig már kétszer is kísérletet tett arra, hogy rábeszélje Perrint, menjen már velük félre kicsikét a sötétbe. Nem kellett észrevennie Gaul rosszalló fejrázását ahhoz, hogy elutasítsa ajánlatukat. Sarkával enyhén megnyomta Fürge horpaszát, hogy hátasa a málhás lovat maga után húzva elinduljon.

Az útjelző itt jóval viharvertebbnek tűnt azoknál, mint amiket addig látott. De Perrin nem foglalkozott vele, hanem továbblépdelt. A másik lámpás ismét mozgásba lendült, és már úton volt felfelé egy rámpán. Perrin sóhajtva a nyomába eredt. Gyűlölte ezeket a rámpákat! Oldalt csak a mély sötétség látszott, a járda pedig spirál alakban ereszkedett lefelé a mélybe. A feje fölött imbolygó lámpás fénykörén kívül semmit sem lehetett látni. Valami legbelül azt suttogta Perrinnek, hogy zuhanása sohasem érne véget, ha leesne a rámpáról. Fürge és a málhás ló a járat közepén lépdelt, de Gaul is kerülte a szélét. Akkor még rosszabb volt, amikor a járat végül elérte a következő szigetet: Perrin nem tudott megszabadulni attól az érzéstől, hogy ez a hídfő pontosan az alatt helyezkedik el, ahonnan az előbb elindultak. Boldog volt, amikor látta, hogy Gaul is akaratlanul a magasba pillantott, és nem ő az egyetlen, aki azon töpreng, vajon mi tartja a helyükön ezeket a szigeteket, és hogy nem fog-e mindjárt összeomlani ez az egész.

Loial és Faile lámpája ismét megállapodott, valószínűleg a következő útmutató előtt. Perrin ezért megállította a lovakat, és közvetlenül a rámpa vége előtt várakozni kezdett. A többiek nem mentek tovább. Néhány pillanat múlva meghallották Faile hangját.

– Perrin!

A megszólított és Gaul összenézett. Aztán az aiel megvonta a vállát. A lány azóta nem beszélt Perrinnel, amióta...

– Perrin, gyere ide! – bár ez nem volt parancs, de egészen biztosan nem tűnt kérésnek.

Bain és Chiad nyugodtan kuporgott az útjelző mellett, míg Loial és Faile a közelükben ültek a nyeregben, kezükben lámpásaikkal. Az ogier tartotta a málháslovak kantárját is. Füle megremegett, amikor Faile-ra, majd Perrinre pillantott, azután vissza Faile-ra. Úgy tűnt, a lányt tökéletesen elfoglalta az, hogy megigazítsa puha, zöld bőrből készült lovaglókesztyűjét. Mindkét kesztyű kézhátát egy-egy aranysólyom díszítette. A lány valamikor át is öltözött. Új ruhája ugyanolyan szabású volt, mint az előző, magas gallér és szűk nadrágszoknya, ám ezt brokátszegélyű, zöld selyemből készítették, és valahogy mintha kihangsúlyozta volna kebleit. Perrin még sosem látta ezeket a holmikat.

– Mit akarsz? – kérdezte a fiú gyanakvóan.

A lány felpillantott, mintha meglepődött volna, hogy itt látja, elgondolkodva kissé ferdén tartotta a fejét, aztán elmosolyodott, mint akinek éppen eszébe jut valami.

– Ja igen. Ki akartam próbálni, képes vagy-e megtanulni, hogy gyere, ha hívlak – mosolya szétterült az arcán, bizonyára, mert meghallotta, hogy a fiú a fogát csikorgatja. Perrin megdörzsölte az orrát. Enyhén égett szag érződött a levegőben.

Gaul halkan nevetni kezdett.

– Ennyi erővel azt is megpróbálhatnád, hogy megértsd a napot! Az is csak létezik, és nincsen semmi rajta, amit meg kellene érteni. Nem élhetsz nélküle, de meg kell fizetned az árát. Ugyanez igaz az asszonyokra is.

Bain odahajolt Chiadhoz, és valamit a fülébe suttogott. Mindketten felkacagtak. Ahogy végigmérték Gault és Perrint, a fiú inkább nem is akarta tudni, hogy mit találhattak ilyen mulatságosnak.

– Ez egyáltalán nem igaz – mordult fel Loial, miközben füle előre-hátra mozgott. Vádló pillantást vetett Faile-ra, aki azonban szemmel láthatóan nem törődött ezzel, csak visszamosolygott az ogierre, és ismét elmerült kesztyűjének tanulmányozásában. Minden egyes ujjára gondosan ráigazította a kesztyűt. – Nagyon sajnálom, Perrin. Faile ragaszkodott hozzá, hogy ő hívjon ide. Emiatt. Megérkeztünk – az útmutató alsó része felé biccentett, amelyikből egy fehér, lyukakkal megszakított vonal nem egy hídra vagy egy rámpára vezetett, hanem egyenesen bele a sötétségbe. – A manethereni kapu, Perrin.

Perrin némán bólintott. Nem akarta azt javasolni, hogy induljanak el a vonal mentén, mert akkor Faile ismét a szemére hányná, hogy magához ragadta a vezetést. Zavartan megdörzsölte az orrát. Ez az alig érezhető égett, füstös szag kezdett az idegeire menni. Ő aztán meg sem fog szólalni, bármilyen jó dolog is jutna az eszébe! Ha a lány akar parancsokat osztogatni, hát csak tessék! Faile azonban ott ült a nyeregben, a kesztyűjét piszkálta, és eléggé nyilvánvalóan csak arra várt, hogy Perrin mondjon már valamit, amibe azután szellemesen beleköthetne. A lány hátulról szeretett támadni, míg Perrin őszintén kimondta, amire gondolt. Sértődötten megfordult Fürgével, hogy elinduljon a lány és Loial nélkül. A vonal majd elvezeti a kijárathoz, ahol minden gond nélkül megtalálhatja az Avendesora levelet, hogy megnyissa a kaput.

Hirtelen Perrin paták halk neszezését hallotta a sötétségből. A zaj és az égett, füstös szag, hirtelen értelmet nyert.

– Trallokok! – üvöltötte.

Gaul könnyed mozdulattal megpördült, és lándzsáját keresztüldöfte annak a farkaspofájú tralloknak fekete pikkelypáncéllal védett mellkasán, amelyik feje fölé emelt, görbe szablyával a fénykörbe rontott. Az aiel, mozdulatának ívét könnyedén megtartva, oldalt lépett, kihúzta a trallok testéből a lándzsát, miközben a hatalmas alak közvetlenül mellette a földre zuhant. Az első után továbbiak érkeztek rohanva. Kecskeszakállak, vadkanagyarak, hegyes csőrök, ívelt szarvak, görbe kardok, tövises fejszék, szigonyszerű lándzsák... A lovak felágaskodtak, és vadul nyerítettek.

Perrin a magasba emelte a nyélre tűzött lámpást, mert attól a gondolattól, hogy a sötétben kelljen szembeszállnia ezekkel a lényekkel, kiverte a hideg veríték. Egy hegyes fogakkal vicsorgó pofájú lény felé sújtott. Maga is meglepődött, amikor észrevette, hogy a kalapácsot húzta elő a nyeregtáska melletti hurokból. Ha nem is volt olyan éles pengéje, mint a fejszének, tízfontnyi acél, melyet egy kovács erős karja lendített meg, éppen elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a trallok összezúzott arccal, sikítva zuhanjon hátra. Loial a lámpa rúdjával lesújtott az egyik kecskeszarvú fejre. A lámpás összetört, és a forró olaj ráömlött a trallok fejére, aki lángolva és üvöltve rohant el a sötétségben. Az ogier vadul csapkodott a hosszú rúddal maga körül, ami hatalmas kezében szinte vékony pálcának tűnt, ám ahová lesújtott, ott nagyot reccsenve tört a csont. Faile egyik kése hirtelen egy vadkanagyarakkal vicsorgó pofa túlzottan is emberinek tűnő szeméből állt ki. Az aielek a lándzsa táncát járták. Még arra is maradt idejük, hogy felvegyék kendőiket. Perrin lesújtott, ütött és ütött. A halál örvénylett körülötte. Meddig tartott? Egy percig? Ötig? Úgy tűnt, mintha egy óra telt volna el. Végül három trallok hevert holtan a lábainál, és akik még nem haltak meg, éppen az utolsókat rúgták.

Perrin teleszívta tüdejét levegővel; jobb karja annyira fájt, mintha kitépte volna a kalapács súlya. Arcán valami lángolt. Oldalán és egyik lábán nedvességet érzett lefolyni. Itt eltalálta a trallokok pengéje. Az aielek között sem akadt senki, akinek ne látszott volna legalább egy sötét folt a szürkésbarna öltözékén, Loial csípőjén pedig egy véres vágás tátongott. Perrin körülnézett, és Faile-t kereste. Ha a lány megsebesült... Faile fekete kancája nyergében ült, és dobásra készen egy kést tartott a kezében. Még arra is jutott ideje, hogy kesztyűjét levegye, és szépen összehajtva övébe csúsztassa. Úgy tűnt, nem sebesült meg. Perrin orrát elöntötte a vér szaga – az embereké, az ogieré, a trallokoké –, azt azonban nem érezte, hogy a lány akár csak egyszer is megsebesült volna. Nagyon is jól ismerte Faile illatát, és ebben most sem fedezte fel a fájdalom vagy a sérülés szagát. Az éles fénytől megfájdul a trallokok szeme. Nem tudtak olyan gyorsan átállni a megváltozott fényviszonyokra, amikor a teljes sötétségből berontottak a lámpák fényes fénykörébe. Valószínűleg ennek a ténynek köszönhették, hogy még éltek, és helyettük a trallokok feküdtek holtan.

Csupán annyi idejük maradt, hogy néhány pillanatra kifújják magukat, és körülnézzenek. Olyan üvöltéssel, mintha csak száz font csont ömlött volna egyszerre egy hatalmas zúzdába, egy Enyész ugrott a fénykörbe. A szemnélküli arc halált ígért, és kardja fekete villámként szelte át a levegőt. A lovak felnyerítettek, és megpróbáltak elmenekülni.

Gaulnak éppen csak sikerült pajzsával hárítania a penge csapását. A kard egyszerűen lenyisszantotta a pajzs egyik darabját, mintha az csak papírból lett volna, nem pedig több réteg cserzett bivalybőrből. Gaul döfött a lándzsájával, majd elugrott egy újabb kardcsapás elől, és ismét döfött. A Myrddraal mellébe néhány nyíl fúródott. Bain és Chiad visszadugták lándzsáikat a szíjakba, és helyettük a szaruíjakat használták. Néhány pillanat elteltével a Félember mellkasa olyan volt, mint egy tűpárna. Gaul villámgyorsan lecsapott lándzsájával, visszahúzta, és ismét döfött. Hirtelen Faile egyik kése rezgett a lárvaszerű, sima arcban. A Félember ennek ellenére nem esett össze, és továbbra is megpróbált megölni mindenkit, aki csak a közelébe ért. Az emberek csupán gyorsaságuknak köszönhették, hogy nem találta el őket fekete pengéje.

Perrin vicsorogni kezdett, és felhördült. Gyűlölte a trallokokat, de egy Sosem Született...? Megéri a harcban meghalni, hogyha azzal megölhetsz egy Sosem Születettet. A fogammal elharapom a torkát! Nem törődve azzal, hogy eltakarja Bain és Chiad célpontját, Fürgét hátulról közelebb ugratta a Sosem Születetthez. A ló vadul ellenkezett, így Perrinnek térdével és a kantárral kellett rákényszerítenie akaratát. A Myrddraal az utolsó pillanatban megperdült, elfordult Gaultól, aki abban a pillanatban a hátába döfte lándzsáját, és a ló nyakánál állva Perrinre meredt, azzal a rettenetes, szem nélküli pillantással, amely valósággal megfagyasztja a vért az emberekben. Elkésett vele. Perrin kalapácsa lezúdult, és szilánkokra zúzta a Félember fejét.

A földön fekvő, gyakorlatilag fej nélküli Myrddraal még mindig vadul csapkodott maga körül a Thakandarban kovácsolt karddal. Fürge idegesen nyerítve eltáncolt tőle, és Perrin hirtelen úgy érezte, mintha jéghideg vízzel öntötték volna le. A fekete acél olyan sebeket ejt, amellyel szemben még az aes sedai-ok Gyógyító tudománya is tehetetlennek bizonyult, ő meg az előbb olyan óvatlanul támadt az Enyészre! A fogammal elharapnám a... A Fényre! Össze kell szednem magamat! Nem hagyhatom!

Még mindig hallotta a halk neszeket a sziget túlsó vége felől. Paták kopogását, csizmákat és hörgő hangokat. Még több trallok. Nem tudta megállapítani, hányan is lehetnek. Kár, hogy nem voltak a Myrddraalhoz kötve. Lehet persze, hogy nem fognak támadni, ha a Félember nem hajtja őket. A trallokok a maguk módján gyávák voltak, és többnyire csak akkor szálltak harcba, ha túlerőben voltak, gyenge ellenfél ellen. De lehet, hogy a Félember nélkül is a támadás mellett döntenek. Ezt is el lehetett képzelni.

– Irány az Átjárókapu! – mondta Perrin. – Ki kell érnünk, mielőtt elszánják magukat, hogy a vezetőjük nélkül is támadjanak! – Véres kalapácsával a még mindig vergődő Enyészre mutatott. Faile azonnal megfordította kancáját, amitől Perrin úgy meglepődött, hogy kifakadt: – De hiszen nem is tiltakozol!

– Nem, ha okos dolgokat mondasz! – felelte csípősen a lány. – Akkor sem, ha igazad van. Loial?

Az ogier erőteljes, bozontos hátasával a csapat élére állt. Perrin Fürge hátán besorolt Faile és Loial mögé, kalapácsát harcra készen tartva kezében. Az aielek megfeszített íjjal mentek mellette. A sötétben csizmák zaja és paták halk kopogása kísérte őket. Üldözőik hörgő, érdes kiáltása elárulta, hogy nem emberi torkok adták ki őket. Lassan közeledtek, és érződött, hogy kezdik visszanyerni bátorságukat.

Perrin fülét most egy másik hang ütötte meg. Olyan volt, mintha selyem súrlódna selyemhez. A fiú megborzongott. A hang megerősödött, mintha csak egy óriás venne lélegzetet, fokozatosan erősödött, és egyre közeledett.

– Siessetek! – kiáltotta Perrin. – Siessetek!

– Csinálom már! – dörrent rá Loial. – Én... Mi ez a hang? Csak nem...? A Fény legyen kegyelmes lelkünkhöz, és a Teremtő tekintete nyugodjon rajtunk! Már nyílik a kijárat. Már tárul a kapu, és nekem kell utoljára kimenni! Kifelé! Mindenki, gyorsan! De nem túl... Ne, Faile!

Perrin megkockáztatott egy pillantást hátrafelé, az Átjárókapu irányába. A kapuszárnyak, melyeket mintha csak falevelekből készítettek volna, lassan feltárultak, és látni engedték a mögöttük elterülő dombos tájat. A füstös üvegre emlékeztető kijárat előtt Loial leszállt a nyeregből, hogy elvegye a kaput kinyitó Avendesora levelet. Faile megragadta a vezetéklovak kantárját meg Loial óriási hátasáét, és vadul felkiáltott.

– Utánam! Gyorsan! – Megsarkantyúzta lovát, és a kijárat felé vágtatott.

– Utána! – üvöltötte Perrin az aieleknek. – Siessetek! Ami itt jön, az ellen nem harcolhattok!

Az aielek elég okosak voltak ahhoz, hogy csak egy pillanatig habozzanak. Futásnak eredtek, miközben Gaul megragadta málhás lovuk kantárát. Fürge közvetlenül Loial előtt állt.

– Be tudnád zárni valahogy? Vagy eltorlaszolni?

A trallokok állatias üvöltésébe most már félelem is vegyült. A szörnyetegek is felismerték a zajt. Közeledett a Machin Shin. Aki életben akart maradni, annak ki kellett jutni a kijáraton.

– Igen – válaszolta Loial. – Igen, de most már menjél!

Perrin gyorsan megfordult Fürgével, és elindult a kapu felé. Mielőtt azonban felfogta volna, hogy mit is tesz, hátravetette fejét, és torkát elnyújtott, dacos, kihívó vonyítás hagyta el. Micsoda bolond vagy! Miközben Fürge a kapu felé vágtatott, Perrin még mindig hátrabámult a sötétségbe. Elöntötte a hideg borzongás, a hátán felállt a szőr. Az idő szinte a végtelenbe nyúlt. Perrin összerándult, amikor kilépett az átjáróból, úgy, mintha megtorpant volna alatta a vágtázó ló.

Az aielek lövésre kész íjjal elhelyezkedtek a lejtőn, pillantásuk a kapura tapadt. A tájat itt csupán alacsony bokrok és a hegyoldalra lapuló bozótosok díszítették. Az állandó szél szétzilálta a borókák, a fenyők és a bőrlevelű fák koronáját. Faile éppen a földről tápászkodott fel. Az Átjáróból kirobbanva valószínűleg leesett a lóról. A fekete kanca mellette állt, és puha orrával böködte. Az Átjárókapuból kivágtatni legalább olyan, mint belevágtatni. Szerencséje volt, hogy nem törte el a nyakát, és ráadásul a lova sem pusztult el. Loial hatalmas hátasa és a málhás állatok remegtek, mintha csak megverték volna őket. Perrin meg akart szólalni, de a lány dühösen rámeredt. Jaj neki, ha kritizálni meri! Faile gyűlölte, ha az ehhez hasonló helyzetekben valaki az együttérzéséről biztosította. Perrin elfintorodott, és inkább csendben maradt.

Egyszer csak Loial pattant elő a kapuból. Kiugrott a mattezüst tükörből, kilépett saját tükörképéből, és nagyot bukfencezett a földön. Szinte a sarkában két trallok bukkant elő, egyikük kosszarvú és kecskeszakállú, a második sascsőrű és tollas-tarajos. Mielőtt azonban félig is kijöhettek volna, elfeketedett a kapu csillogó felszíne, kifelé duzzadt, buborékok támadtak rajta, és megragadta őket.

Perrin fejében hangok kezdtek suttogni, ezernyi dadogó, őrült hang, amelyek belülről karmolászták koponyáját. Keserű vér. Olyan keserű ez a vér! Idd meg a vért, és törd el a csontot! Törd el a csontot, és szívd ki a velőt! Keserű a velő, de édes a sikoltás. Dalol a sikoly. Énekeld ki a sikolyt! Parányi lelkek. Keserű lelkek. Nyeld le őket! Annyira édes a fájdalom! És ez így folytatódott.

A trallokok vicsorogva és üvöltve csapkodni kezdték a feketeséget, megpróbáltak kiszabadulni, de a sötét egyre jobban beszívta őket. Végül már csak egy szőrös mancs nyúlt ki, kétségbeesetten keresett támaszt, aztán már csak a kapu sötétje látszódott, ami kutatva kidomborodott az emberek irányába. Nagyon lassan megjelent a két kapuszárny, a bejárat záródni kezdett, összepréselte a feketeséget, ami lassan visszahúzódott, és eltűnt a járat belsejében. Perrin fejében végre elhallgattak a hangok.

Loial a bejárathoz rohant, és nem csupán egy, de mindjárt kettő háromujjú levelet helyezett vissza a bejáratot díszítő, számtalan levél és inda alá. A kapu ismét kővé változott, egy kőfal részévé, a legapróbb szegletéig művészi ábrákkal díszített fal magányosan állt egy ritkás erdővel borított hegyoldalon. A számtalan kőbe vésett falevél és inda között nem csupán egy, hanem már két Avendesora levél látszott. Loial mindkettőt a kőkapu külsejére rögzítette.

Az ogier mélyen, megkönnyebbülten föllélegzett.

– Ennél többet nem tehettem. A bejáratot most már csak innen lehet kinyitni – Perrinre nézve tekintete egyszerre tűnt határozottnak és megértést keresőnek. – Örökre lezárhattam volna azzal, ha nem teszem vissza a leveleket. Én azonban nem akarok lerombolni egy Átjárókaput, Perrin. Valamikor mi növesztettük ezeket az utakat, és mi gondoztuk őket. Lehet, hogy egy napon meg lehet tisztítani. Nem akarok egyetlen Átjárókaput sem tönkretenni.

– Ennyi is elég lesz – válaszolta Perrin. A trallokok is ebbe az irányba tartottak, vagy pedig csak véletlenül találkoztak itt össze? Bármi is legyen az oka, elég lesz, ha a kaput lezárják erről az oldalról.

– Ez a...? – kezdte Faile bizonytalanul, de aztán elhallgatott, és nyelt egyet. Kivételesen még az aielek is nyugtalannak látszottak.

– Machin Shin – felelte Loial. – A Fekete Szél. Az Árnyék teremtménye, vagy valami, ami az Átjárók rothadásában született. Senki sem tudja ezt pontosan. Sajnálom a trallokokat. Igen, még őket is!

Perrin ezzel nem értett egyet, még akkor sem, ha a szörnyek ilyen rettenetes halált haltak. Ő már látta, mi marad a trallokok után, ha embereket kaparintanak karmuk közé. Ezek a szörnyetegek mindent megzabáltak, ami hús volt, és néha életben tartották eledelüket, magukkal terelve, míg csak le nem vágták. Perrin nem pocsékolta szánalmát a trallokokra.

Fürge patkója megcsikordult a kőtörmeléken, amikor Perrin megfordította, hogy körülnézzen.

Körülöttük felhőkbe burkolózó csúcsok törtek a magasba. Az örökké ott, a magasban úszó felhőktől kapta ez a vidék a nevét: a Ködhegység. Ilyen magasban hideg volt a levegő, még nyáron is, különösen akkor, ha Tearből jött az ember. A késő délutáni napsütés bearanyozta nyugaton a hegyek csúcsát, és fénye megcsillant a lent, a völgyben lefelé áramló folyó felé tartó patakok tükrén. Amikor a folyó délnyugaton kiér a hegyből, kezdődik a folyam, amit valamikor Manetherendrellének neveztek. Perrin gyerekkorában csak Fehér folyó néven ismerte ezt a vizet, amely a Folyóköz déli határát jelentette. Ez a név azokra az örvénylő zuhatagokra emlékeztetett, melyek fehér tajtékkal borították a vizet. Manetherendrelle. A Hegyi Otthon Vize.

Üvegként csillogott a talaj ott, ahol az alattuk fekvő völgyben vagy a körülöttük tornyosuló hegyhátakon előbukkant a csupasz szikla. Itt valamikor város állt, elfedvén hegyet s völgyet. Manetheren, a magasba nyúló tornyok és az örökké csobogó patakok városa, egy azonos nevű, hatalmas állam szíve, talán a világ legszebb települése, ha az ember hihet az ogierek legendáinak. Nyom nélkül eltűnt a város, csupán a szinte elpusztíthatatlan Átjárókapu maradt meg, mely egykoron az ogierek ligetében magasodott. Több, mint kétezer esztendővel ezelőtt a puszta szikláig, a talajig leégették, amikor még tartott a Trallok Háború, elpusztította az Egyetlen Hatalom, szinte rögtön azután, hogy az Árnyék ellen utolsó, véres csatáját vívó király, Aemon al Caar al Thorin elesett a harcmezőn. Az emberek a csatateret Aemon-mezőnek nevezték, és ma ott Emondmező házai állnak.

Perrin megborzongott. Oly hosszú idő telt el! Azóta egyszer újra itt jártak a trallokok, egy téli éjszakán, több, mint egy évvel ezelőtt, azon az éjszakán, ami után Rand és Mat társaságában arra kényszerült, hogy Moiraine-t követve elmeneküljön a sötétben. Most úgy tűnt, ez is nagyon régen történt. Nem ismétlődhet meg még egyszer a dolog, mivel az Átjárókaput lezárták. Most már csak a Fehérköpenyekkel kell törődnöm! A trallokokkal nem kell foglalkoznom!

A völgy távoli vége fölött egy fehér szárnyú héjapár keringett a magasban. Perrin szeme éppen csak hogy felfedezte a magasba süvítő nyílvesszőt, mire az egyik héja megperdült, és lezuhant. Perrin a homlokát ráncolta. Miért lőne valaki itt fent egy héját? Egy tanya mellett persze más a helyzet, ha a gazda a csirkéket meg a libákat akarta védeni, de itt fent? Mit keres itt fent egyáltalán valaki? A folyóközi emberek kerülték ezeket a hegyeket.

A második héja hófehér szárnyain abba az irányba ereszkedett, ahová társa lezuhant, de hirtelen kétségbeesett erőfeszítéssel megpróbált a magasba emelkedni. A fák közül hollók fekete serege emelkedett a magasba, vad kavargással körbefogta, és amikor a fekete madarak ismét letelepedtek, a héjának nyoma veszett.

Perrin mély lélegzetet vett. Korábban is volt már tanúja annak, ahogy a hollók vagy más madarak megtámadták a fészkük közelébe kerülő, magányos ragadozó madarat. Most mégsem hitte, hogy ilyen egyszerű a látottak magyarázata. A hollók nagyjából onnan szálltak fel, ahonnan korábban a nyíl is jött. Hollók. Az Árnyék gyakran alkalmaz állatokat kémnek. Általában patkányokat és más dögevőket. Mindenekelőtt azonban hollókat. Még nagyon is jól emlékezett arra, hogyan üldözték az újra meg újra lecsapó hollórajok, amelyek mintha csak értelemre tettek volna szert.

– Mit bámulsz már megint? – kérdezte Faile. Kezével beárnyékolta szemét, és a völgy irányába nézett. – Madarakat láttál?

– Csak madarakat – felelte Perrin. Lehet. Nem ijeszthetek meg mindenkit, amíg magam is bizonytalan vagyok. Különösen nem akkor, ha még mindig remegnek a Machin Shintől.

Hirtelen rájött, hogy még mindig a kalapácsot tartja a kezében, amit összemocskolt a Myrddraal fekete vére. Tapogató ujjai megszáradt vért találtak arcán és rövid szakállában, ami teljesen összeragadt. Amikor leszállt lováról, fájt a csípője és a lába. Előszedett egy inget az egyik nyeregtáskából, és megtisztította a kalapácsot, mielőtt az Enyész savas vére beleette volna magát a fémbe. Még egy pillanat, aztán majd kideríti, jár-e itt a hegyekben valami, amitől félniük kellene. A farkasok majd tudni fogják.

Faile odalépett hozzá, és elkezdte kikapcsolni a fiú kabátját.

– Hát te meg mit csinálsz? – kérdezte Perrin.

– Ellátom a sebeidet – csattant fel a lány. – Nem fogom tétlenül nézni, hogy elvérezzél nekem! Ez megint jellemző rád: legszívesebben elpatkolnál csak azért, hogy én izzadhassak a sírásással! Tapintatlan vagy! Maradj csendben!

– Köszönöm – felelte Perrin nyugodtan, mire a lány meglepődve nézett rá.

Faile csak a fehérneműjét hagyta rajta, hogy kimoshassa a fiú sebeit, majd pedig bekenhesse azzal a kenőccsel, amelyet egyik nyeregtáskájából szedett elő. Perrin természetesen nem láthatta saját arcán a vágást, de úgy tűnt, hogy az csupán kicsi és felületes, bár kellemetlenül közel volt a szeméhez. A bal oldalán tátongó seb azonban több, mint egy tenyérnyi széles volt, ferdén húzódott a legalsó borda alatt. Jobb csípőjén egy lándzsa hagyott mély sebet. Faile-nak össze kellett varrnia ezt a sérülést. Tűt és cérnát hozott magával. Perrin nyugodtan tűrte a gyógyítást. Faile volt az, aki minden öltésnél összerezzent. A lány egész idő alatt halkan káromkodott, különösen akkor, amikor a sötét, maró szagú kenőcsöt a fiú arcán égő sebre kente. Az egész szinte már úgy tűnt, mintha Perrin lenne a hibás amiatt, hogy megsebesült. A derekát és az oldalát kötéssel borító kéz azonban gyengéd maradt. Meglepő volt ez a nagy különbség. A sebeket óvatosan látta el, miközben dühösen káromkodott. Egyszerűen zavarba ejtő volt ez a nő!

Miközben Perrin elővett egy új inget és egy új nadrágot a nyeregtáskából, Faile megvizsgálta a kabátja oldalába metszett rést. Ha háromujjnyival jobbra éri a csapás, akkor Perrin bizony nem hagyta volna el élve a szigetet. Perrin felöltözött, felvette a csizmáját, és a kabát után nyúlt. A lány hozzávágta a ruhadarabot.

– Ne is reménykedj abban, hogy megvarrom! Már így is többet varrogattam neked, mint azt valaha is elképzeltem! Hallod, amit mondok, Perrin Aybara?

– Nem is kértelek arra...

– Még csak rá se gondolj! Ez minden! – Büszkén arrébb lépdelt, hogy segítsen az aieleknek ellátni saját sebeiket és Loial sérüléseit. Mulatságos kép tárult elé. Az ogier leeresztett nadrággal állt középen. Gaul és Chiad olyan gyanakvóan bámulta egymást, mint két macska, amelyik idegen területen futott össze. Faile előkészítette kenőcseit és a kötszereket, miközben vádlón bámult Perrin irányába. Már megint mit követhetett el?

Perrin megcsóválta a fejét. Gaulnak igaza volt, gondolta. Ennyi erővel megpróbálhatná megérteni a napot.

Pontosan tudta, mit kell most tennie, azonban még habozott, mert arra gondolt, mi történt az Átjáróban, amikor megtámadta az Enyész. Egyszer alkalma nyílt megismerni egy férfit, aki elfelejtette, hogy ember. Ugyanez vele is megtörténhet. Bolond! Már csak pár napig kell kibírnod. Addig, amíg meg nem találod a fehérköpenyeket. Addig azonban bizonyosságot kellett szereznie. Ezek a hollók.

Elméjével kinyúlt, keresztül a völgyön, és farkasokat keresett. Ahol nem élnek emberek, ott mindig járnak farkasok, és ha néhány elég közel volt hozzá, akkor beszélhetett velük. A farkasok kerülték az embereket, amennyire csak lehet, elkerülték őket, ám gyűlölték a trallokokat, ezeket a természetellenes lényeket, és mélységesen undorodtak a Myrddraaloktól. Ha a Ködhegységben az Árnyék fattyai járnak, akkor azt a farkasok megmondják neki.

Egyetlen farkast sem talált. Egyetlenegyet sem. Pedig itt kellett volna lenniük, ebben a vadonban. Lent, a völgyben, faleveleket rágcsáló szarvasokat látott. Lehet, hogy a farkasok egyszerűen túl messzire mentek. Bizonyos távolságon belül még tudtak társalogni, de már egy mérföld is túl sok volt. Lehet, hogy itt a hegyek között még rövidebb távra ért el a szavuk. Ez lehetett a magyarázat.

Pillantása végigsiklott a felhőkoronás csúcsokon, aztán megtelepedett a völgy alsó, távoli végén, azon a ponton, ahonnan a hollók jöttek. Talán holnap megtalálja a farkasokat. A másik lehetőségre nem is akart gondolni.

Huszonnyolcadik fejezet

Ghenjei Tornya

Miután közeledett az éjszaka, nem maradt más választásuk, mint hogy az Átjárókapu közelében, a hegyen verjenek tábort. Faile ragaszkodott a két külön táborhoz.

– Most már elég legyen! – dörmögte Loial rosszallóan. – Kijöttünk az Átjáróból, és megtartottam az eskümet. Ezzel vége!

Faile arcán megjelent az a bizonyos dacos kifejezés, állát a magasba tartotta, kezét a csípőjére tette.

– Hagyd csak, Loial! – szólt oda Perrin. – Én majd arrébb táborozom le.

Loial Faile-ra pillantott, aki a két aiel nő felé fordult, mihelyt meghallotta, hogy Perrin beleegyezett a dologba, majd megcsóválta hatalmas fejét, és elindult, hogy csatlakozzon Perrinhez és Gaulhoz. A fiú azonban finoman intett az ogiernek, hogy menjen vissza, és remélte, hogy mozdulatát egyik nő sem vette észre.

Azért nem távolodott el tőlük messzire, alig húszlépésnyire táborozott le. Az Átjárókaput ugyan lezárták, ám akkor is jöhetnek hollók, meg mindaz, amit e madarak jelentenek. Panaszkodjon Faile, ha akar! Perrin annyira felkészült rá, hogy nem vesz majd tudomást a lány tiltakozásáról, hogy egészen elcsodálkozott, amikor Faile nem szólalt meg.

Nem véve tudomást a lábába és oldalába hasító fájdalomról, lenyergelte Fürgét, és lepakolta a csomagokat a teherhordó lóról. Mindkét állatot kipányvázta, és pár marék árpával meg zabbal megabrakoltatta őket. Itt fent nem találtak legelni valót. Ami pedig ezen a helyen várhatott rájuk... Perrin magához vette íját, és tegeze mellé fektette, a tűz közelébe. Harci fejszéjét is leoldotta övéről.

Gaul segített neki tüzet rakni, majd csendben megették kenyérből, sajtból és szárított marhahúsból álló vacsorájukat, amelyet vízzel öblítettek le. A nap már lement a hegyek mögött, a csúcsok élesen kirajzolódtak, és a felhők széle piros színben ragyogott. Árnyékok burkolták be a völgyet, és a levegő kezdett csípőssé válni.

Perrin letörölte kezéről a morzsákat, majd elővette nyeregtáskájából a jó meleg, zöld gyapjúköpenyét. Már annyira hozzászokott a teari hőséghez, hogy most fázott. A másik tűznél a lányok nem éppen csendben ettek. Perrin hallotta, ahogyan nevetgélnek, és a mondatfoszlányok, amelyeket sikerült elcsípnie, égették a fülét. A nők bármiről képesek fecsegni, és most sem fogták vissza magukat. Loial megpróbált olyan messze elhelyezkedni tőlük, amennyire lehetett, úgy, hogy azért még kapjon egy kis fényt, és megpróbált egyik könyvébe temetkezni. A nők valószínűleg észre sem vették, mennyire zavarják az ogiert; szemlátomást azt hitték, elég halkan beszélgetnek ahhoz, hogy Loialig ne jusson el a hangjuk.

Perrin valamit mormogott magában, majd visszaült a tűz mellé, szemben Gaullal. Az aiel nem vett tudomást a hidegről.

– Tudsz valami mókás történetet? – kérdezte a fiú.

– Mókás történetet? Hát, így most egy sem jut az eszembe – felelte Gaul, és a másik tűz felé pillantott, amely mellett a nevetgélő lányok ültek. – Ha tudnék, elmondanám. Emlékezz csak a napra!

Perrin hangosan felnevetett, hogy a másik tábortűznél is meghallhassák.

– Emlékszem. Nők! – A nők vidámsága egy pillanatra alábbhagyott, csak hogy újult erővel folytassák. Most jól megmutatta nekik, hogy mások is tudnak nevetgélni. Perrin komoran meredt a tűzbe. Sajogtak a sebei.

Gaul pár perc múlva megszólalt:

– Ez a vidék már kezd jobban hasonlítani a Háromszoros Földhöz, mint a Vízföldek jó része. Még mindig túlságosan sok a víz, és a fák is túl magasak és sok van belőlük, de azért nem olyan idegen hely, mint azok a területek, amelyeket erdőknek hívnak.

Itt, ahol Manetheren egykor tűzben pusztult el, silány volt a talaj, és vastag törzsű, ám alacsony, széltől elcsavart fák nőttek elszórva. Egyik sem érte el a harminclábnyi magasságot. Perrin szemében ez volt az egyik legsivárabb táj, amit életében látott.

– Szívesen megnézném a ti Háromszoros Földeteket egyszer, Gaul! – mondta.

– Lehet, hogy lesz rá alkalmad, ha itt végeztünk.

– Talán – egyezett bele Perrin. Erre persze nem maradt túl sok esély. Tulajdonképpen semmi. Ezt meg is mondhatta volna az aielnek, de most nem akart erről beszélni vagy rágondolni.

– Ezen a helyen állt Manetheren? Benned manethereni vér folyik?

– Ez volt itt Manetheren – felelte Perrin. – És azt hiszem, az folyik bennem. – Elég nehezére esett elhinni, hogy a Folyóköz apró falvainak és csendes tanyáinak lakóiban Manetheren ősi vére csordogált, Moiraine azonban ezt állította. Az ősi vér igen erős a Folyóközben, a nő így fogalmazott. – Ez azonban már nagyon régen történt, Gaul. Ma már parasztok és birkapásztorok vagyunk, nem pedig nagy nemzet, nem nagy harcosok.

Gaul halványan elmosolyodott.

– Ha te mondod. Én viszont láttalak, hogyan táncolsz a lándzsával, és Rand al'Thort is láttam, meg azt a harmadik fiút, Matet. De ha te mondod, biztosan igaz.

Perrin kényelmetlenül fészkelődött. Vajon mennyit változhatott azóta, hogy elment hazulról? Mennyit változott ő, Rand és Mat? Nem a szemére és a farkasokra gondolt, és nem arra, hogy Rand képes fókuszálni. Hanem arra, hogy vajon mennyi maradt meg bennük régi énjükből. Hármuk közül egyedül Mat látszott a régi önmagának, sőt, egyre erősebben az volt.

– Mit tudsz Manetherenről?

– Többet tudunk a vidékeitekről, mint gondolnád. Ám kevesebbet annál, amit hiszünk. Jóval azelőtt, hogy átkeltem volna a Sárkányfalon, olvastam házalóktól vásárolt könyveket. Tudtam a „hajókról” és a „folyókról”, meg az „erdőkről”, legalábbis azt hittem, tudok róluk valamit – e szavak Gaul szájából úgy hangzottak, mintha idegen kifejezések volnának. – Én például ilyennek képzeltem az „erdőt” – kezével körbemutatott a ritkás, törpe facsoportokkal benőtt tájon. – Attól, hogy elképzelünk valamit, az még nem lesz igaz. Na és, mi a helyzet az Éjlovasokkal és a Levélrothasztókkal? Szerinted csupán véletlen, hogy épp ennek a kapunak a közelébe jöttek?

– Nem – sóhajtott Perrin. – Lent a völgyben hollókat is láttam. Lehet, hogy összesen ennyien vannak, de nem akarok kockáztatni, főleg nem azután, hogy trallokokkal találkoztunk.

Gaul bólintott.

– Könnyen lehettek az Árnyék szemei is. Ha az ember a legrosszabbra készül fel, akkor csak kellemes meglepetések érhetik.

– Most jól jönne egy kellemes meglepetés – Perrin ismét kinyúlt a farkasok után, de megint nem talált semmit. – Talán ma éjjel kitalálok valamit. Talán. Ha bármi történik közben, akkor ébressz fel! – A fiú rájött, hogy mindez nagyon furcsán hangzik, ám Gaul csupán bólintott. – Gaul, te sosem tettél megjegyzést a szememre, sőt, nem is bámultad meg. Egyik aiel sem tett ilyet – Perrin tudta, hogy szeme a sötétben most aranyszínben világít.

– A világ állandóan változik – felelte Gaul halkan. – Rhuarc és saját törzsem főnöke, Jheran, meg a Tudós Asszonyok is, próbálták ugyan titkolni, de igen kelletlenül keltek át a Sárkányfalon, hogy megkeressék Őt, Aki a Napkeltével Érkezik. Talán ez a változás nem olyan lesz, amit mindig is elképzeltem. Nem tudom, miben fog különbözni, de különbözni fog. A Teremtő a Háromszoros Földre vezetett bennünket, hogy átformáljon minket, meg hogy megbüntessen a vétkeinkért, de hogy mivé formált át? – Az aiel hirtelen szomorúan megcsóválta a fejét. – Colinda, a Meleg Forrás Erőd Tudós Asszonya azt mondta, Kőkutyához képest túl sokat gondolkodom. Bair pedig, a Shardaad aielek legidősebb Tudós Asszonya azzal fenyegetett, el fog küldeni Rhuideanba, ha Jheram meghal, akár akarom, akár nem. Mellesleg pedig, Perrin, ugyan, mit számít, hogy milyen az ember szeme színe?

– Bárcsak mindenki hasonlóan gondolkozna! – sóhajtotta Perrin. A másik tábortűznél a lányok abbahagyták a csivitelést. Az egyik aiel nő – Perrin nem tudta megállapítani, melyikük – háttal a tűznek, első éjjeliőrként elfoglalta helyét, a többiek pedig lefeküdtek aludni. A fiú is leheveredett a tűz mellé, és magára terítette köpenyét. – Ne feledd: rugdoss fel, ha kell!

Gaul még mindig bólogatott, amikor az álom karjaiba vette Perrint, aki egyből álmodni kezdett.

Nappal volt, és Perrin egyedül álldogált az Átjárókapu közelében, amelyik díszesen faragott falként nem igazán illett a hegyoldalba. Semmi jele nem látszott annak, hogy valaha is járt volna ember a lankán. Az ég kéken tündökölt, az enyhe szellő pedig szarvasok, nyulak, fürjek és galambok illatát hozta a völgyből. Ezerféle, különböző illatot érzett, a vízét, a földét és a fákét. Egy farkasálomban találta magát.

Egy pillanatra szinte lehengerelte az az érzés, hogy maga is egy farkas. Mancsai voltak, és... Nem! Végigtapogatta magát, és megkönnyebbülten érezte meg saját testét, saját kabátjában és köpenyében. Az általában a fejszét tartó, széles öv most is a derekát övezte, de a fejsze helyett most a kalapácsot tűzték bele.

Perrin összevonta a szemöldökét, és csodálatos módon, egy pillanatra a kalapács helyett a fejsze tűnt fel, ködösen és anyagtalanul. De azután ismét kalapáccsá vált. A fiú megnyalta az ajkát, és remélte, hogy ez így is marad. A fejsze ugyan jobb fegyver, ám ő mégis jobban szerette a kalapácsot. Nem emlékezett, hogy korábban bármikor hasonló történt volna vele, hogy valami megváltozott volna, de hát olyan keveset tudott erről a helyről! Farkasálomban járt, és itt furcsa dolgok estek meg, furcsábbak, mint bármelyik közönséges álomban.

Mintha csak vészterhes gondolatai keltek volna életre, az égen hirtelen egy sötét folt jelent meg, és egy másik világba nyíló ablakká változott. Rand állt ott, valami kavargó vihar közepén, és vadul, szinte őrülten nevetett. Karjait felemelte, a szélben pedig apró, a sárkányos zászló arany-bíbor figurájához hasonló, furcsa alakok érkeztek. Randet rejtett szemek figyelték, és nem lehetett tudni, vajon a fiú tudatában van-e ennek. A fura ablak most kihunyt, csak hogy valamivel arrébb egy másiknak adjon helyet. Ebben Nynaeve és Elayne lopakodott egy lepusztult, árnyékos épületekkel teleszórt vidéken, és valamilyen veszélyes vadállatot kergetett. Perrin nem tudta volna megmondani, honnan tudja, hogy veszélyes, de tudta. Ez az ablak is eltűnt, és újabb fekete folt jelent meg az égen. Mat állt egy út elágazásánál. Feldobott egy pénzérmét, elindult az egyik úton, és most hirtelen széles karimájú kalapot viselt, és kezében rövid kardpengében végződő botot tartott. Újabb „ablak” következett, és most Egwene, meg egy hosszú, ősz hajú asszony bámult rá álmélkodva, mögöttük pedig a Fehér Torony az utolsó kőig szétporlott. Azután ők is eltűntek.

Perrin mélyet lélegzett. Már korábban is látott ilyesmit a farkasálmokban, és úgy gondolta, ezek a képek bizonyos értelemben valódiak, vagy legalábbis közük van a valósághoz. Bármik is voltak azonban, a farkasok sosem látták őket. Moiraine szerint a farkasálom ugyanaz volt, mint amit úgy hívtak, Tel'aran'rhiod, a nő azonban nem mesélt erről többet. A fiú egyszer véletlenül meghallotta, amint Egwene és Elayne álmokról beszélnek, Egwene azonban már így is túl sokat tudott róla és a farkasokról, talán épp annyit, mint Moiraine. Ez pedig olyasvalami volt, amiről Perrin képtelen volt beszélni, még Egwene-nel sem.

Létezett valaki, akivel megbeszélhette volna a gondjait. Perrin azt kívánta, bárcsak megtalálná Elyas Macherát, azt a férfit, aki bemutatta őt a farkasoknak. Elyas biztosan tud ezekről a dolgokról. Amikor Elyasra gondolt, a fiú hirtelen úgy hallotta, mintha a szélben valaki halkan az ő nevét suttogná, amikor azonban hallgatózott, csupán a szél zúgását hallotta.

– Ugró! – hívta a farkast, és magában is megismételte: – Ugró! – A farkas már rég elpusztult, itt azonban mégis élt. A farkasok haláluk után ide, a farkasálomba kerültek, hogy itt várják ki újjászületésüket. A farkasok számára ez többet is jelentett; úgy tűnt, ők akkor is tudatában vannak az álomnak, amikor ébren vannak. – Ugró! Ugró! – Ugró azonban nem jött.

Minden hiába. Nem véletlenül jött ide, és ennyi erővel miért ne lehetne sikeres? Ha le akar jutni oda, ahonnan a hollók repültek fel, az legjobb esetben is órákat venne igénybe.

Előrelépett – körülötte megremegett a táj –, és lábát már egy satnya bürökkel és hegyi fűzzel szegélyezett, keskeny patak mellett tette le. Fölötte hóval fedett csúcsok tornyosultak. Egy pillanatig csak ámulva nézett. A völgy másik, az Átjárókapuval ellentétes oldalán találta magát. Épp azon a helyen állt, ahová szeretett volna eljutni, ott, ahonnan a hollók felszálltak, meg ahonnan az első héját elpusztító nyílvessző jött. Ilyesmi azelőtt még sosem történt vele. Vajon kezd beletanulni a farkasálmokba – Ugró mindig azt állította, hogy Perrin semmit sem tud –, vagy pedig ezúttal mást tapasztalt?

A következő lépését óvatosan tette meg, ám ez csak egy közönséges lépésnek bizonyult. Semmi nyomát nem látta íjásznak vagy hollóknak, sem nyomot, sem tollat nem talált, és szagokat sem érzett. Nem is tudta pontosan, mire számított. Hiszen nem találhat nyomokat, kivéve, ha azok is benne voltak az álomban. Ám ha farkasokra akadhatna álmában, azok segíthetnének neki, hogy a valóságban is rátalálhasson fivéreikre és nővéreikre, ők pedig elmondhatnák neki, vajon járnak-e Árnyfattyak a hegyekben. Talán, ha feljebb jutna, akkor meghallhatnák a hívását.

Perrin a völgyet határoló, a felhőket majdnem érintő, legmagasabb csúcsra szegezte tekintetét, és egyet lépett. Körülötte a világ megremegett, és a fiú most a hegyoldalban állt. Feje fölött, nem egészen ötarasznyira, fehér felhőtakaró lebegett. A fiú önkéntelenül felnevetett. Olyan mókás volt! Innen a lent elnyúló egész völgyet be lehetett látni.

– Ugró!

Válasz nem érkezett.

Perrin átlépett a másik hegyre, és újra hívta a farkast, majd a következőre, a kelet felé, a Folyóköz irányába húzódó következőre. Méginkább zavarta a fiút, hogy más farkasok jelenlétét sem érzékelte. Pedig a farkasálomban mindig lehetett találni farkasokat. Mindig.

Egyre gyorsabban ugrált egyik csúcsról a másikra, és közben hívta, kereste a farkasokat. Alatta üresen álltak a hegyek, csak szarvast és más vadat érzett bennük. Néha emberek nyomait is látta. Ősi nyomok voltak ezek. Kétszer az egész hegyoldalt betöltő, faragott alakokat vett észre, egy másik helyen kétarasznyi nagyságú, szögletes betűket látott egy gyanúsan sima és kerek sziklába vésve. Az idő megviselte az alakok arcvonásait, és egy Perrinénél kevésbé éles szem a betűket is csupán az eső és a szél művének vélhette volna. A hegyek és a sziklák azután a Homokdomboknak adták át a helyüket. A hatalmas, hullámzó domborulatokat ritkás fű és erős bokrok borították. Ez a hely a Világtörés előtt egy nagy tenger partvidéke volt. Ekkor az egyik homokdomb tetején Perrin hirtelen egy másik férfit pillantott meg.

A fickó túl messze állt ahhoz, hogy élesen ki lehessen venni rajta a részleteket, ám az még innen is látszott, hogy nem trallok az, hanem csupán egy magas, sötét hajú férfi, kék zubbonyban, hátán íjjal, aki egy bokrok által takart valami fölé hajolt. Mégis, Perrin ismerősnek találta ezt az alakot.

A szél felkerekedett, és a szag halványan a fiú orrába csapott. Hideg szag volt ez, csak ezekkel a szavakkal lehetett jellemezni. Hideg és nem teljesen emberi. Perrin egyszer csak kezében tartotta íját, nyilakra gondolt, mire övét egy súlyos tegez terhelte meg.

A másik férfi felnézett, és meglátta Perrint. Egy pillanatig habozott, majd megfordult, és eltűnt a dombok között.

Perrin lépett egyet, és máris ott állt, ahol az előbb a másik férfi. Gondolkodás nélkül folytatta útját, otthagyva egy halott farkas félig megnyúzott testét. Halott farkas egy farkasálomban! Ez elképzelhetetlennek tűnt! Ugyan, mi ölhet meg itt egy farkast? Csak valami gonosz lehet az.

Előtte az üldözött mérföldes ugrásokkal futott, és mindig csupán szemvillanásnyi időre lehetett észrevenni. A dombokon túl, a sűrű Nyugati-erdő mentén, az elszórt tanyák között futottak, puszta szántóföldön, egy sor, sövénnyel körülvett veteményesen meg sűrű bozótosokon át, túl Őrdombon. Furcsa látványnak tűnt a hegyoldalt borító, nádtetős házak sora, így, hogy az utcákon egyetlen ember sem járt, furcsának látszottak a lélek nem lakta tanyasi házak. Perrin azonban most az előle menekülő férfira összpontosított. Már annyira hozzászokott ehhez a futáshoz, hogy el sem csodálkozott, amikor egyetlen ugrással a Taren folyó déli partján termett, a következő lépés pedig a fák és füvek hiányában, kopár dombokra vitte. Észak felé futott, majd keletnek fordult, patakokon, utakon, falvakon és folyókon haladt keresztül, közben figyelmét egyedül az előtte rohanóra összpontosította. A dombokat sík, füves vidék váltotta fel, amelyet csak néha tört meg egy-egy elszórt bozótos, ám embernek nyoma sem volt. Ekkor valami felcsillant a fiú előtt, egy fémtorony villant meg a napfényben. A férfi egyenesen odarohant, majd eltűnt. Két lépéssel Perrin is ott termett.

A torony kétszáz lábnyira emelkedett a magasba, és negyven láb vastag volt. Úgy csillogott, mint a csiszolt acél. Akár tömör fémoszlop is lehetett. Perrin kétszer is megkerülte, de semmilyen nyílást nem látott rajta, még egy repedést vagy akár a legkisebb karcolást sem lehetett felfedezni sima falán. Az a hideg, embertelen szag azonban a levegőben terjengett. Itt ért véget a nyoma. Az az ember – ha egyáltalán ember volt – valahogyan bejutott a toronyba. Perrinnek csak meg kellett találnia a módját, és akkor ő is követheti.

Állj! A szó nyers érzelemként érkezett, amelynek Perrin adott magában jelentést. Állj!

Megfordult, mire egy hatalmas, szürke, a fiú derekáig érő, szőrében szürkés csíkokat viselő farkas tűnt elő, mintha csak az égből pottyant volna oda. Lehet, hogy onnan is érkezett. Ugró mindig irigyelte a sasoktól a repülés képességét, és ezen a helyen ő is tudott repülni. A két, sárga szempár tekintete egymásba mélyedt.

– Miért kellene megállnom, Ugró? Ez az ember megölt egy farkast!

Az emberek mindig öltek farkasokat, a farkasok pedig embereket. Ezúttal miért szorítja össze düh a torkodat?

– Nem is tudom – ismerte be Perrin. – Talán, mert itt történt a dolog. Nem tudtam, hogy ezen a helyen is meg lehet ölni egy farkast. Azt hittem, az álomban biztonságban vannak a farkasok.

A Mészárost üldözöd, Ifjú Bika! Itt van, hús és vér, és képes ölni.

– Hús és vér? Úgy érted, nem csak az álomban? Hogyan lehetne itt hús és vér?

Nem tudom. Az ilyen dolgok régen történtek, és csak homályosan emlékezünk rájuk, mint annyi minden másra. Az álomban most az Árnyék teremtményei kóborolnak. Szívagyar teremtményei. Nincs sehol biztonság.

– Akkor hát itt, bent van – Perrin a jeltelen fémoszlopot vizsgálta. – Ha rájöhetnék, hogyan jutott be, talán végezhetnék vele.

Darázsfészekben kotorászó, ostoba farkaskölyök! Ez a hely gonosz. Ezt mindenki tudja. Te meg követnéd a gonoszt a gonosz helyre! Mészáros képes ölni!

Perrin habozott. Az „ölni” szót jelentő érzelemben, volt valami véglegesség.

– Ugró, mi történik azokkal a farkasokkal, akik meghalnak az álomban?

A farkas egy darabig hallgatott.

Ha itt meghalunk, akkor örökre elveszünk, Ifjú Bika. Nem tudom, hogy rád is érvényes-e ez a szabály, de azt hiszem, az.

– Ez veszedelmes hely, íjász! Ghenjei tornya rossz hely az emberek számára!

Perrin félig felemelve íját, megperdült, és ekkor meglátta a tőle csupán pár lépésnyire álló nőt. A nő aranyhaját vastag, a derekáig érő fonatba fonta, majdnem úgy, ahogyan a folyóközi asszonyok viselték, csak valamivel bonyolultabb fonással. Furcsán szabott ruhát viselt, rövid, fehér kabátot, valami vékony, halványsárga anyagból készült, buggyos nadrágot, amely rövid csizmája felett, a bokájánál szorosan záródott. Sötét köpenye egy ezüstösen csillogó tárgyat rejtett el az oldalán.

A nő megmozdult, mire a fémes ragyogás eltűnt.

– Éles a szemed, íjász! Ezt már az első pillanatban észrevettem.

Vajon mennyi ideje figyelheti a nő? Perrin idegesítőnek találta, hogy a másik mögéje lopózhatott anélkül, hogy ő meghallotta volna. Legalább Ugró figyelmeztethette volna! A farkas lehasalt a fűben, és – pofáját a mancsára fektetve – a fiút nézte.

A nő valahogyan ismerősnek tűnt, noha Perrin biztos volt abban, hogy emlékezne rá, ha valaha is találkoztak volna. Vajon ki lehetett, hogy képes bejutni a farkasálmokba? Vagy ez is Moiraine Tel'aran'rhiodja volt?

– Maga aes sedai?

– Nem, íjász – nevetett a nő. – Csak azért jöttem el, hogy – az előírások ellenére – figyelmeztesselek. Ha egy ember belép Ghenjei Tornyába, onnan nagyon nehéz visszajutnia az emberek világába. Itt pedig teljesen lehetetlen. Benned egy hős bátorsága lakozik, ami azonban néha nem sokban különbözik az ostoba vakmerőségtől.

Lehetetlen kijutni? Az a fickó – a Mészáros – biztosan bement oda. Miért tenne ilyet, ha egyszer nem lehet kijönni?

– Ugró is azt mondta, hogy veszélyes. Ghenjei Tornya? Az meg micsoda?

A nő szeme elkerekedett, és Ugróra nézett, aki még mindig kiterülve feküdt a füvön, és a nőről tudomást sem véve, Perrint figyelte.

– Te farkasokkal társalogsz? De hiszen ez a képesség a legendák homályába veszett! Szóval, ez az oka, hogy itt vagy! Tudhattam volna! A torony? Ez egy ajtó, egy bejárat, az aelfinnek és az eelfinnek birodalmába – úgy ejtette ki e neveket, mintha a fiúnak ismernie kellene azokat. Amikor Perrin értetlenül nézett rá, így folytatta: – Játszottad már a Kígyók és Rókák nevű játékot?

– Minden gyerek játssza. Legalábbis a Folyóközben. De előbb-utóbb abbahagyják, mikor rájönnek, hogy nem lehet benne nyerni.

– Kivéve, ha felrúgják a szabályokat – bólintott a nő. – „Bátorság, hogy megerősítsen, tűz, hogy elvakítson, zene, hogy elzsongítson, és vas, hogy megkeményítsen.”

– Idézet a játékból. De nem értem. Mi köze mindennek a toronyhoz?

– Két módon lehet nyerni a kígyók és a rókák ellen. Ez a játék ősi megegyezésekre való emlékezés. Nem számítanak, amíg távol tartod magad az aelfinnektől és az eelfinnektől. Nincs bennük olyanfajta gonoszság, ahogyan az Árnyék gonosz, mégis, annyira különbözőek az emberiségtől, hogy éppolyan ártóak tudnak lenni. Nem bízhatsz bennük, íjász! Maradj távol Ghenjei Tornyától! Kerüld el az Álmok Világát is, ha tudod! Itt sötét dolgok járnak.

– Mint az az ember, akit üldöztem? Mészáros?

– Ez találó név a számára. Ez a Mészáros nem túl öreg, íjász, gonoszsága azonban ősi – a nő majdnem úgy tűnt, mintha valami láthatatlan dologra támaszkodna; talán az az ezüstös tárgy volt az, amelyet Perrin sosem tudott jól kivenni. – De túl sokat beszélek! Nem is tudom, miért mondok el neked ennyit már első látásra! Hát persze. Nem véletlenül vagy ta'veren, ugye, íjász?

– Ki maga? – Úgy tűnt, a nő sok mindent tud a toronyról, és a farkasálmokról is. Mégis meglepődött, amikor megtudta, hogy képes vagyok beszélgetni Ugróval. – Nekem úgy tűnik, már találkoztunk valahol.

– Már így is túl sok előírást megszegtem, íjász.

– Előírást? Miféle előírásokat? – Ugró mögött egy árnyék szállt le a földre, mire Perrin gyorsan megfordult. Dühös volt, amiért megint váratlanul meglepték. Senki sem volt ott. Pedig látta. Az előbb egy férfi árnyéka állt ott, aki két kardot tartott a vállain. Ez a kép valahogy ismerősnek tűnt.

– Igaza van – mondta mögötte a nő. – Nem szabadna beszélnem veled. Mire a fiú megfordult, a nő már eltűnt. Amerre csak ellátott, füves síkságot és bozótosokat látott. Na meg a csillogó, ezüstös tornyot.

Ugróra meredt, aki végül felemelte mancsáról a fejét.

– Csodálkozom, hogy nem támadtak rád mókusok, amennyire figyelsz – mormogta Perrin. – Te mit gondolsz erről a nőről?

A nőről? Ugró felállt, és körülnézett. Hol van?

– Beszéltem vele! Épp az előbb! Most.

A szélnek beszéltél, Ifjú Bika. Senki sem volt itt, csak te meg én.

Perrin idegesen megvakarta a szakállát. Pedig itt volt a nő. Nem magában beszélt.

– Valóban fura dolgok történnek ezen a helyen – mormogta magában. – Ő is osztotta a véleményedet, Ugró. Azt mondta, maradjak távol ettől a toronytól.

Okos asszony. A gondolatban némi kétely érződött. Ugró még mindig nem hitte el, hogy bármiféle asszony járt itt.

– Jóval távolabb jöttem annál, mint amit terveztem – folytatta Perrin. Elmesélte Ugrónak, miért akart farkasokra találni a Folyóközben vagy a hegyekben, beszélt a hollókról és a trallokokról az Átjárókban.

Amikor befejezte mondandóját, Ugró hosszú ideig csendben maradt, hatalmas fejét mereven lelógatva tartotta. Végül ezt gondolta:

Kerüld el régi otthonodat, Ifjú Bika! Az „otthon” szóhoz kötődő kép egy farkasfalkákkal teli vidék volt. Itt már nincsenek farkasok. Akik itt éltek, és nem menekültek el, mind elpusztultak. A Mészáros itt jár, az álmokban.

– Haza kell mennem, Ugró. Nincs más választásom.

Akkor légy óvatos, Ifjú Bika! Az Utolsó Vadászat napja közeledik. Mindannyian együtt futunk majd az Utolsó Vadászatban.

– Így lesz – bólintott Perrin szomorúan. Szép lenne, ha ide jöhetne, amikor meghal, hiszen néha már így is félig farkasnak érezte magát. – Most mennem kell, Ugró.

Legyen részed jó vadászatban, Ifjú Bika! Találj sok szukát, akik kölyköket adnak neked!

– Isten veled, Ugró!

Amikor kinyitotta a szemét, a kihunyó tűz parazsát látta meg. Gaul a fény peremén őrködött az éjszakában. A másik táborban épp Faile-on volt az őrködés sora. A hegyek felett lebegő hold előtt elsuhanó félhők sötét gyöngyöknek látszottak. Perrin úgy becsülte, olyan két órát aludhatott.

– Átveszem az őrséget egy időre – mondta, és ledobta köpenyét. Gaul bólintott, és ott, ahol állt, lefeküdt a földre. – Gaul? – Az aiel felemelte a fejét. – Lehet, hogy rosszabb a helyzet a Folyóközben, mint gondoltam.

– Ez gyakran megtörténik – felelte Gaul halkan. – Az élet már csak ilyen.

Ezzel az aiel nyugodtan letette a fejét.

A Mészáros. Vajon ki lehetett ő? És micsoda? Árnyfattyak az Átjárókapunál, hollók a Ködhegységben, és ez a Mészáros nevű férfi a Folyóközben! Nem lehet véletlen egybeesés, bármennyire is kívánta Perrin, hogy az legyen.

Huszonkilencedik fejezet

A hazatérés

A Nyugati-erdőbe vezető út, amely a farkasálomban a hegyekből a Homokdombokon át talán fél tucat lépésbe került, a való világban három hosszú napi lovaglóút volt. Az aieleknek nem esett nehezükre, hogy gyalog lépést tartsanak a lovakkal, hiszen az állatok maguk sem tudtak túl gyors tempóban haladni, mivel útjuk állandóan hegyre fel vagy völgybe le vezetett. Perrin gyógyuló sebei hevesen viszkettek, úgy tűnt, Faile gyógyírja használt.

Nagyjából csendesen haladtak; csupán a vadászó rókák ugatása vagy egy héja visításának visszhangja törte meg a csendet, de az emberek nem nagyon beszéltek. Legalább nem láttak újabb hollókat. A fiú nem is egyszer úgy vélte, mintha Faile közelebb irányította volna kancáját, mintha valamit mondani akart volna Perrinnek, de azután minden alkalommal visszafogta lovát. Perrin örült ennek; nagyon szeretett volna beszélni ugyan a lánnyal, de mi van, ha egyszer csak azon kapja magát, hogy békülni kezd vele? Megszidta magát, amiért ez egyáltalán az eszébe jutott. Hiszen a lány becsapta Loialt, és őt is kijátszotta. Mindent el fog rontani, megnehezíti a dolgokat. Perrin azt kívánta, bárcsak újra megcsókolhatná. Bárcsak úgy gondolná a lány, hogy már elege van belőle, és elmenne! Miért kell annyira makacsnak lennie?

Faile és a két aiel nő mindig együtt mentek, Bain és Chiad Fecske két oldalán gyalogolt, ha egyikük éppen nem felderítőúton járt. Néha egymás között sustorogtak valamit, utána pedig olyan feltűnően kerülték Perrin tekintetét, hogy ezzel az erővel köveket is dobálhattak volna rá. Loial Perrin kérésére továbbra is velük lovagolt, noha ez a helyzet láthatóan igen feldúlta az ogiert. Füle úgy rezgett, mintha magában azt kívánná, bár sosem találkozott volna emberi lényekkel. Gaul láthatóan az egész helyzetet igen mulatságosnak tartotta; valahányszor Perrin az aielre nézett, annak vigyor ült az arcán.

Ami Perrint illeti, őt lovagolás közben aggodalom töltötte el, és felajzott íját állandóan készenlétben tartotta a magas nyeregkápán. Vajon ez a Mészárosnak nevezett ember csupán a farkasálomban garázdálkodott itt, a Folyóközben, vagy pedig a valós világban is? Perrin az utóbbira gyanakodott, és arra is, hogy azt a héját a Mészáros lőtte le ok nélkül. Ez további gondot jelentett, ami nem hiányzott neki a Fény Gyermekei mellé.

A családja Emondmezőn túl majdnem félnapi lovaglásra, csaknem a Vízierdőnél, egy jókora tanyán lakott. Anyja, apja, a húgai, és kisded öccse. Paetram most már kilencéves lehet, és bizonyára hevesen tiltakozik, ha kisfiúnak nevezik, Deselle jó húsban lévő tizenkét esztendős lányka, Adora pedig tizenhat, valószínűleg épp befonni készülnek a haját. Apjának fivére, Eward bácsi, és Magde néni, ez az alacsony, kövérkés asszony, meg a gyerekeik. És ott volt Neain néni, aki minden reggel elzarándokolt Carlin bácsi sírjához, a gyerekeivel, na meg nagy-nagynénikéje, Ealsin, aki sohasem ment férjhez, és hegyes orra két oldalán ülő, éles szemeivel mindig már mérföldekről észrevette, ki mire készül. Miután Perrin kovácsinasnak szegődött Luhhan mesterhez, csak ünnepnapkor látta a családját; túl nagy távolság választotta őket el ahhoz, hogy csak úgy odautazzon, és mindig akadt valami munkája. Ha a fehérköpenyek az Aybarákra vadásztak, hát könnyűszerrel megtalálhatták őket. Neki pedig őket kellett megvédenie, nem pedig ez a Mészáros volt a gondja. Egyszerre csak ennyire képes. Hogy megvédje a családját és Faile-t. Ez volt most az elsődleges feladata, azután jöhet a falu, a farkasok, a Mészáros pedig legutoljára. Egyetlen ember nem képes mindent megoldani.

A köves talajú Nyugati-erdőt néha egy-egy vadszederrel benőtt tisztás törte meg. Kemény, fákkal sűrűn benőtt vidék volt ez, amelyen csupán néhány tanya állt; és amelyen keresztül út alig vezetett. Gyerekkorában sokat bóklászott ezek között a vastag fák között, egyedül vagy Rand és Mat társaságában. Íjjal vagy parittyával vadásztak, csapdákat állítottak a nyulaknak, vagy csak egyszerűen a barangolás kedvéért jöttek ide. Bozontos farkú mókusok ugráltak a fák koronájában, pettyes tollú rigók csicseregtek az ágakon, amelyek hangját fekete szárnyú szajkók utánozták. Az utazók előtti bokrok közül kékhátú fürjek szálltak fel. Ez mind, mind az otthont jelentette Perrin számára. A fiú még a föld szagát is felismerte, amelyen a lovak patája kopogott.

Egyenesen Emondmező felé is indulhatott volna, ehelyett azonban inkább északabbra fordult az erdőben, végül, amikor a nap már a fák koronája mögött kezdett lenyugodni, átkelt a Kőfejtő útnak nevezett, széles, egyenetlen ösvényen. Senki sem tudta, miért hívják „kőfejtőnek” ezt az utat, mert útnak is alig lehetett nevezni, hiszen csupán egy gazzal benőtt ösvény volt, az ember észre sem vette volna, hogy nem nőnek rajta fák, míg meg nem látta a kocsik és szekerek keréknyomait. Néhanapján a felszínre bukkantak a réges-régi kőburkolat darabkái. Lehet, hogy egykor Manetheren egyik kőfejtőjéhez vezetett ez az út.

A Perrin által keresett tanya nem messze az úttól, alma és körtefák sorain túl feküdt. A fiú előbb érezte meg a tanya illatát, mint hogy meglátta volna. Az égett szag nem tűnt frissnek, ám egy teljes esztendő sem törölhette volna ki a levegőből.

Perrin a fasor szélénél megállt, és egy darabig figyelt, mielőtt belovagolt volna arra a helyre, amely valaha az al'Thor tanya volt. Hátasa mögött a teherhordó ló is követte a fiút. Egyedül a kőfalú birkaakol állt épen, kapuját azonban szélesre tárták, az ajtó egyetlen zsanéron lógott. A koromfekete kémény ferde árnyékként állt ki a lerombolt, felégetett ház roncsai közül. A pajta és a dohányérlelő hamuvá égett. Dudva verte fel a dohányföldet és a zöldségeskertet, a kertben pedig mindent letapostak, ami nem csalán és tarack volt, az letörve, elsárgulva rothadt.

Perrin nem vesződött azzal, hogy elővegyen egy nyílvesszőt. A tűz már hetekkel azelőtt leégett, az esők jó régen kioltották az égő fahasábok izzását. A gaznak legalább egy hónapra volt szüksége ahhoz, hogy ekkorára megnőjön. Már a szántóföld mellett heverő ekét és a boronát is benőtte, a sápadt levelek alatt rozsda vöröslött.

Az aielek azért lándzsájukat készenlétben tartva, óvatosan, kutató szemmel kémleltek körbe. Felosztották a területet, és lándzsáikkal átkutatták a hamut. Amikor Bain előjött a ház romjai közül, Perrinre pillantott, és megrázta a fejét. Legalább Tam al'Thor nem halt meg itt.

Tudják. Tudják, Rand! El kellett volna jönnöd! Alig tudta visszafogni magát, hogy ne ösztökélje vágtára Fürgét, és rohanjon azonnal, megállás nélkül családjának birtokára. Legalábbis megpróbálta volna; hiszen még Fürge is elpusztult volna, ha egyvégtében kell megtennie akkora utat! Ha trallokok voltak, akkor talán az ő családja még mindig biztonságban dolgozik a tanyán. Mélyen beszívta a levegőt, ám az elszenesedett romok szaga majdnem mindent elnyomott.

Gaul most megállt mellette.

– Akárkik is tették, már rég elmentek innen. A birkák egy részét leölték, a többit szélnek eresztették. Később valaki más is idejött, hogy összeszedje és észak felé terelje el az állatokat. Azt hiszem, két férfi volt az, bár a nyomok már túl régiek ahhoz, hogy ezt egyértelműen ki lehessen deríteni.

– Van valami nyoma, hogy ki tehette? – Gaul a fejét rázta. Trallokok is lehettek hát. Furcsa módon Perrin azt kívánta, bárcsak így lenne. Ez persze ostobaságnak tűnt. A fehérköpenyek tudták a nevét, és úgy tűnt, Randét is. Tudják a nevemet. Még egyszer az al'Thor tanya romjaira pillantott, és Fürge lépett egyet, ahogy a fiú kezében megremegett a zabla.

Loial a gyümölcsfasor szélén szállt le lováról, feje azonban még így is az ágak közé ért. Faile Perrin arcát figyelve közeledett a fiú felé, kancája finoman lépkedett.

– Ez a te...? Ismered azokat, akik itt laktak?

– Rand és az apja laktak itt.

– Aha. Azt hittem, hogy esetleg... – hangjában annyi együttérzés és megkönnyebbülés csengett, hogy be sem kellett fejeznie mondatát. – A családod itt, a közelben él?

– Nem – felelte Perrin kurtán, a lány pedig hátrahőkölt, mintha pofon csapták volna. De azért ottmaradt, és Perrint figyelte. Még mit kellene tennie, hogy távozásra bírja a lányt? Többet annál, amire képes rávenni magát, ha ugyan nem volt már ennyi is elég sok.

Az árnyékok egyre hosszabbra nőttek, a nap pedig a fák csúcsáig bukott le. Perrin megfordította Fürgét, és udvariatlanul hátat fordított Faile-nak.

– Gaul, ma éjjel a közelben kell táboroznunk. Reggel korán akarok indulni. – A válla fölött hátrapillantott. Faile már visszafelé lovagolt, Loialhoz. A lány mereven tartotta magát nyergében. – Emondmezőn biztosan tudni fogják... – ott lesznek fehérköpenyek is, így elmehet hozzájuk, mielőtt bántanák a családját. Ha egyáltalán jól van a családja. Ha a tanya, ahol született, nem úgy néz ki máris, mint ez itt. Nem. Időben oda kell érnie, hogy megelőzze a bajt! – Ott tudni fogják, hogy állnak a dolgok.

– Akkor hát kora reggel – Gaul habozni látszott. – Nem leszel képes elüldözni a lányt. Majdnem olyan, mint egy Far Dareis Mai, és ha egy Hajadon beléd szeret, akkor nem menekülhetsz előle, akárhogy is futsz.

– Faile miatt hadd aggódjak én! – felelte Perrin nyersen, majd udvariasabban folytatta, hiszen nem Gaultól akart megszabadulni: – Nagyon korán indulunk. Faile még aludni fog akkor.

Aznap este az almafák alatt mindkét tábor csendesen költötte el a vacsoráját. Az aiel nők valamelyike többször is felállt, és a kis tűz felé kémlelt, ahol Perrin és Gaul ült, ám bagolyhuhogáson kívül mást nem hallhatott. Perrin nem tudott aludni, pedig még mindig volt egy óra hajnalhasadásig. Az égen még ott tündökölt a telihold, amikor Gaullal kilopakodtak a táborból. Az aiel puha csizmája semmilyen zajt nem csapott, és a lovak patái is alig hallhatóan kopogtak. Bain – vagy lehet, hogy Chiad – figyelte a távozásukat. Perrin nem tudta megállapítani, melyikük lehetett, az aiel nő minden esetre nem ébresztette fel Faile-t, amiért a fiú hálás volt neki.

Mire kicsivel a falu alatt kiértek a Nyugati-erdőből, a nap már magasra hágott az égen. Szekér és gyalogosutak vezettek már itt, ezeket élősövénnyel vagy kőfallal szegélyezték. A tanyasi házak kéményeiből könnyű füst tört elő, és az illatról ítélve a háziasszonyok a reggelihez való kenyeret sütötték. A dohány- és kölesföldeken férfiak dolgoztak, a legelőkön pedig fiúk vigyáztak a fekete pofájú bárányokra. Néhányan észrevették közeledésüket, Perrin azonban ügetésre ösztökélte Fürgét, és remélte, senki sem jön elég közel ahhoz, hogy felismerje, vagy szemet szúrjon neki Gaul furcsa ruházata és lándzsái.

A fiú tudta, hogy mostanra már Emondmezőn is fent lesznek az emberek, ezért kelet felé jókora kitérőt tett, elkerülve a falut és a forgalmas földutakat, meg a Zöld körül csoportosuló nádtetős házakat, ahol maga a Borforrás tört elő az alacsony sziklából. Akkora erővel zubogott, hogy egy férfit könnyedén ledönthetett volna a lábáról, hogy azután a Borforrás-patakot táplálja vizével. Az egy évvel ezelőtti rombolás eredményét, a kiégett házakat és bevert tetőket már mind újjáépítették és kijavították. Lehet, hogy a trallokok többé nem jöttek vissza. Imádkozott, hogy még egyszer senkinek ne kelljen átélnie hasonlót. A Borforrás Fogadó Emondmező keleti végében állt, a rohanó Borforrás-patakon átívelő, széles, fából készült Szekér-híd és egy hatalmas, régi kő építmény között, amelynek tölgyfa nőtt a közepén. A kellemes délutánokon a fa vastag ágai alá állított asztaloknál üldögéltek az emberek, és figyelték a tekejátékot. Most, délelőtt, azonban természetesen nem járt itt senki. Ettől a ponttól keletebbre már csupán néhány ház állt. A fogadó alsó szintje terméskőből épült, a fehérre meszelt emelet fölött pedig ragyogó, piros cserepes tető emelkedett, tizenkét kéménnyel. Mérföldes körzetben ez volt az egyetlen cserépfedésű ház.

Perrin Fürgét és a málháslovat egy póznához kötötte, a konyha ajtajánál, majd rápillantott a nádtetős istállóra. Hallotta, amint a lovászok, valószínűleg Hu és Tad, bent dolgoznak, kiganézzák az istállót, ahol al'Vere mester a nagy dhurran-fogatot tartotta, amelyet azért bérelt, hogy a nehezebb dolgokat is el tudja szállítani. A fogadó másik végéből is hangokat hallott, összefolyó zajokat a Zöldről: libák gágogását, egy szekér nyikorgását. A lovakat nem málházta le; csak rövid időre akart megállni. Intett Gaulnak, hogy kövesse, majd íját fogva besietett az épületbe, mielőtt valamelyik istállósfiú meglátta volna.

A konyhát üresen találta, és mindkét vaskemence, meg egy kivételével valamennyi tűzhely is hidegen állt. A sütés illata azonban még mindig a levegőben terjengett. Kenyeret és mézes süteményt sütöttek. A fogadónak ritkán akadtak vendégei, csak olyankor, amikor kereskedők érkeztek Baerlonból, hogy gyapjút vagy dohányt vásároljanak, vagy ha havonta egyszer – már amikor a hó nem zárta el teljesen az utakat – felbukkant egy házaló. A falusiak, akik talán később majd átjönnek egy italra, vagy enni valamit, most még bizonyára keményen dolgoztak saját házuk táján. Valakinek azért lennie kellett az épületben, ezért Perrin lábujjhegyen végigment a konyhából az ivóba vezető, alacsony folyosón, majd kinyitotta az ajtót, és bekukucskált.

Ezerszer látta már a négyszögletes termet a folyami kőből emelt kandallóval, amely a szoba szélességének felét elfoglalta a falnál. Ott volt a vállig érő szemöldökfa és al'Vere mester dohányos ládikája, meg nagyra becsült órája is ott ketyegett a kandallópárkányon. Valahogyan mégis minden kisebbnek tűnt, mint régen. A kandalló előtt magas támlájú székek álltak – itt szokott összejönni a Falutanács. Brandelwyn al'Vere könyvei a kandallóval szemben terpeszkedő könyvespolcon sorakoztak. Perrin egykor el sem tudta képzelni, hogy ennél több könyv is lehet együtt egy helyen, mint ez a néhány tucat, többnyire megviselt kötet. A másik fal polcain sörös- és boroshordók sorakoztak. Karmoló, a fogadó sárga macskája szokásához híven az egyik tetején kinyújtózva aludt.

A fogadóban csak maga Bran al'Vere és felesége, a hosszú fehér kötényt viselő, és éppen a fogadó ezüstjét és ónedényeit fényesítő Marin asszony tartózkodott, az épület egyébként üresen állt. Al'Vere mester kövér, kerek férfi volt, őszülő, ritkás hajjal, al'Vere asszonyság pedig karcsú, anyáskodó nő, aki vastag, őszülő hajfonatát egyik vállán átvetve viselte. Friss kenyér és enyhe rózsaszappanillat lengte körül. Perrin mosolygós emberekként emlékezett rájuk, most azonban mindketten gondolataikba mélyedtek, és a polgármester a szemöldökét ráncolta, amelynek láthatóan semmi köze nem volt a kezében tartott ezüstcsészéhez.

– Al'Vere mester? – szólalt meg a fiú benyitva, és belépett a helyiségbe. – Al'Vere asszonyság! Perrin vagyok.

Mindketten talpra ugrottak. Székük felborult, és a zajra a macska is felriadt. Al'Vere asszonyság a szájához kapta a kezét; férjével együtt épp olyan döbbenten nézték Perrint, ahogyan Gault. Perrin olyan zavarba jött, hogy íját egyik kezéből a másikba rakosgatta. Különösen akkor csodálkozott el, amikor Bran az utcára néző ablakokhoz sietett – súlyához képest meglepően könnyedén mozgott –, és félrehúzta a nyári függönyt, hogy kikémleljen, mintha odakint még több aielt sejtene.

– Perrin? – mormogta al'Vere asszonyság hitetlenkedve. – Ez tényleg te vagy! Alig ismertelek fel azzal a szakállal, és... az arcod. Te...? Egwene is veled jött?

Perrin önkéntelenül megérintette arcán a félig begyógyult vágást, és magában azt kívánta, bárcsak megmosakodott volna, vagy legalább íját és fejszéjét a konyhában hagyta volna. Eszébe sem jutott, hogy külsejével megijesztheti ezeket az embereket.

– Nem. Ő biztonságban van – visszafelé tart Tar Valonba, nagyobb biztonságban talán, mintha még mindig Rand közelében, Tearben volna. Legalábbis valószínűleg, de azért úgy gondolta, ennél a merész kijelentésnél valamivel többet kell mondania Egwene anyjának. – Al'Vere asszony, Egwene aes sedai-nak tanul. Nynaeve-val együtt.

– Tudom – felelte a nő halkan, és megérintette kötényén a zsebét. – Három levelet is kaptam tőle, Tar Valonból. Abból, amit írt, arra lehet következtetni, hogy még többet is küldött, és Nynaeve is, legalább egy levelet, de csak Egwene három levele érkezett meg. Mesél benne a kiképzéséről is, ami, azt kell mondjam, igen keménynek tűnik.

– Ő ezt az utat akarja járni – Három levelet írt? Perrin a lelkiismeret-furdalástól kelletlenül megvonta a vállát. Ő senkinek sem írt levelet, mióta egyetlen üzenettel itt hagyta a családját és Luhhan mestert azon az éjszakán, amikor Moiraine elvitte őket Emondmezőről. Egyetlenegyet sem.

– Hát, úgy tűnik, bár én egyáltalán nem ilyen életet képzeltem el a számára. És nem is mesélhetek róla túl sok embernek, nem igaz? Azt írja, barátai is vannak, abból, amit elmesélt, rendes lányoknak látszanak. Elayne és Min. Ismered őket?

– Találkoztam már velük. Azt hiszem, tényleg rendes lányoknak lehet nevezni őket – vajon Egwene mennyit árult el azokban a levelekben? Szemlátomást nem sokat. Hadd higgyen csak al'Vere asszony, amit akar; Perrinnek nem állt szándékában megrémiszteni, hogy olyan dolgok miatt aggódjon, amelyeken úgysem tud változtatni. Ami volt, elmúlt. Egwene most elég nagy biztonságban van.

A fiú hirtelen tudatára ébredt, hogy Gaul csak ott ácsorog mögötte, ezért sietve bemutatta. Bran pislogott egyet, amikor Gault aielként mutatták be, és komor pillantást vetett a férfi lándzsájára és mellén szétterülő shoufájáról csüngő fekete kendőjére, a felesége viszont csak ennyit mondott:

– Isten hozta Emondmezőn és a Borforrás Fogadóban, Gaul mester!

– Leljen mindig vízre és árnyékra, házúrnő! – köszöntötte al'Vere asszonyságot az aiel, és szertartásosan meghajolt hozzá. – Engedje meg, hogy megvédjem sátrát és birtokát!

A nő szinte habozás nélkül válaszolt, mintha épp erre a mondatra számított volna.

– Micsoda nagylelkű ajánlat! De engedje meg, hogy én döntsem el, mikor élek vele!

– Ahogy mondja, házúrnő! Az ön tisztessége az enyém is – Gaul a kabátjába nyúlt, és egy arany sótartót vett elő. A kis edényke egy aprólékosan kidolgozott oroszlánfigura hátán egyensúlyozott. Gaul átnyújtotta a nőnek. – Ezt a kis csekélységet sátrának vendégajándékként adom!

Marin al'Vere úgy vette át a sótartót, mintha az valami közönséges csecsebecse volna, alig látszott rajta a megdöbbenés. Perrin biztos volt benne, hogy efféle tárgy az egész Folyóközben nincs még egy, különösen nem aranyból. Még aranypénzből is igen keveset lehetett fellelni errefelé, nemhogy arany dísztárgyakat. Remélte, sosem fog kiderülni, hogy az ajándékot Tear Kövéből zsákmányolták az aielek; legalábbis a fiú gyanította, hogy erről lehetett szó.

– Fiam! – szólalt meg Bran. – Talán úgy kellene, hogy fogadjalak: „isten hozott”, de inkább azt kérdezem: miért tértél vissza?

– Hallottam a fehérköpenyekről, uram – felelte Perrin egyszerűen. A polgármester komoran összenézett feleségével, majd újból megkérdezte:

– Nos, szóval miért is tértél vissza? Hiszen semmin sem tudsz változtatni, fiam, nem jobbíthatod meg a dolgokat! A legjobb, ha elmész. Ha nincsen lovad, én majd adok egyet. Ha van hátasod, akkor sürgősen ülj nyeregbe, és vágtass észak felé! Azt hittem, a fehérköpenyek őrzik Tarenrévét... Talán ők dekorálták úgy ki a képedet?

– Nem. Ez...

– Akkor hagyjuk! Ha idefelé át tudtál rajtuk jutni, talán visszafelé is sikerül. A fő táboruk az Őrdombon áll, de járőreikkel bárhol össze lehet futni. Indulj, fiam!

– Egy pillanatig se várj, Perrin! – figyelmeztette al'Vere asszonyság halkan, de határozottan, olyan hangon, amely általában azt eredményezte, hogy az emberek engedelmeskedtek neki. – Egy órát se maradj! Én majd összeállítok neked egy csomagot. Egy kis friss kenyeret, sajtot, sonkát, sült húst, meg savanyúságot is teszek bele. El kell innen menned, Perrin!

– Nem tehetem. Maguk is tudják, hogy miattam jöttek ide, különben nem küldenének így el! – A házaspár egyetlen megjegyzést sem tett a szemére, még annyit sem kérdeztek meg, talán beteg-e. Al'Vere asszony meg szinte meg sem lepődött. Azért, mert tudták. – Ha feladom magam, akkor véget vethetek ennek! Akkor a családomat biztonságban... – összerezzent, amikor kivágódott az ajtó, és Faile, Bain meg Chiad viharzott be rajta.

Al'Vere mester végigsimított kopasz fején. Még amikor jól megnézte őket, és az aiel nők ruházatát összevetette Gauléval, sem látszott döbbentnek, hogy nők állnak előtte. Legfeljebb a hirtelen érkezésük zavarta. A macska felült, és gyanakodva méregette az idegeneket. Perrin azt találgatta, vajon a macska őt is idegennek tekinti-e. Az is eszébe jutott, hogyan találhatták meg a nők, és hol lehet most Loial. Bármire hajlandó volt gondolni, csak arra ne kelljen, mit kezdjen most Faile-lal.

A lány azonban nem sok időt adott neki a töprengésre, hanem csípőre tett kézzel elé állt. Valahogyan most ő is képes volt arra a trükkre, amelyre az asszonyok annyiszor: ahogyan dühtől remegve ott állt, valóságos termeténél jóval magasabbnak látszott.

– Hogy feladod magad? Hogy feladod magad! Szóval ezt tervezgetted kezdettől fogva, ugye? Te eszetlen idióta! Az agyad helyén egy jégtömb van, Perrin Aybara! Már a kezdetekkor sem volt több izomnál és szőrnél, de mára már csak ennyi maradt abból is! Hiszen ha a fehérköpenyek rád vadásznak, akkor fel fognak lógatni, ha feladod magad! Ugyan, miért keresnének téged?

– Mert fehérköpenyeket öltem – a lányra nézett, tudomást sem véve al'Vere asszony halk sikoltásáról. – Azokat, aznap éjjel, amikor mi ketten találkoztunk, és még előtte is kettőt. Arról a kettőről tudnak, Faile, és azt hiszik, árnybarát vagyok – ennyit úgyis hamar megtudott volna magától is. Ha már ennyit elárult neki, azt is elmondhatta volna, miért ölte meg őket, csakhogy nem voltak egyedül. Legalább két fehérköpeny, Geofram Bornhald és Jaret Byar gyanított valamit a farkasokkal való kapcsolatáról. Közel sem mindent, de nekik a kevés is elégnek tűnt. Egy férfi, aki a farkasokkal járt, csak árnybarát lehetett a szemükben. És most lehet, hogy egyikük, vagy akár mindkét férfi itt van, a fehérköpenyekkel. – Meg vannak győződve erről.

– Annyira vagy árnybarát, mint én! – kiáltotta a lány élesen. – A nap is előbb válna árnybaráttá, mint te!

– Ez nem számít, Faile. Meg kell tennem a kötelességemet!

– Te megzápult agyú ökör! Egyáltalán nem kell ilyen őrültséget csinálnod! Te ostoba! Ha megpróbálod, én magam foglak fellógatni!

– Perrin – szólalt meg al'Vere asszony halkan –, bemutatnál ennek az ifjú hölgynek, aki olyan jó véleménnyel van rólad?

Faile arca lángvörösre gyúlt, amikor rájött, hogy egész idáig tudomást sem vett al'Vere-ékről, és most hatalmas pukedlik közepette mentegetőzni kezdett. Bain és Chiad, Gaulhoz hasonlóan engedélyt kért al'Vere asszony sátrának és birtokának védelmére, majd egy apró, aranylevelekkel díszített tálkát, meg egy díszes, ezüst borsőrlőt nyújtottak át neki, amely nagyobb volt, mint Perrin két ökle együtt. A borsőrlő tetejére egy félig ló, félig hal formájú, csodálatos teremtményt mintáztak.

Bran al'Vere csak bámult, majd összevonta szemöldökét, és a fejét vakargatva mormogott magában valamit. Perrin többször is meghallotta az „aielek” szót, amelyet a fogadós hitetlenkedve ejtett ki. A polgármester továbbra is szemmel tartotta az ablakot. Már az is elképesztette, hogy Gaul aielként mutatkozott be. Lehet, most attól tartott, hogy a fehérköpenyek jönnek.

Marin al'Vere a maga részéről viszont mindent a legnagyobb lelki nyugalommal fogadott. Úgy kezelte Faile-t, Baint és Chiadot, mint bármilyen más ifjú nőt, aki vendégként tért be a fogadóba. Arról beszélgetett velük, hogy milyen fárasztó az utazás, megdicsérte Faile lovaglóruháját – a lány ma sötétkék selymet viselt –, és az aiel nőket meg azzal lepte meg, hogy elmondta, milyen csodálatosnak tartja hajuk színét és csillogását. Perrin úgy vélte, hogy Bain és Chiad nem igazán tudják mire vélni a dolgot, de a gazdasszony a maga nyugodt és határozottan anyáskodó módján nemsokára asztalhoz ültette a három nőt, nedves törölközőket nyomott a kezükbe, hogy letörölhessék magukról az út porát, és nemsokára már mindannyian teájukat kortyolgatták. Perrin még jól emlékezett a hatalmas, piros csíkos teáskannára.

Tulajdonképpen egészen szórakoztató lett volna megfigyelni, ahogy ezek a veszélyes harcosok – Faile is kétségtelenül közéjük tartozott – hirtelen bizonygatni kezdték al'Vere asszonynak, hogy milyen remekül érzik magukat, és már tényleg nincsen semmire sem szükségük, és egyáltalán, most már ő is megpihenhetne. Tágra nyílt szemekkel bámultak, mint a gyerekek, és nagyjából annyi esélyük maradt, mint a gyerekeknek, hogy ellenkezzenek a gazdasszonnyal. Szóval mulatságos lett volna, ha nem történt volna ugyanez Perrinnel és Gaullal is. A fogadósné őket is ugyanolyan határozottan leültette az asztalhoz, és ragaszkodott ahhoz, hogy kezet és arcot mossanak, mielőtt megkapják a teájukat. Gaul egész idő alatt vigyorgott. Az aieleket, úgy tűnik, egészen különös humorérzékkel áldotta meg a sors.

Meglepő módon, az asszony nem is törődött Perrin íjával és fejszéjével, ugyanolyan kevéssé, ahogy az aielek fegyvereivel. A Folyóközben az emberek még csak íjat is egészen ritkán hordtak magukkal, és ha ilyen vendég lépett az ivóba, akkor a gazdasszony ragaszkodott ahhoz, hogy a fegyvert a sarokba támasszák, mielőtt a vendég letelepedett az asztalhoz. Kivétel nélkül. Most azonban nem törődött a fegyverekkel.

Perrint akkor érte a következő meglepetés, amikor Bran elé rakott egy almapálinkával megtöltött ezüstkupát, de nem a megszokott kis adagot, az egyujjnyi italt, hanem félig töltötte az edényt. Mielőtt Perrin elmenekült Emondmezőről, a fogadós legfeljebb musttal kínálta volna, vagy talán csak tejjel, és még a legszélsőségesebb esetben is egy fél pohár vizezett bort adott volna. Ünnepnapon talán egy egészet. Hálás volt, hogy most már felnőtt férfinak tekintik. Ennek ellenére nem nyúlt a pálinkához, mivel csak bort szokott inni, és nem nagyon kóstolt még annál erősebbet.

– Perrin – szólalt meg a polgármester, miközben letelepedett felesége mellé az asztalhoz. – Senki sem tart téged árnybarátnak. Senki, akiben még maradt akár csak egy cseppnyi értelem is! Semmi oka annak, hogy egyszerűen felakasztasd magad.

Faile határozottan és egyetértően bólogatott, ám Perrin rá sem nézett.

– Nem hagyom magam lebeszélni, al'Vere mester! A fehérköpenyeknek én kellek, és ha engem nem kapnak meg, akkor lehet, hogy haragjukat azokon az Aybarákon töltik ki, akikre rátehetik a kezüket. A fehérköpenyek túl gyorsan hajlandóak bűnösnek nyilvánítani valakit! Cseppet sem kellemes emberek!

– Ezt jól tudjuk – válaszolta al'Vere asszony halkan. A férje lepillantott az asztalon nyugvó kezére.

– Perrin, a családod nincs többé.

– Nincs többé? Már felégették a tanyánkat? – Perrin keze ökölbe szorult az ezüstkupa körül. – Azt reméltem, még időben érkezem. Jobban kellett volna tudnom! Túl sok idő telt el addig, míg egyáltalán hallhattam az eseményekről. Hát, így talán segíthetek apámnak meg Edward bácsinak a tanya felépítésében. Kinél laknak most? Menet közben legalább szeretnék beköszönni hozzájuk.

Bran elhúzta a száját, és felesége megnyugtatólag megsimogatta a vállát. Az asszony furcsa módon még ekkor sem vette le a pillantását Perrinről. Szemében szomorúság és együttérzés látszott.

– A családod halott, fiam – robbant ki Branből.

– Halott? Nem. Az nem lehet... – Perrin a homlokát ráncolta, amikor hirtelen nedves lett a keze, és úgy nézett a szétnyomott kupára, mint aki azon csodálkozik, hogy került az oda. – Bocsánat. Nem akartam össze... – megfogta az összenyomott ezüstlemezt, és megpróbálta visszagyűrni az eredeti alakjára. Ez persze nem ment. Természetesen nem lehetett. A tönkretett kupát óvatosan letette az asztalra. – Kifizetem. Ki tudom... – a tenyerét letörölte a kabátjában, és hirtelen rájött, hogy az oldaláról lógó fejszét simogatja. Miért nézett rá mindenki olyan furcsán? – Biztos? – hangja mintha messziről jött volna. – Adora és Deselle? Paet? Az anyám?

– Mindenki – felelte Bran. – A nénéid, a nagybátyáid és az unokatestvéreid is. Mindenki, aki a tanyán lakott. Én is segítettem eltemetni őket, fiam. Azon az alacsony dombon, ott, az almafáknál.

Perrin a szájába vette hüvelykujját. Bolond dolog, hogy a saját fejszéjével vágta el a kezét!

– Az anyám szereti az almavirágot. A fehérköpenyek! Miért tennének ilyesmit? A Fény égessen meg, Paet csak kilenc éves volt! A lányok... – teljesen színtelenné vált a hangja. Arra gondolt, hogy valami érzelemnek csak kellett volna lennie ezekben a szavakban. Valami kis érzelemnek.

– A trallokok voltak – mondta al'Vere asszony gyorsan. – Visszatértek, Perrin. Nem úgy, mint akkor, amikor elmentetek. Nem a falut támadták meg, hanem az elhagyatottabb tanyákat. A többiektől távol fekvő tanyákat mára már elhagyták az emberek. Éjszaka senki sem jár kint, még a falu közelében sem. Ugyanilyen a helyzet Lovasdon és fent, Őrdombon is. De talán, még Tarenrévén is. A féhérköpenyek, bármilyen szörnyűek is legyenek, egyedül ők védenek minket! Két olyan családot is ismerek, akiket ők mentettek meg, amikor a trallokok megtámadták a tanyáikat.

– Az akartam... azt reméltem... – Perrin már nem emlékezett arra, mit is akart. Valamit a trallokokkal kapcsolatban. Egyáltalán nem akart erre emlékezni. A fehérköpenyek védik meg a Folyóközt? Ettől majdnem kacagnia kellett. – Rand apja? Tam tanyája? Azt is a trallokok tették?

Al'Vere asszony szóra nyitotta a száját, de Bran megelőzte.

– Joga van megtudni az igazat, Marin. A fehérköpenyek voltak, Perrin. Ott is és Cauthonék tanyáján is.

– Szóval akkor Mat rokonait is. Rand családját, meg Matét és az enyémet – furcsa, ez most úgy hangzott, mintha az időjárásról beszélne. – Ők is meghaltak?

– Nem, fiam. Nem. Abell és Tam valahol a Nyugati-erdőben bujdosnak. Mat anyja és nővérei pedig... Ők is életben vannak.

– Bujdokolnak ők is?

– Ebbe inkább ne menjünk bele – szólt közbe al'Vere asszony gyorsan. – Bran, hozz a fiúnak még egy pohár pálinkát! – Férje nem mozdult a székéről, az asszony azonban csak a szemöldökét ráncolta, és így folytatta: – Szívesen itt tartanálak, de nem biztonságos. Akadnak emberek, akiknek az lenne az első dolguk, hogy elrohanjanak Bornhald nagyúrhoz, ha rájönnének, hogy te itt vagy. Eward Congar és Hari Coplin állandóan ott liheg a fehérköpenyek nyomában, mintha csak ölebek lennének. Bármit megtennének értük, és csak úgy ontják magukból a neveket. Cenn Buie sem sokkal jobb. Wit Congar is beszélne, ha Daise nem tartaná vissza. Most ő a javasasszonyunk. Perrin, a legjobb, ha ismét elmentek. Hidd el nekem!

Perrin kételkedve csóválta a fejét. Túl sok volt ez így egyszerre. Daise Congar a javasasszony? Az a nő olyan volt, mint egy bika. A fehérköpenyek vigyáznak Emondmezőre. Hari meg Eward és Wit őket szolgálja. A Congaroktól és a Coplinoktól nem igazán várhatott volna mást az ember, ám Cenn Buie a Falutanács tagja volt. Bornhald nagyúr. Akkor hát Geofram Bornhald tényleg itt van. Faile szemmel tartotta a fiút, és tágra nyílt szeme nedvesen csillogott. Miért küszködött a könnyeivel a lány?

– Ez még nem minden, Brandelwyn al'Vere – szólalt meg Gaul. – Az arca elárulja.

– Így igaz – erősítette meg Bran. – Nem, Marin – tette hozzá nyomatékosan, amikor a nő a fejét csóválta. – Tudnia kell az igazat. Az egész igazat! – Az asszony összekulcsolta a kezét. Szinte mindig Marin al'Vere-é volt az utolsó szó, kivéve, ha Bran arca olyan határozottnak látszott, mint most. A férfi összehúzott szemöldökkel nézett.

– Milyen igazat? – kérdezte Perrin. Az anyja annyira szerette az almavirágot!

– Először is, Padan Fain itt van a fehérköpenyeknél – mondta Bran. – Most Ordeithnek nevezi magát, és egyáltalán nem hallgat a saját nevére, de akkor is ő az, bármennyire megvetően is pislogjon ránk.

– Az egy árnybarát – válaszolta Perrin, szinte oda sem figyelve. Adora és Deselle tavasszal mindig almavirágot tűztek a hajukba. – Ezt ő maga mondta. Azon a téli éjszakán ő vezette ide a trallokokat – Paet mindig szívesen mászott fel az almafákra, és mindenkit megdobált almával, ha az emberek nem figyeltek oda rá.

– Tényleg? – nézett rá komoran a polgármester. – Ez így nagyon érdekes. Ugyanis meglehetősen sokra vitte a fehérköpenyek között. Először akkor tudtuk meg, hogy itt van, amikor elpusztult Tam tanyája. Ez Fain műve volt. Ő vezette a támadó fehérköpenyeket. Tam négyet vagy ötöt közülük lelőtt az íjával, mielőtt elmenekült volna az erdőbe, és még kellő időben ért el a Cauthonok földjére, hogy megakadályozhassa Abell fogságba ejtését. A fehérköpenyek viszont elhurcolták Nattit és a lányokat. Elvitték Haral Luhhant és Alsbetet is. Fain felakasztatta volna őket, de Bornhald nagyúr nem engedte meg. A szabadságukat persze nem adták vissza. Amennyire én tudom, nem bántották őket, de fogságban tartják mindannyiukat a fehérköpenyek táborában, fent, az Őrdombon. Valami oknál fogva, Fain gyűlöl téged, meg Randet és Matet. Száz aranyat tűzött ki valamennyi rokonotok fejére, és kétszázat ígért Tam és Abell véréért. Bornhald nagyúr pedig főleg téged keres. Ha eljön hozzánk a fehérköpenyek őrjárata, általában ő is velük tart, és rólad érdeklődik.

– Igen – felelte Perrin. – Ez világos. Ez nagyon jellemző rá – Folyóközi Perrin, a farkasok barátja. Az árnybarát. Bizonyára Fain mesélte el neki a részleteket. Fain beállt a Fény Gyermekei közé? Ez elég meglepő gondolat volt. Igaz, még mindig jobb, mintha a trallokokon töprengene. Elfintorodott, és kényszerítette magát, hogy keze nyugodtan feküdjön az asztalon. – És ők védik az embereket a trallokoktól.

Marin al'Vere homlokát ráncolva előrehajolt.

– Perrin, szükségünk van a fehérköpenyekre. Igen, felperzselték Tam tanyáját, meg Abellét is. Lefogják az embereket, és úgy járnak mindenfelé, mintha az övék lenne minden, amink csak van. Viszont nem bántották sem Alsbetet, sem Nattit, sem a többieket. Élve tartják őket fogva, és ezzel már kezdhetünk valamit. Valaki sárkányfogakat rajzolt néhány ajtóra, de a Congarokon és a Coplinokon kívül ezzel senki nem törődik, és valószínűleg ők maguk voltak a festegetők. Tam és Abell addig rejtőzködik, míg a fehérköpenyek újra el nem mennek. Előbb vagy utóbb el kell, hogy menjenek. Amíg azonban itt trallokok mászkálnak, szükségünk van rájuk. Kérlek, értsd meg ezt! Mi jobban örülnénk neked, mint nekik, de szükségünk van rájuk, és azt sem akarjuk, hogy felakasszanak.

– Ezt nevezi maga védelemnek, házúrnő? – kérdezte Bain. – Ha az oroszlánt kérik arra, hogy megvédjék magukat a farkasoktól, azzal csupán egy másik bendőt választottak, ahol végezni fogják.

– Hát nem tudják megvédeni magukat? – tette hozzá Chiad. – Én láttam Perrint harcolni, meg Mat Cauthont és Rand al'Thort is. Ők ugyanabból a vérből valók, mint önök!

Bran keservesen felsóhajtott.

– Mi parasztok vagyunk, egyszerű emberek. Luc nagyúr beszélt arról, hogy őrséget kell szervezni a trallokok ellen, de ez azzal járna, hogy a családunkat védtelenül kellene otthon hagynunk, amíg kivonulunk vele, és hát ez nem tetszik senkinek sem.

Perrin zavarba jött. Ki lehet ez a Luc nagyúr? Megkérdezte, mire al'Vere asszony így válaszolt:

– Nagyjából akkor jött, amikor a fehérköpenyek. Ő a Kürt egyik vadásza. Ismered a történetet, igaz? Tart a hajtóvadászat a Kürt után. Luc nagyúr úgy véli, Valere Kürtje a Folyóköz fölött, valahol a Ködhegységben rejtőzik. Most viszont feladta a Kürt keresését, hogy nekünk segítsen. Luc nagyúr igazi úriember. Ő viselkedik a legelőkelőbben azok közül, akiket valaha is láttam – kisimította a haját, és mosolyogva bólogatott. Bran a szeme sarkából rápillantott, és megvetően mormogott valamit.

A Kürt vadászai. Trallokok. Fehérköpenyek. Úgy tűnt, a Folyóköz már nem az a vidék, amire Perrin emlékezett.

– Faile is a Kürt vadásza. Ismered ezt a Luc nagyurat, Faile?

– Elegem van – jelentette ki a lány. Perrin elkomorodott, amikor Faile felállt, megkerülte az asztalt, és odament hozzá. A lány megfogta a fiú fejét, és arcát a keblére szorította. – Meghalt az anyád – mondta halkan. – Meghalt az apád. A nővéreid és a fivéred is halott. Meghalt az egész családod, és ez ellen már nem tehetsz semmit. Azzal biztos nem, ha magad is meghalsz. Ne görcsölj már ennyire! Gyászold meg őket! Ne rágódj magadban, mert azzal saját magadat teszed belülről tönkre!

Perrin megragadta a lány karját, és el akarta tolni, de valamilyen érthetetlen okból kifolyólag a karja annyira megfeszült, hogy már csak Faile tartotta egyensúlyban. Perrin csak ekkor ébredt rá, hogy zokog, hogy fejét a lány ruhájához szorítva bőg, mint egy gyermek. Mit gondolhat most róla? Kinyitotta a száját, hogy elmondja neki, most már jól érzi magát, hogy elnézést kérjen amiatt, hogy elbőgte magát, de csupán ennyit tudott mondani: – Nem tudtam gyorsabban jönni! Nem tudtam... Én... – összeszorította csikorgó fogait, hogy elhallgattassa magát.

– Tudom – suttogta a lány, és úgy simította végig a haját, mintha csak egy kisgyerek lenne. – Tudom.

Perrin abba akarta hagyni a bőgést, de minél jobban vigasztalta őt Faile, annál hevesebben zokogott, mintha csak az arcát simító, gyengéd kezek szabad utat engedtek volna a fiú könnyeinek.

Harmincadik fejezet

Túl a tölgyön

Miközben Faile Perrin fejét szorosan magához ölelte, a fiú teljesen elveszítette időérzékét. Nem tudta, milyen régóta sír. Családtagjaink képe suhant át elméjén: nevető apja, aki megmutatta, hogyan kell az íjat tartani. Éneklő anyja, miközben a gyapjút fonja, Adora és Deselle, amint Perrint ugratják, amikor a fiú életében először borotválkozott. Paet, ahogy csodálkozástól tágra nyílt szemmel bámulja a Nap napján fellépő mutatványos művészetét. Sírok képe, hideg és magányos földhalmok hosszú sorban. Addig sírt, míg el nem fogytak könnyei. Amikor végül felemelte fejét, egyedül voltak, csak a macska volt velük, aki körmeivel éppen egy söröshordót karmolászott. Perrin örült, hogy a többiek nem maradtak itt, nem látták könnyeit. Faile is éppen elég volt. Furcsa módon egyszerre örült annak, hogy a lány vele maradt, miközben azt is kívánta, Faile bárcsak ne hallott és ne látott volna semmit.

Faile kezébe fogta Perrin tenyerét, és leült a mellette lévő székre. Olyan szép volt a lány ferde metszésű szemével, ezekkel a hatalmas és sötét szemekkel, és az enyhén kiálló arccsontjaival! Perrin nem tudta, hogyan tehetné jóvá azt, amit az elmúlt napokban elkövetett ellene. Nem mintha kétség férhetett volna ahhoz, hogy a lány kamatostul visszafizettet mindent.

– Ugye, most már nem akarod feladni magad a fehérköpenyeknek? – kérdezte. Hangjából egyáltalán nem érződött, hogy tanúja volt annak, amint a fiú úgy zokogott, mint egy kisgyerek.

– Úgy tűnik, azzal semmit sem érhetnék el. Bármit is teszek, üldözni fogják Rand és Mat apját. A családom pedig... – Perrin gyorsan lazított a szorításán, hogy ne roppantsa össze a lány ujjait, ám Faile csupán mosolygott, ahelyett, hogy megkönnyebbülten felsóhajtott volna. – Ki kell szabadítanom Luhhan mestert és a feleségét, ha képes leszek erre. Ki kell szabadítanom Mat anyját és a nővéreit. Megígértem neki, hogy vigyázok rájuk. És mindent meg kell tennem a trallokok ellen! – Lehet, hogy ez a Luc nagyúr legalább sejti, mit lehet tenni. Legalább az Átjárókaput bezárták, így ezen az úton nem jöhet több szörnyeteg. Perrin mindenekelőtt a trallokokra akart lecsapni. – Nem tehetek semmit, ha felakasztatom magam.

– Nagyon boldog vagyok, hogy ezt belátod – válaszolta a lány szárazon. – És mi újság azzal az ostobasággal, hogy el akarsz engem küldeni?

– Nem akarlak elküldeni – Perrin készen állt a kitörő viharra, ami mindjárt következik, ám a lány csupán bólintott, mintha csak erre a válaszra várt volna, és nem akar semmi mást sem hallani. Olyan apróságnak tűnt, amiért nem érdemes hajba kapni. Bűneiért nagyobb árat kell majd fizetnie.

– Öten vagyunk, Perrin, hatan, ha Loialra is számíthatunk. Ha pedig megtalálnánk Tam al'Thort és Abell Cauthont... Ők is bánnak olyan jól az íjjal, mint te?

– Jobban – felelte a fiú az igazságnak megfelelően. – Sokkal jobban!

A lány enyhén kételkedve bólintott.

– Akkor már nyolcan vagyunk. Kezdetnek nem rossz. Talán mások is csatlakoznak hozzánk. És itt van még ez a Luc úr. Lehet, hogy azt szeretné, hogy ő legyen a főnök, de ha van egy cseppnyi sütnivalója, akkor ebből nem lesz baj. Hát igen, a Kürt vadászai között akadnak elég sötét alakok is. Megismertem néhányat, akik úgy vélték, ők aztán mindent jobban tudnak, ráadásul olyan makacsok, mint az öszvér.

– Tudom – a lány szigorú pillantást vetett Perrinre, akinek éppen csak hogy sikerült elfojtania mosolyát. – Tudom, hogy megismerkedtél néhánnyal ezek közül. Így értettem. Én is összefutottam egyszer két ilyennel. Emlékszel még erre?

– Ó! Azok ketten! Hát igen, reméljük, hogy Luc úr nem egy hazudozó, felvágós alak – a lány pillantása megkeményedett, és megszorította a fiú kezét. Nem volt kellemetlen, inkább olyannak tűnt, mintha Faile a saját erejéből akart volna átadni Perrinnek. – Gondolom, szeretnéd meglátogatni szüleid tanyáját, az otthonodat. Veled jövök, ha megengeded.

– Amint lehet, Faile – de nem most. Még nem. Ha most végignézne az almafák alatt sorakozó sírokon... különös. Mindig is elfogadta, hogy erősebb az átlagosnál, és most kiderült, hogy alig maradt erő benne. Elege lett a semmittevésből. Itt az ideje, hogy tegyen valamit. – Kezdjük a legfontosabbal! Azt hiszem, mindenekelőtt Tamot és Abellt kell megtalálni.

Al'Vere mester dugta be a fejét az ajtón, és amikor látta, hogy ismét nyugodtan ülnek a széken, belépett az ivóba.

– A konyhában egy ogier ül – fordult zavart arckifejezéssel Perrinhez. – Egy ogier. Teát iszik. A kezében a legnagyobb csésze is csak... – két ujjal mutatta, mekkora, mintha csak egy gyűszűt tartana. – Marin talán képes úgy tenni, mintha mindennaposak lennének az aiel vendégek, de amikor meglátta ezt a Loialt, majdnem elájult. Adtam neki két kupica pálinkát, és ő úgy felhajtotta, mintha víz lett volna. Majdnem halálra köhögte magát. Hiszen máskor legfeljebb egy pohár bort iszik. Azt hiszem, ha adtam volna neki még egy pohárral, akkor azt is felhajtotta volna – csücsörített az ajkával, és úgy csinált, mintha egy nemlétező folt érdekelné hosszú, fehér kötényén. – Jobban vagy már, fiam?

– Rendben vagyok, al'Vere mester – válaszolta Perrin gyorsan. – Al'Vere mester, nem maradhatunk itt sokáig. Akadhat valaki, aki elmondja a fehérköpenyeknek, hogy szállást adott nekünk.

– Á, nincsenek sokan, akik ilyet tennének! Még a Coplinok közül sem mindenki, és a Congarok között is akad, aki nem árulná el – ennek ellenére nem javasolta, hogy maradjanak.

– Nem tudja, hol találhatom meg al'Thor mestert és Cauthon mestert?

– Valahol a Nyugati-erdőkben lehetnek – felelte Bran megfontoltan. – Bizonyossággal ennél többet nem mondhatok. Igyekeznek mozgásban maradni. – Összekulcsolta kezét kerek pocakja fölött, és ősz hajjal keretezett fejét kissé megbiccentette. – De ugye, nem akartok tényleg elmenni, igaz? Szóval, én mondtam Marinnak, hogy nem fogtok elmenni, de nem hitte el nekem. Ő azt hiszi, az lenne a legjobb a számodra, meg a többieknek is, ha elmennétek, és, akárcsak a legtöbb nő, ő is úgy véli, jobb belátásra téríthet benneteket, ha elég sokáig ismételgeti ezt.

– De al'Vere mester – szólalt meg Faile kedvességtől csöpögő hangon. – Én a magam részéről mindig is úgy láttam, hogy a férfiak értelmes teremtmények, akiknek elég egyszer megmutatni a legmegfelelőbb utat, és attól kezdve maguk is végig tudnak menni rajta.

A polgármester a lányra mosolygott.

– Akkor rábeszéli Perrint arra, hogy elmenjenek, igaz? Marinnak igaza van. Ez a legbölcsebb döntés, ha el akarja kerülni a hóhér kötelét. Csak egyetlen ok akad, hogy itt maradjon, mégpedig az, hogy egy férfi néha képtelen elfutni. Nem? Hát, bizonyára maga tudja ezt a legjobban! – A fogadós nem törődött a lány villámló tekintetével. – Gyere velem, legény! Elmondjuk Marinnak a jó híreket! Szorítsd össze a fogadat, és tarts ki a döntésed mellett, mert az asszony nem hagyja annyiban, és megpróbál majd szándékod megmásítására bírni.

A konyhában Loial és az aielek a földön ültek. A fogadóban bizonyára nem is akadt akkora szék, amelyik elég nagy lett volna az ogier számára. Ahogy ott ült, egyik karját a konyhaasztalra fektetve, ültében még éppen elég magas volt ahhoz, hogy Marin al'Vere szemébe nézhessen. Perrin úgy vélte, hogy Bran kicsit eltúlozta, milyen picinek is tűnik a teáscsésze Loial kezében. Csupán alaposabban odanézve jött rá, hogy Loial nem csészét, hanem egy jókora, hófehér levesestányért tart a kezében.

Al'Vere asszony még mindig megpróbált úgy tenni, mintha az aielek és az ogier látogatása egészen hétköznapi dolog lenne. Tálcával a kézben sietett fel-alá, kenyeret, sajtot és uborkát hozott, meggyőződött arról, hogy mindenki eszik valamit, ám valahányszor, ha pillantása Loialra esett, a szeme tágra nyílt. Az ogier komolyan fáradozott azon, hogy megnyugtassa az asszonyt, és nem győzte dicsérni a kenyér minőségét. Szőrös füle nyugtalanul remegett, amikor a nő döbbenten nézett rá, viszont amikor a fül megmozdult, al'Vere asszony rándult össze ijedten. A gazdasszony végül megcsóválta a fejét úgy, hogy vastag, ősz hajfonata csak úgy repkedett. Csupán néhány óra kérdése, és lehet, hogy a legjobb barátok lesznek.

Loial mély basszus hangján fellélegzett, amikor látta Perrint bejönni. Letette a csészéjét – a tányérját – az asztalra, ám a következő pillanatban szája széle szomorúan lekonyult.

– Nagyon sajnálom, Perrin. Hallottam, milyen veszteség ért. Al'Vere asszony... – az ogier füle vadul rángatózni kezdett, pedig nem is pillantott az asszony felé, a nő viszont ettől ismét összerezzent. – A gazdasszony mondta nekem, hogy el akarsz menni, mivel már semmi sem köt ide. Ha akarod, énekelek az almafáknak, mielőtt elutazunk.

Bran és Marin meglepetten összenézett, és a polgármester hitetlenkedve egy ujjal beletúrt a fülébe.

– Köszönöm, Loial. Örülök ennek, de csak ha eljön az ideje. Néhány dolgot még el kell intéznem, mielőtt elmegyek – Al'Vere asszony azonnal letette a tálcát az asztalra, és szúrós pillantást vetett Perrinre, aki azonban folytatta, és elmesélte a tervét, már amennyire tervnek lehetett nevezni. Meg akarta találni Tamot és Abellt, hogy kiszabadítsák a fehérköpenyek foglyait. A trallokokat nem említette meg, bár velük kapcsolatban is voltak halvány tervei. Talán nem is annyira halványak. Nem akart addig elmenni, amíg egyetlen élő trallok vagy Myrddraal is marad a Folyóközben. Hüvelykujját beleakasztotta az övébe, hogy ne simogassa állandóan a fejszéjét. – Nem lesz könnyű – fejezte be végül előadását. – Örülnék, ha velem jönnél, de azt is megértem, ha inkább távozol. Ez nem a te háborúd, és már elég sok szörnyűséget láttál akkor, amikor csatlakoztál hozzánk, emondmezei emberekhez. Itt ráadásul nem is nagyon tudnád folytatni a könyvedet.

– Itt vagy másutt, hiszen ez ugyanaz a háború, azt hiszem – felelte Loial. – A könyv meg várhat. Lehet, hogy neked is szentelek egy fejezetet.

– Én ugye mondtam, hogy veled jövök! – szólt közbe Gaul kéretlenül. – És ezt nem úgy értettem, hogy csak addig kísérlek el, míg fel nem bukkannak a komolyabb nehézségek. Vérhálával tartozom neked.

Bain és Chiad kérdőn Faile-ra pillantottak, és amikor a lány bólintott, bejelentették, hogy ők is maradnak.

– Te csökönyös bolond – mondta al'Vere asszony. – Mindannyian azok! A legvalószínűbb az, hogy mindannyian a bitón végzik, ha egyáltalán életben maradnak addig! Te tudod a legjobban, nem igaz? – Amikor mindannyian csak néztek rá, az asszony összefogta kötényét, és felemelte. – Nos, ha olyan ostobák, hogy maradni akarnak, akkor jobb, ha megmutatom, hol tudnak elrejtőzni.

Az asszony férje hitetlenkedve figyelte felesége gyors beletörődését, de gyorsan összeszedte magát.

– Talán a régi betegházban, gondolom én, Marin. Manapság senki sem jár arra, és úgy vélem, hogy a tető nagyjából még rendben van.

Az emberek új betegháznak azt az épületet nevezték, ahol a falura veszélyt jelentő fertőző betegeket szokták elkülöníteni. Ez az épület Perrin gyermekkora óta a falu keleti határában állt, jóval Thane mester malma mögött. A Nyugati-erdőben megbúvó, régi betegházat egy heves vihar majdnem teljesen elpusztította. Perrin emlékezett rá, hogy a romokat szinte teljesen benőtték a kúszónövények meg a vadrózsa. Madarak fészkeltek a szalmatetőben, és a hátsó lépcső alatt egy borz vert tanyát. Rejtekhelynek jó lesz.

Al'Vere asszony szúrós pillantást vetett Branra, mintha meglepődött volna, hogy férje is ugyanarra gondolt.

– Úgy vélem, az jó lesz. Legalábbis ma estére. Majd odavezetem őket.

– Felesleges, hogy te vezesd őket, Marin! Én is oda tudom vinni vendégeinket, már ha Perrin nem emlékszik az útra.

– Néha elfeledkezel arról, hogy te vagy a polgármester, Bran. Te feltűnést keltesz. Az emberek kíváncsiak, hová mész, vagy mit tervezel. Miért nem maradsz inkább itt, hogy úgy tegyél, mintha minden teljesen rendben lenne, ha valaki éppen betoppan ide? Az egyik üstben már kész a birkahúsragu, a másikban meg a lencseleves. Csak fel kell melegítened. A betegházat pedig még csak véletlenül se említsd meg senkinek sem! A legjobb, ha az embereknek eszébe sem jut, hogy létezik az az épület!

– Nem vagyok én bolond, Marin! – felelte Bran ingerülten.

– Tudom én azt jól, kedvesem – az asszony megsimogatta férje arcát, ám tekintete aggodalommal telt meg, amikor végigpillantott a többieken. – Ti aztán tudtok bajt kavarni! – morogta, mielőtt utasításokat kezdett volna osztogatni.

Elhatározták, hogy kisebb csoportokban fognak kimenni, hogy ne keltsenek túl nagy feltűnést. A fogadósnő egyedül megy keresztül a falun, és csak a túlvégen, az erdőben várja be a többieket. Az aielek biztosították arról, hogy könnyedén megtalálják azt a villámsújtotta tölgyfát, amelyet leírt nekik, aztán kiosontak a hátsó ajtón. Perrin jól ismerte a falutól egy jó mérföldnyire álló, óriási fát, amelyik annak ellenére, hogy úgy nézett ki, mintha egy fejszével kettévágták volna középen, még mindig élt és nőtt. Abban sem kételkedett, hogy gond nélkül megtalálják a régi betegházhoz vezető utat, ám al'Vere asszony ragaszkodott ahhoz, hogy valamennyien a tölgyfánál találkozzanak.

– Ha egyedül akarsz mászkálni a környéken, Perrin, akkor csak a Fény tudja, hogy mibe botlasz! – Az asszony felnézett Loialra, aki időközben felállt. Az ogier kócos haja a mennyezetet súrolta. Ezt látva a nő sóhajtva folytatta: – Bárcsak tudnánk valamit a magasságod ellen tenni, Loial mester! Tudom, hogy nagy a forróság, de mi lenne, ha felvennéd a köpenyedet, és a csuklyát a fejedre húznád? A legtöbb ember még manapság is hajlamos arra, hogy bebeszélje magának, nem látott semmi különöset akkor sem, ha a látványt már nem lehet egyszerűen hétköznapinak tekinteni, ám ha valaki az arcodba pillantana... Nem mintha nem néznél ki jól, ehhez kétség sem férhet, de nehéz lenne eladni folyóközi férfinak.

Loial mosolya szinte kettérepesztette arcát a hatalmas, ormányszerű orr alatt.

– Semmi gondot nem jelent, ha köpenyt kell hordanom, al'Vere asszony.

Az asszony egy könnyű, kék bojtos kendőt kanyarított maga köré, és az istállóba kísérte Perrint, Faile-t és Loialt, ahol aztán elbúcsúzott tőlük. Ekkor azonban történt valami, ami miatt azt hihették, hogy teljesen feleslegesen fáradoztak titkuk megőrzéséért. A lovaik mellett csillogó szemmel az elszáradt gyökércsomóra emlékeztető Cenn Buie állt. Különösen Loial hátasa tetszett neki, amelyik ugyanolyan magas volt, mint Bran dhurranjai. Cenn a fejét vakargatta, és elgondolkodva nézte az óriási ló hátán a hatalmas nyerget.

Szeme tágra nyílt, amikor megpillantotta Loialt. Valósággal leesett az álla.

– Tra... tra... trallok! – hörögte végül.

– Ne legyél már bolond, Cenn Buie! – szólalt meg Marin harsány hangon, és oldalra lépett, hogy elterelje a vén tetőfedő figyelmét. Perrin lehajtotta a fejét, íját vizsgálta, és nem mozdult. – Talán ácsorognék egy trallok társaságában a házam hátsó kijáratában? – Az asszony megvetően szippantott egyet. – Loial mester ogier, ahogy azt te is láthatnád, ha nem lennél olyan, mint egy kötekedő kedvű, vén gácsér, aki inkább bajt kever és panaszkodik ahelyett, hogy meglátná azt, ami az orra előtt áll. A mester úton van, és nincs ideje arra, hogy leálljon a hozzád hasonló alakokkal. Most már menjél, és törődj a saját dolgoddal, és hagyd békén a vendégeinket! Tudod jól, hogy Corin Ayellin már hónapok óta a nyomodban jár, mert olyan ramatyul csináltad meg a tetőjét.

Cenn tátogva és némán az „ogier” szót formálta az ajkával. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha védeni akarná munkáját, de aztán pillantása Perrinre esett, és szeme összeszűkült.

– Ő az! Hát ő az! Hát téged keresnek, te kurafi! Te ebfattya! Elfutsz az aes sedai-jal, és árnybarát lesz belőled? Akkor a trallokok estek a torkunknak! Most meg visszajöttél, és a szörnyek is felbukkantak. Tán azt mondod, véletlen? És mi van a szemeddel? Tán csak nem beteg vagy? Tán nem valami fertőző nyavalyát hoztál onnan, ahol jártál? Mintha a trallokok nem lennének elegen ahhoz, hogy mindnyájunkkal végezzenek! Na, majd a Fény Gyermekei móresre tanítanak! Csak vigyázzál!

Perrin érezte, ahogy Faile megfeszül, ezért kezét gyorsan a lány karjára tette, mert rájött, hogy az a késéért nyúl. Mi a csudát gondolhatott? Cenn ugyan egy összeférhetetlen, vén bolond, de ez még nem ok arra, hogy kést rántson rá. A lány dühösen felkapta a fejét, és mélyet lélegzett, de legalább nem ragadtatta erőszakra magát.

– Elég legyen, Cenn! – csattant fel Marin éles hangon. – Erről jobb, ha hallgatsz, értetted? Vagy talán mostanában már te is úgy rohansz a fehérköpenyekhez, mint Hari, meg a fivére, Darl, hogy a fülükbe suttogjad a legújabb eseményeket? Sejtem én, hogy miért jöttek a fehérköpenyek átkutatni Bran könyveit! Hatot elvittek közülük, és Brant a saját házában kioktatták arról, hogy mi az istenkáromlás. Még hogy istenkáromlás! Csak mert nem értettek egyet azzal, ami a könyvekben állt. Szerencséd, hogy nem veled fizettetem meg a drága könyvek árát! Mint a menyétek, úgy kutatták át az egész fogadót. Még további szentségtörő írásokat kerestek, ezt mondták, mintha bárkinek is eszébe jutna eldugni egy könyvet! Lerángatták a matracokat az ágyakról, és felforgatták a fehérneműs szekrényeimet! Szerencséd, hogy nem fogtalak fülön, hogy te csinálj rendet nálunk!

Cenn minden egyes mondatnál kisebb lett, míg úgy tűnt, hogy feje szinte teljesen eltűnik csontos vállai között.

– Én aztán semmit nem mondtam nekik, Marin – tiltakozott. – Csak mert valakinek kicsúszik a száján... vagyis, mert véletlenül azt mondtam, hogy... – megrázkódott, és továbbra sem mert a nő szemébe nézni, de aztán összeszedte magát. – A Falutanács elé viszem a dolgot, Marin! Rá gondolok! – Csontos ujjával Perrinre mutatott. – Veszélyben vagyunk, amíg itt van. Ha a Gyermekek megtudják, hogy te rejtegeted, lehet, hogy mindannyiunkat bűnösnek tartanak! És akkor nem csak a ruhásszekrényeket forgatják fel!

– Ez a Nőkör dolga! – Marin megigazította vállkendőjét, és odaállt a tetőfedő elé úgy, hogy pontosan a szemébe tudjon nézni. A férfi valamivel magasabb volt nála, ám ezt kiegyenlítette az a komor méltóság, ami szinte áradni látszott az asszonyból. – Ez a Nőkör dolga, Cenn Buie! Ha ezt nem hiszed, vagy hazugnak merészelsz nevezni, akkor nyugodtan fecsegd csak ki! De ha a Nőkör ügyéről bárkinek akár csak egy szót is szólsz, és a bárki alatt a Falutanácsot is értem...

– A Nőkörnek nincs joga arra, hogy beavatkozzon a Falutanács dolgaiba! – kiáltotta a férfi.

– ...akkor majd meglátjuk, nem zár-e ki a feleséged a pajtába éjszakára! És csak azt adja vacsorára, amit a tehenek meghagytak. Talán azt hiszed, hogy a tanács fontosabb, mint a Nőkör? Átküldöm hozzád Daise Congart, hogy móresre tanítson, ha erre lesz szükség!

Cenn összerezzent, amin nem volt mit csodálkozni. Ha Daise Congar már tényleg a falu javasasszonya volt, akkor lehet, hogy arra kényszeríti Cennt, hogy egy éven keresztül minden áldott nap lenyeljen egy pohárral valami rosszízű löttyből, és Cenn túl sovány és túl gyenge volt ahhoz, hogy ellent tudjon állni. Emondmezőn Alsbet Luhhan volt az egyetlen olyan asszony, aki nagyobb volt, mint Daise, ráadásul Daise még meglehetősen bosszúálló és szeszélyes asszonyságnak is számított. Perrin el sem tudta képzelni, micsoda javasasszony lehet belőle. Nynaeve bizonyára dührohamot kap, ha megtudja, ki lett az utóda. Igaz, Nynaeve-nak is az volt a szent meggyőződése, hogy ő maga a megtestesült megértés és nyugalom, de Daise kitörései még nála is sokkal rosszabbak voltak.

– Nem kell mindjárt dühbe gurulni, Marin! – morogta Cenn megnyugtatóan. – Ha azt akarod, hogy befogjam a számat, hát akkor befogom! De Nőkör ide vagy oda, azt kockáztatod, hogy mindannyian magunkra vonjuk a Gyermekek haragját.

Marin csupán a szemöldökét húzta a magasba, mire a férfi pillanatnyi habozás után halkan, morogva, savanyú képpel eloldalgott.

– Ez szép volt – jelentette ki Faile, amikor Cenn eltűnt a fogadó sarka mögött. – Azt hiszem, még sokat tanulhatnék öntől. Perrint én félig sem tudom olyan jól irányítani, mint ahogy maga bánik al'Vere mesterrel és ezzel a fickóval – Perrinre mosolygott, hogy jelezze, csupán tréfálkozik. A fiú legalábbis remélte, hogy ezért.

– Pontosan tudnod kell, mikor kell meghúznod a kantárszíjat, és mikor engedheted kicsit lazábbra – válaszolta az idősebb nő oda sem figyelve. – Ha a kevésbé fontos dolgokban hagyjuk, hogy azt tegyék, amit akarnak, akkor könnyebb lesz irányítani őket a fontosabbakban – komor pillantással bámult Cenn után, és nem is nagyon törődött azzal, amit mondott, csak amikor még hozzáfűzte: – Némelyiket pedig be kéne kötni a jászol elé, hogy életük végéig az istállóban maradjanak.

Perrin gyorsan bekapcsolódott a beszélgetésbe. Faile-nak semmi szüksége nem volt ilyen tanácsokra.

– Sikerült befogni a száját? Mit gondol, al'Vere asszony?

A nő habozva válaszolt:

– Azt hiszem, igen. Cenn már kiskorában ilyen nyögvenyelős volt, és ahogy öregedett, csak gyűlt benne az epe, de ennek ellenére mégsem olyan, mint Hari Coplin meg a fajtája – az asszony mégis habozott egy keveset.

– Indulnunk kellene – jelentette ki Perrin. Senki sem ellenkezett.

A nap már magasabban járt az égen annál, mint amire számított, túl is haladt a delelőjén, ami azt jelentette, hogy a legtöbb ember éppen otthon ebédelt. Odakint legfeljebb néhány pásztorfiú tartózkodott, akik miközben birkáikra meg a tehenekre vigyáztak, nagy szorgalommal igyekeztek bekebelezni mindazt, amit ebédre csomagoltak nekik. Túlzottan lekötötte őket az evés, és túl távol voltak az országúttól ahhoz, hogy törődjenek a véletlenül arra mászkáló járókelőkkel. Ennek ellenére néhányan megbámulták Loialt, pedig a csuklya eltakarta az arcát. Perrin még Fürge hátán ülve is alig ért fel a hatalmas termetű lován trónoló ogier melléig. Ha messziről valaki meg is figyelte őket, akkor bizonyára azt gondolhatta, hogy egy felnőttet lát, akit két, pónin ülő gyerek kísér, nyomukban néhány málhával megrakott pónival. Ez ugyan nem számított hétköznapi látványnak, de Perrin remélte, a megfigyelők csak pónikat látnak. Az emberek fecsegése könnyen a figyelem középpontjába állíthatná őket. Ezt el kellett kerülnie, míg ki nem szabadította Luhhan asszonyt és a többieket. Bárcsak Cenn befogná a száját! Perrin is fejére borította a csuklyát. Ugyan ez is felkeltheti az emberek kíváncsiságát, de így legalább nem látják meg a szakállát, ami elárulhatná, hogy mégsem gyerek ül a pónin! Örült, hogy nem tombol a hőség. Tear után úgy érezte, mintha itt csak tavasz lenne, és nem nyár.

Nem okozott gondot, hogy megtalálják a kettéhasított tölgyfát. A fa két fele messze elhajolt egymástól, belső oldaluk fekete és kemény volt, mint a vas. A messzire nyúló ágak alatt a föld üres maradt. Egyetlen levél sem hevert ott. Keresztülvágni a falun lényegesen gyorsabb volt, mint a nagy kerülőút, így al'Vere asszony már ott várt rájuk. A nő türelmetlenül a kendőjét igazgatta. Az aielek is megérkeztek, és nyugodtan hevertek a száraz tölgyfalevelekből és a mókusrágta makkokból készült, puha gyékényen. Gaul a nőktől kissé távolabb guggolt. A Lándzsa Hajadonjai és a férfi egymást ugyanolyan figyelmesen fürkészték, mint az őket körülvevő erdőt. Perrin nem kételkedett abban, hogy legalább ők feltűnés nélkül jutottak el idáig. Azt kívánta, bárcsak ő is ilyen ügyes lenne, bár az erdőben egészen nesztelenül tudott mozogni. Úgy tűnt, az aielek számára egyre megy, hogy az erdőt járják, vagy a szántóföldön, esetleg egy városban mászkálnak. Ha nem akarták, hogy meglássák őket, akkor megtalálták a módját annak, hogy láthatatlanok maradjanak.

Al'Vere asszony ragaszkodott ahhoz, hogy az út hátralévő részét gyalog tegyék meg. Úgy vélte, az ösvényt túlzottan benőtte az aljnövényzet ahhoz, hogy lovagolni lehessen. Perrin ezzel nem értett egyet, mégis leszállt a nyeregből. Persze, az is világos volt, hogy gyalog kellemetlen lovasokat vezetni. Perrin fejében amúgy is nyüzsögtek a tervek. Egy pillantást kellene vetnie a fehérköpenyek táborára, fent, Őrdombon, mielőtt eldönti, milyen módon szabadítják ki Luhhan asszonyt, meg a többieket. Vajon merre rejtőzködik Tam és Abell? Sem Bran, sem al'Vere asszony nem árulta ezt el. Lehet, hogy maguk sem tudták. Ha Tam és Abell még nem szabadították ki a foglyokat, akkor az azt jelentette, hogy a feladat nem igazán egyszerű. Valahogy mégis sikerülnie kell. Utána pedig foglalkozhat a trallokokkal.

A faluból az utóbbi években senki sem járt errefelé, és az ösvény szinte teljesen eltűnt. A magas fák azonban nem engedték, hogy túlzottan sűrűre nőjön az aljnövényzet. Az aielek hang nélkül lépdeltek mellettük, és engedelmeskedtek al'Vere asszonynak, aki azt követelte, hogy maradjanak egy csoportban. Loial elégedetten mormogott, ha egy különösen hatalmas tölgyet vagy egy magas, öreg fenyőt vagy bőrlevelű fát látott. Néha egy szajkó vagy egy vörösbegy csivitelt a fejük fölött a fákon, és Perrin érzékeny orrát egyszer még az emberek útját figyelő róka szaga is megcsapta.

Az orra jelezte azt az embert is, aki az előbb még nem volt itt. Halk neszezést hallott. Az aielek feszülten figyelve, kezükben lándzsával lekuporodtak az út szélére, Perrin pedig íjához kapott.

– Semmi baj – jelentette ki al'Vere asszony hangosan, és intett, hogy hagyják a fegyverüket. – Kérlek, ne tegyetek semmit!

Egyszer csak két férfi állt előttük az ösvényen, a bal oldali magas, sötét bőrű és karcsú, a másik alacsony, zömök, őszülő halántékú. Mindketten felajzott íjat tartottak a kezükben. Csípőjük egyik oldalán az íjhoz tartozó tegez, a másikon kard lógott. A két ismeretlen köpenyének színe beolvadt a bokrok összevisszaságába.

– Őrzők! – kiáltotta Perrin. – Miért nem mondta, hogy itt aes sedai-ok vannak, al'Vere asszony? Al'Vere mester sem említette. Miért?

– Azért, mert nem tud róla – felelte a nő gyorsan. – Nem hazudtam, amikor azt állítottam, hogy ez az ügy a Nőkörre tartozik – most a két őrző felé fordult, akik cseppet sem váltak barátságosabbá: – Tomas, Ihvon, hiszen ismernek. Engedjék már le az íjaikat! Tudják, hogy senkit nem hoznék ide, aki fenyegetést jelenthetne.

– Egy ogier – jelentette ki az őszülő hajú férfi. – Aielek, meg egy sárga szemű férfi – persze az, akit a fehérköpenyek keresnek –, és egy vadóc, ifjú hölgy, kezében késsel – Perrin Faile-ra pillantott. A lány kését dobásra készen tartotta a kezében. A fiú ezúttal igazat adott neki. Ezek ugyan őrzők voltak, de semmi jelét nem adták annak, hogy leeresztenék íjukat. Arcuk kemény volt, mintha egy üllőből kovácsolták volna. Úgy tűnt, az aielek készen állnak a lándzsák táncára, még úgy is, hogy előtte nem kendőzik el arcukat. – Különös társaság, al'Vere asszonyság – folytatta az idősebb őrző. – Majd meglátjuk. Ihvon? – A karcsú harcos bólintott, és eltűnt a bozótban. Perrin alig hallotta, ahogy eltávolodott. Ha az őrzők úgy akarják, hang nélkül jönnek, akár a halál.

– Hogy érti azt, hogy ez a Nőkör dolga? – kérdezte Perrin. – Azt tudom, hogy a fehérköpenyek gondot okoznának, ha értesülnének az aes sedai-okról. Úgyhogy jobb, ha nem is mesélnek róluk Hari Coplinnak. De miért kellett eltitkolni a polgármester elől? És előlünk?

– Mert ebben állapodtunk meg – jelentette ki al'Vere asszony sértődötten. Sértődöttsége azonos mértékben szólt Perrinnek és az őrzőnek, aki még mindig ott őrködött fölöttük. Ezt nem lehetett másnak, mint őrködésnek nevezni. Talán az aes sedai-okra is neheztelt egy kicsit. – Őrdomb közelében jártak, amikor megjöttek a fehérköpenyek. Senki sem tudta róluk, hogy kicsodák, kivéve az ottani Nőkört, aki viszont tovább küldte őket hozzánk, hogy nálunk rejtőzzenek el. Mindenki elől, Perrin. A titoktartásnak ez a legjobb módja. Minél kevesebben tudnak róla, annál jobb. A Fény adjon nekem békét, de... két olyan asszony is van most a faluban, akik külön alszanak a férjüktől, mert attól félnek, hogy álmukban beszélhetnek. Egyetértettünk abban, hogy a titkot meg kell őrizni.

– Akkor miért döntött úgy, hogy idehozza őket? – kérdezte kemény hangon az ősz hajú őrző.

– Azt tettem, amit helyesnek tartottam, Tomas – abból, ahogyan al'Vere asszony idegesen piszkálta a kendőjét, Perrin arra következtetett, hogy a nő erősen reméli, az aes sedai-ok és a Nőkör is meggyőzőnek találják majd indokait. A szóbeszéd szerint a Nőkör saját tagjait az egyszerű falubelieknél jóval keményebben ítélte meg. – Hát mi lehet jobb annál, Perrin, mint ha az aes sedai-oknál rejtőznél el? Te biztos nem félsz tőlük, hiszen egyikükkel mentél el a faluból. És... á, elég hamar rájössz magad is. Bíznod kell bennem!

– Sokfajta aes sedai létezik – felelte Perrin. Igaz, azok, akiket a legrosszabbnak tart, a Piros ajah tagjai, na, azok nem tartanak őrzőt. A Piros ajah semmire sem becsüli a férfiakat. Ez a Tomas sötét szemével nyugodtan és egyenesen nézett rájuk. Valószínűleg le tudnák győzni, vagy ami még jobb, egyszerűen itt hagyni, de az bizonyosnak látszott, hogy az őrző nyíllal lövi keresztül az elsőt, aki valami olyasmit tesz, ami nem tetszik neki. Ezen kívül, Perrin abban sem kételkedett, hogy a harcos további nyílvesszőket tart készenlétben, amelyeket egy szempillantás alatt a húrra illeszthet. Úgy tűnt, az aielek fejében is ez járhatott. Még mindig készen álltak a harcra, ám olyan nyugodtan viselkedtek, mintha gyökeret vertek volna. Perrin Faile vállára tette a kezét.

– Minden rendben – mondta neki.

– Hát persze! – felelte a lány mosolyogva. Már el is rakta a kését. – Ha al'Vere asszony ezt mondta, akkor elhiszem neki.

Perrin remélte, hogy a lánynak igaza van. Ő maga már nem bízott meg annyi emberben, mint régebben. Talán még Marin al'Vere-ben sem. Persze lehet, hogy az aes sedai-ok segítenek majd megküzdeni a trallokokkal. Aki ebben segít, abban Perrin bízni fog. De mennyire számíthat valójában az aes sedai-okra? Bármit is tegyenek, azzal csak saját céljaikat szolgálják. Perrinnek a Folyóköz volt a szülőföldje, de az aes sedai-oknak talán ő is csak egy figura lehetett a hatalmas társasjátékban. Mégis úgy tűnt, hogy Faile és Marin al'Vere bízni akar bennük, az aielek pedig egyszerűen kivárják az eseményeket. Ebben a pillanatban neki sem maradt más választása.

Harmincegyedik fejezet

Ígéretek

Néhány perccel később Ihvon visszatért.

– Tovább mehetnek, al'Vere asszony – ez volt minden, amit mondott, mielőtt Tomasszal együtt ismét eltűnt a bozótban, anélkül, hogy a legkisebb zajt is csapták volna.

– Nagyon ügyesek – morogta Gaul, miközben még mindig gyanakodva szemlélte a környéket.

– Itt kint még egy gyerek is el tudna rejtőzni – felelte Chiad, és félretolt egy galagonyaágat. Ennek ellenére, ugyanolyan feszült figyelemmel fürkészte a környéket, mint Gaul.

Egyik aielnek sem akaródzott különösképpen továbbmenni. Nem feltétlenül haboztak, és biztos, hogy nem féltek, de látszott, hogy nincsenek oda a gondolattól, hogy továbbmenjenek. Perrin remélte, hogy egy napon majd kiderítheti, mit is gondolnak az aielek az aes sedai-okról. Egy napon. Ma azonban nem érzett ehhez túlzottan nagy késztetést.

– Akkor hát menjünk, és ismerkedjünk meg az aes sedai-okkal – fordult rosszkedvűen al'Vere asszonyhoz.

A régi betegház még annál is megviseltebb volt, mint amire emlékezett. A széles, viharvert, egyemeletes épület fölött már csak a tető fele maradt meg. Az egyik, fedetlen szobából egy vékony fa ágaskodott kifelé. Az erdő minden irányból körbefonta a házat. A falakat kúszónövények és indák sűrű hálója borította épp úgy, mint a még megmaradt tetőt. Perrinnek az volt az érzése, hogy a tetőt csupán ezek az indák tartják ott fent, sőt, talán az egész épület csak ezeknek köszönheti, hogy nem dőlt még össze. A bejárati ajtó környékét mindenesetre valaki rendbe hozta. Perrin lovak, meg szalonna és bab gyenge illatát érezte, ám furcsa módon semmi sem utalt a tűzhely füstjére. Lovaikat kikötötték az alacsonyabb ágakhoz, és al'Vere asszony nyomán elindultak befelé. A növények eltakarták az ablakokat, így csak alig jött be fény. A nagy és üres előcsarnokban bútorok helyett csupán a sarokba halmozott szemetet és néhány pókhálót lehetett látni, melyeket elkerült a nyilvánvalóan túl gyors takarítás. A padlón négy, összehajtott pokróc hevert. A fal mellett nyergek, nyeregtáskák és gondosan összekötött csomagok álltak, a téglából készült kandallóban pedig egy parányi bogrács lógott. Az ételszag ebből áradt, bár nem gyújtottak tüzet alatta. A mellette lógó, kisebb üstben minden bizonnyal teavíz forrt. Két aes sedai várt rájuk. Marin al'Vere gyorsan pukedlizett, és idegesen hadarva, mesélni kezdte, miért jöttek ide, hogy kik a látogatók, és így tovább.

Perrin állát az íjra támasztotta. Felismerte az aes sedai-okat. A teltkarcsú, szögletes arcú Verin Mathwin, akinek hajában az aes sedai-ok kortalansága ellenére szürke szálak keveredtek, a Barna ajah tagja volt, és a legtöbb Barna nővérhez hasonlóan ideje nagy részében a tudást kutatta, függetlenül attól, hogy az régi volt, esetleg elveszett, vagy akár új. Néha azonban szeme egyáltalán nem tűnt álmodozónak, hanem olyan éberen csillogott, mint ahogy most, amint éles pillantással méregette őt meg Marint. Moiraine-en kívül Perrin csupán két aes sedai-ról tudta, hogy ismerik Rand titkát, és Verin volt az egyikük. Ráadásul úgy vélte, hogy az asszony róla magáról is többet tud annál, mint amit bevallott. Aztán visszatért az álmodozó pillantás a nő szemébe, és úgy hallgatta Marin magyarázatát, de az előbbi, rövid pillanat alatt alaposan felmérte Perrint, és már be is vonta terveibe. A fiúnak ugyancsak oda kell figyelnie majd rá.

Társa egy sötét hajú, mélyzöld selyem lovaglóruhát viselő asszony volt, akinek öltözéke élesen elütött Verin tintafoltos, egyszerű, barna ruhájától. Perrint nem mutatták be ennek a nőnek, és csupán egyszer találkozott vele. Ha emlékezete nem csalt, Alanna Mosvani a Zöld ajah tagja volt. A csinos, hosszú, fekete hajú és mindenen áthatoló pillantású nő tekintete is Perrinen nyugodott, miközben az aes sedai Marint hallgatta. A fiúnak eszébe jutott valami, amit Egwene mesélt. Rand iránt olyan aes sedai-ok is feltűnően érdeklődnek, akik tulajdonképpen semmit sem tudhatnak róla. Elaida például, és Alanna Mosvani. Egyikükben sem bízom. Lehet, hogy az lesz a legjobb, ha e tekintetben megbízik Egwene-ben, míg ki nem derül, hogy a lány tévedett.

Csak akkor kezdte hegyezni a fülét, amikor Marin aggódó hangon így szólt:

– De hiszen érdeklődtek iránta, Verin sedai. Már Perrin iránt, úgy értem. A három fiúról akartak tudni, és Perrin is közöttük volt. Azt hittem, a legegyszerűbben úgy tudom megakadályozni abban, hogy elveszejtse magát, hogy elvezetem önökhöz. Egyszerűen nem maradt időm arra, hogy engedélyt kérjek. Kérem, mondják, hogy megér...

– Minden rendben, al'Vere asszony – szakította félbe Verin nyugtató hangon. – A lehető legjobbat tette. Perrin most már a megfelelő kezekbe került. Én magam pedig örömmel élek az alkalommal, hogy többet tudjak meg az aielekről. Ezenkívül mindig nagyszerű lehetőség, ha egy ogierrel beszélhet az ember. Rengeteg dolgot meg akarok tudni tőled, Loial! Az ogierek könyveiben számos lenyűgöző adatot találtam.

Loial örvendezve vigyorgott, hiszen kifejezetten imádta a könyvekkel összefüggésben álló dolgokat. Gaul a maga részéről viszont egy meglehetősen kevéssé lelkes pillantást váltott Bainnel és Chiaddal.

– Helyesen cselekedett, de ne tegye ezt még egyszer! – szólalt meg Alanna szigorúan. – Kivéve, ha... Egyedül vagy? – kérdezte Perrint olyan hangon, amiből érződött, hogy választ akar, mégpedig azonnal. – A másik kettő is visszajött?

– Mit keresnek itt? – kérdezte a fiú válasz helyett.

– Perrin! – csattant fel al'Vere asszony éles hangon. – Micsoda viselkedés ez? Kint a nagyvilágban járva felszedhettél ugyan néhány rossz szokást, de most, hogy hazatértél, jobban teszed, ha újra rendesen viselkedsz.

– Ne is törődjön vele! – fordult Verin az asszonyhoz. – Perrin és én már régi barátok vagyunk. Értem én őt! – Az aes sedai sötét szemének pillantása a fiúra villant.

– Mi majd törődünk vele – Alanna hűvös kijelentését többféleképpen is lehetett értelmezni.

Verin elmosolyodott, s kezét Marin vállára tette.

– A legjobb, ha most visszamegy a faluba. Nem akarjuk, hogy valaki töprengeni kezdjen, mit is csinálhat olyan sokáig a polgármester felesége az erdőben.

Al'Vere asszony bólintott. Perrin mellett még megállt, és kezét a fiú karjára tette.

– Tudod, hogy szívem mélyéből együtt érzek veled – mondta lágyan. – Gondolj arra, hogy senkinek sem segít, ha megöleted magad. Tedd meg, amit az aes sedai-ok mondanak!

A fiú valami kitérő választ mormolt, ám úgy tűnt, az asszonynak ennyi is elég.

Amikor al'Vere asszony távozott, Verin így szólt:

– Fogadd őszinte részvétünk, Perrin! Bármit megtettünk volna, hogy megakadályozzuk a tragédiát, de nem tehettünk semmit, ezt elhiheted.

A fiú most nem akart a családjára gondolni.

– Még nem válaszoltak a kérdésemre.

– Perrin! – Faile tökéletesen utánozta al'Vere asszony szigorú hangját, de a fiú nem törődött vele.

– Mit keresnek itt? Rendkívül furcsa véletlen! Fehérköpenyek és trallokok, és véletlenül két aes sedai is itt jár.

– Egyáltalán nem a véletlen műve – ismerte el Verin. – Ó, kész a teavíz! – Az üstben bugyborékoló víz felszíne megnyugodott, amikor egy maréknyi tealevelet dobott bele. Szólt Faile-nak, hogy a fal mellett heverő, egyik csomagból szedjen elő fémcsészéket. Alanna, karját összefonva, végig Perrint vizsgálta. A tűzhely forrósága éles ellentétben állt hűvös arckifejezésével. – Évről évre – folytatta Verin – egyre kevesebb olyan lányt találunk, akiket meg lehetne tanítani az Egyetlen Hatalom használatára. Sheriam úgy véli, hogy az elmúlt háromezer év során kiirtottuk ezt a tulajdonságot az emberiségből, amikor megszelídítettük az összes olyan férfit, akiben csak felleltük ezt a tulajdonságot. Véleménye szerint ez az oka, hogy mára mennyire lecsökkent az ilyen férfiak száma. Még nem egészen száz esztendővel ezelőtt, legalábbis a krónikák tanúságtétele szerint, évente kettő vagy három is akadt, ötszáz évvel ezelőtt pedig...

Alanna megköszörülte a torkát.

– Mi mást tehetnénk velük, Verin? Hagyni, hogy megőrüljenek? Vagy megvalósítani a Fehérek őrült tervét?

– Nem tudom – felelte Verin nyugodtan. – Még ha találnánk is olyan asszonyokat, akik készen állnának arra, hogy kihordják a megszelídített férfiak magzatait, az még nem garancia arra, hogy a gyermekek is képesek lesznek fókuszálni, vagy hogy egyáltalán leánynak születnek. Javasoltam neki, hogy ha több ilyen gyereket akarnak, akkor azokat az aes sedai-oknak kellene megszülni. A végén maguk is erre a következtetésre jutottak. Alviarin azonban cseppet sem találta mulatságosnak az ötletet.

– Nem csoda – kacagta el magát Alanna. Hirtelen felvillanó jókedve éles ellentétben állt azzal a komoly pillantással, ahogy az előbb Perrint méregette. Ezzel sikerült meglepnie a fiút. – Bárcsak láttam volna az arcát!

– Az arckifejezése meglehetősen... érdekesnek tűnt – válaszolta a Barna nővér elgondolkozva. – Nyugodj meg, Perrin, fogok válaszolni a kérdésedre. Teát?

A fiú megpróbált mosolyt varázsolni komor arcára, és leült a földre, hogy íját maga mellé fektetve kezébe vegyen egy gőzölgő, erős teával megtöltött fémcsészét. Teát szürcsölve valamennyien körben ültek. Alanna magára vállalta, hogy elmagyarázza jelenlétük okát, talán azért, hogy eleve megakadályozza a másik aes sedai elkalandozását.

– Itt, a Folyóközben, ahol sejtésem szerint ezer éve egyetlen aes sedai sem járt, Moiraine egyből két olyan nőre bukkant, akiket nemcsak hogy ki lehetett képezni az Egyetlen Hatalom használatára, hanem már eleve ezzel a tulajdonsággal születtek. Ráadásul még egy harmadikról is hallott, aki meghalt, mert nem tudta kiképezni magát, és így nem menekülhetett meg.

– Nem is beszélve három ta'verenről – morogta Verin a teájába.

– Ha csak sejtenétek – folytatta Alanna –, hány várost és falut kell átkutatnunk ahhoz, hogy három olyan leányt találjunk, akik a fókuszálás képességével születtek! Csak az a meglepő, hogy ilyen sok időbe tellett, míg eljutottunk ide, hogy továbbiakat keressünk. Az ősi vér nagyon erős itt, a Folyóközben. Csupán egy hete voltunk még Őrdombon, amikor felbukkantak a Fény Gyermekei, és szerencsére odafigyeltünk arra, hogy senki előtt ne mutassuk meg valódi arcunkat, kivéve az ottani Nőkört. Még ilyen körülmények között is, csupán ott, négy leánygyermeket találtunk. Minden bizonnyal érdemes lesz őket kiképezni, és akadt még ott egy ötödik gyermek, akiről úgy véljük, hogy ezzel a képességgel született.

– Ezt nem lehet biztosan megmondani – vetette közbe Verin. – A lány csak tizenkét éves. Egyikük sem olyan erős, mint Egwene vagy Nynaeve, de ez a nagy szám akkor is elképesztő. Lehet, hogy csupán Őrdomb környékén további kettőt vagy hármat találhatunk. Arra már nem volt lehetőségünk, hogy itt, vagy még mélyebbre, délre keressünk alkalmas lányokat. Tarenréve egyébként csalódást okozott, ezt el kell, hogy mondjam. Úgy vélem, hogy ott túl erős volt a vérvonalak keveredése a külországi emberekkel.

Perrin kénytelen volt elismerni, hogy van értelme a dolognak. Ennek ellenére kérdésére ez a magyarázat sem adott kielégítő választ, ráadásul kételyei sem tűntek el nyom nélkül. Megmozdult, és kinyújtotta lábát. Combján a lándzsa ütötte seb sajogni kezdett.

– Csak azt nem értem, miért ülnek itt tétlenül? A fehérköpenyek ártatlan embereket fognak el, maguk meg itt rejtőzködnek! A trallokok lerohanják a Folyóközt, maguk meg nem tesznek semmit! – Loial csendben mormogott valamit. Olyan volt, mintha távol az ég dörögne. Perrin csak annyit értett, hogy „az aes sedai-okat mérgesíteni”, meg hogy „darázsfészek”, ám ennek ellenére határozottan folytatta: – Miért nem tesznek semmit sem? Hiszen maguk aes sedai-ok! A Fény égessen meg, hát miért nem tesznek semmit?

– Perrin! – csattant fel Faile, mielőtt bocsánatért esdeklő mosollyal Verinhez és Alannához fordult. – Kérem, bocsássanak meg neki! Moiraine sedai elkényeztette. Ő könnyedén veszi a dolgokat, azt hiszem, és nem haragszik az ilyen megjegyzésekért. Kérem, ne haragudjanak rá! Nem fog még egyszer előfordulni!

Figyelmeztető pillantást vetett a fiúra, amellyel jelezni kívánta, hogy utolsó megjegyzését nem csak az aes sedai-oknak, hanem Perrinnek is szánta. Perrin dühösen nézett vissza rá. A lánynak nem volt joga, hogy beavatkozzon.

– Hogy Moiraine elkényeztette? – szólalt meg Verin pislogva. – Moiraine? Ebből semmit sem vettem észre.

Alanna intett Faile-nak, hogy fogja be a száját.

– Néhány dolgot nem értesz – fordult az aes sedai ingerült hangon Perrinhez. – Nem érted, milyen korlátok szabályozzák munkánkat. Mi nem csak dicsekszünk a Három Esküvel! Én két őrzővel jöttem ide – a Zöld nővérek alkották az egyetlen olyan ajahot, melynek tagjai nem csak egyetlen őrzőt kötnek magukhoz esküvéssel. Perrin arról is hallott, hogy némelyik nővér három, sőt, négy őrzőt is alkalmaz. – A Gyermekek lecsaptak Oweinra, amikor egy nyílt mezőn vágott át. Éreztem minden egyes belefúródó nyilat, míg csak meg nem halt. Vele éltem át a haláltusáját. Ha vele lettem volna, akkor meg tudtam volna védeni, és persze magamat is, az Egyetlen Hatalom segítségével. Az erőmet azonban arra nem használhatom fel, hogy bosszút álljak. Az Eskü ezt nem teszi lehetővé. Az emberek kevés szörnyűbb dolgot művelhetnek, mint amit a Gyermekek tesznek. Hiszen alig jobbak az árnybarátoknál, de mégsem azok, így nem használhatjuk fel az Egyetlen Hatalmat ellenük, kivéve, ha védekezünk. Megpróbálhatjuk kifacsarni a törvényeinket, de valamikor eljön a pont, amit nem léphetünk át.

– Ami pedig a trallokokat illeti – fűzte hozzá Verin –, rengeteggel végeztünk közülük, és két Myrddraallal is, de ennek is megvannak a maga korlátai. A Félemberek a maguk módján érzik, ha valahol az Egyetlen Hatalmat alkalmazzák. Azzal csak azt érjük el, hogy sok száz trallokot csődítünk a nyakunkba, és akkor nem marad más lehetőségünk, mint hogy fussunk.

Perrin a szakállát vakargatta. Ilyesmire számítania kellett volna, tudnia kellett volna. Hiszen már láthatta, hogyan szállt szembe Moiraine a trallokokkal, és ebből nagyjából sejthette, mi az, amire képes, és mi az, amire nem. Hirtelen rádöbbent, hogy tulajdonképpen az járt az eszében, ahogy Rand a Kőben végzett valamennyi trallokkal, de Rand erősebb volt, mint bármelyik aes sedai, talán erősebb, mint ez a kettő együtt. Nos, akár segítenek neki, akár nem, ő kitart a terve mellett, hogy végez valamennyi trallokkal a Folyóközben. Miután kiszabadította Mat családját és a Luhhanokat. Ha elég megfontoltan tervez, akkor megtalálja a kiutat. Combján a seb rettenetesen fájt.

– Megsebesültél – Alanna letette csészéjét a földre, és odajött a fiúhoz. Letérdelt mellé, és kezét Perrin fejére tette. Bizsergő érzés futott át a fiún. – Igen, szóval erről van szó. Úgy tűnik, nem borotválkozás közben vágtad meg magad.

– Trallokok voltak, aes sedai – szólalt meg Bain. – Amikor a hegyekben kijöttünk az Átjárókapun – Chiad megérintette a karját, mire a lány elhallgatott.

– Bezártam az Átjárókaput – tette hozzá Loial gyorsan. – Senki nem tudja használni, hacsak erről az oldalról ki nem nyitják.

– Gondoltam, hogy ezen az úton kellett jönniük – morogta Verin magában. – Hiszen Moiraine mondta, hogy az ellenség az Átjárókat használja. Előbb vagy utóbb, ez még komoly gondot fog jelenteni.

Perrin azon töprengett, hogy mire gondolhatott a nő.

– Az Átjárók – jelentette ki Alanna, aki még mindig a fiú fejét tartotta. – Ta'verenek! Ifjú hősök! – Valahogy sikerült neki ezeket a szavakat elismeréssel megtölteni, de úgy, hogy közben úgy hangzott, mintha szitkozódna.

– Én aztán nem vagyok hős – nézett rá a fiú egykedvűen. – Az Átjárókon keresztül érhettünk ide a legkönnyebben. Ez minden.

A Zöld nővér úgy folytatta, mintha meg sem hallotta volna szavait.

– Sosem fogom megérteni, hogy engedhetett el benneteket az amyrlin. Elaida majdnem idegrohamot kapott miattatok, és ő nem az egyetlen, csupán a legfeltűnőbb. A pecsétek egyre gyengébbek, és közeledik az Utolsó Csata. Ha akad valami, amire nincs szükségünk, akkor az három, felügyelet nélküli, ámokfutó ta'veren. Én bizony pórázra köttettelek volna benneteket, majd feleskettelek volna, hogy aes sedai-oknak legyetek őrzői. – Perrin megpróbálta fejét kiszabadítani a nő szorításából, de az aes sedai még erősebben tartotta, és nevetett. – Azért annyira nem távolodtam el az ősi szokásoktól, hogy egy férfit az akarata ellenére feleskessek! Azért ennyire még nem. – Perrin még csak nem is sejtette, mennyire lehet az az ennyire. A nő mosolya éles ellentétben állt szemével. Az aes sedai végighúzta kezét a fiú arcán látszó, félig begyógyult seben. – Nagyon régen történt, hogy ezt a sebet kaptad. Még az én Gyógyító tudásom sem fog segíteni.

– Nem fontos, hogy szép legyek – mordult fel a fiú. – Csak egészséges, hogy megtehessem, amit meg kell tennem!

Faile hangosan felkacagott.

– Hát ezt meg ki mondta neked? – tudakolta. Meglepő módon, összemosolygott Alannával.

Perrin a homlokát ráncolta, és azon töprengett, hogy esetleg éppen rajta nevetnek. Mielőtt azonban bármit is szólhatott volna, a Gyógyítás jeges fuvallata söpört végig rajta, és megdermesztette. A fiú levegőért kapkodott. Csak néhány pillanatig tartott, míg Alanna elengedte, de neki végtelennek tűnt.

Amikor ismét levegőhöz jutott, a Zöld nővér már Bain vörös hajú fejét tartotta a kezében. Verin Gaul sérüléseit látta el, Chiad pedig a bal karját hajlítgatta elégedett arckifejezéssel.

Faile elfoglalta Perrin mellett Alanna előbbi helyét, és ujját végigfuttatta a fiú arcán, ott, ahol egy pillanattal azelőtt még a vágás húzódott a szeme alatt.

– Egy szépségjegy – mondta mosolyogva.

– Micsoda?

– Csak valami olyan, amit a domani asszonyok viselnek. Felesleges megjegyzés volt.

A lány mosolya ellenére, vagy tán épp amiatt, Perrin gyanakodva összevonta szemöldökét. Faile valóban gúnyt űz belőle, csak még azt nem értette, hogy pontosan miképp.

Most Ihvon jelent meg a teremben, valamit Alanna fülébe suttogott, majd, miután a nő szintén súgott valamit az őrző fülébe, az eltűnt az ajtóban. Járásával még a fapadlón is alig csapott zajt. Néhány pillanattal később csizmába bújtatott lábak halk zaja jelezte, hogy a lépcsőn jön valaki.

Perrin felugrott, amikor Tam al'Thor és Abell Cauthon állt hirtelen az ajtóban. Íjat tartottak a kezükben. Gyűrött ruházatuk és kétnapos szakálluk világosan mutatta, hogy az éjszakát a szabadban töltötték. Vadászni voltak. Tam övéről négy nyúl lógott, Abelléről három. Nem volt nehéz rájönni, hogy a vadászok számítottak arra, hogy aes sedai-okat és azok vendégeit találják itt, de ettől még jócskán megdöbbentek Loial látványától, főleg a hatalmas ogier szőrös fülétől és ormányszerűen széles orrától. Amikor Tam megpillantotta az aieleket, ráncos, viharvert arcán látszott, hogy felismerte őket.

Pillantása azonban csak egyetlen másodpercig időzött el az aieleken, és máris Perrint nézte. Legalább annyira meglepődött, mint az előbb az ogier látványától. Ez a megtermett, izmos felsőtestű férfi, akinek haja már szinte teljesen megőszült, maga volt a megtestesült nyugalom, és legkevesebb egy földrengésre volt szükség ahhoz, hogy kihozza a sodrából, ám most mégis elképedt.

– Perrin! Fiú! – kiáltotta. – Rand is itt van?

– Mi van Mattel? – kiáltotta Abell izgatottan. Pont úgy nézett ki, mint Mat, csupán idősebb volt és ősz hajú, és tekintete is sokkal komolyabbnak tűnt. Öregkorára sem hízott el, és még mindig igen mozgékonynak tűnt.

– Remekül megy a dolguk – szólalt meg Perrin, és még gyorsan hozzáfűzte: – Tearben vannak – szeme sarkából észrevette, hogy Verin rámeredt. A nő pontosan tudta, mit jelent Tear Rand számára. Úgy tűnt, Alanna nem is figyel a párbeszédre. – Ők is jöttek volna, ha tudjuk, hogy ennyire rossz itthon a helyzet – ez teljesen igaz volt, bárhogy is akarják facsarni a szavait. – Mat az ideje nagy részében kockázik – többnyire ő nyer –, és lányokkal enyeleg. Rand pedig... amikor utoljára láttam Randet, akkor egy átkozottul drága kabátot viselt, és egy csodálatos, aranyhajú lányt tartott a karjaiban.

– Mit is várhatnék az én Matemtől? – kuncogott Abell.

– Talán jobb is, hogy nem jöttek vissza – folytatta Tam valamivel megfontoltabban. – Az a sok trallok itt a nyakunkban... aztán a fehérköpenyek. – megvonta a vállát. – Azt tudod, ugye, hogy visszajöttek a trallokok, igaz? – Perrin bólintott. – Igaza volt annak az aes sedai-nak? Moiraine-nek? Tényleg titeket kerestek azon a Télestén? Sikerült rájönnötök, miért is kerestek benneteket?

A Barna nővér figyelmeztető pillantást vetett Perrinre. Alanna látszólag a nyeregtáskájában való kutatással volt elfoglalva, a fiú azonban úgy gondolta, hogy az aes sedai hegyezi a fülét. Perrin azonban nem a két nő miatt habozott. Egyszerűen nem volt képes Tamnak megmondani, hogy a fia képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, hogy Rand az Újjászületett Sárkány. Hogy mondhatna bárkinek is ilyet? Ehelyett inkább így szólt:

– Ezt Moiraine-től kellene megkérdeznie. Az aes sedai-ok egy szóval sem mondanak többet annál, mint ami feltétlenül szükséges.

– Ez már nekem is feltűnt – válaszolta Tam szárazon.

Most már mindkét aes sedai nyilvánvalóan rájuk figyelt, és ebből nem is csináltak titkot. Alanna szemöldökét felhúzva nézett Tamra, Abell pedig idegesen egyik lábáról a másikra állt, mintha attól félne, hogy Tam túlságosan is próbára teszi az aes sedai-ok türelmét, ám ahhoz, hogy valaki Tamot kihozza a sodrából, többre volt szükség egy jelentőségteljes pillantásnál.

– Nem tudnánk kint beszélgetni? – kérdezte Perrin a két férfitól. – Jól esne egy kis friss levegő.

Úgy akart velük beszélni, hogy az aes sedai-ok nem hallgatják és nem is figyelik őket, de hát ezt nem mondhatta ki nyíltan.

Tam és Abell ezzel egyetértett. Ők legalább ugyanúgy szerettek volna megszabadulni Verin és Alanna figyelő tekintetétől, mint ő. Azonban először átadták az elejtett nyulakat Alannának.

– Kettőt meg akartunk tartani magunknak, de úgy tűnik, most itt több éhes szájat kell jóllakatni – mondta Abell.

– De hát erre nincs szükség! – A Zöld nővér szájából ez úgy hangzott, mintha nem először mondta volna.

– Szívesen fizetünk azért, amit kapunk – felelte Tam, és ez a mondat is ismétlésnek tűnt. Az aes sedai-ok ajándékában mindig akad egy horog, legalábbis az emberek úgy vélik. Hát, ha valaki, akkor ő tudta, hogy ez mennyire igaz! Igazából nem játszott különösebb szerepet, hogy az ember elfogadja-e az ajándékot, vagy fizet érte. Az aes sedai-ok mindig behálózták azt, akit akartak. Verin, enyhe mosollyal a szája szegletében, figyelte a férfit, mint aki pontosan tudja, hogy az mire gondol.

Amikor a három férfi, íját vállára vetve, elindult kifelé, Faile is felemelkedett, hogy csatlakozzon hozzájuk. Perrin azonban a fejét csóválta, mire a lány meglepő módon, szó nélkül visszaült. A fiú gyanakodni kezdett, hogy Faile talán beteg.

Miután rövid időre megálltak, hogy Tam és Abell megcsodálhassák Fürgét és Fecskét, Faile lovát, egy darabig tovább sétáltak a fák alatt. A nap már nyugat felé hanyatlott, és hosszúvá váltak az árnyékok. A két idősebb férfi kicsit ugratta Perrint, de a szeme színét nem hozták szóba. A fiúnak annyi baja volt most, hogy igazán nem törődött azzal, hogy valaki különösnek találja-e a szemét, vagy nem.

Amikor Abell megkérdezte, hogy az állán meg az arcán növő dolog vajon jó-e másra is, mint hogy beleragadjon a leves, Perrin végigsimította a szakállát, és lágy hangon csak ennyit szólt:

– Faile-nak tetszik.

– Ohó! – kuncogott Tam. – Ő az a lány odabent, igaz? Tűzről pattant teremtésnek tűnik, fiú! Hosszú éjszakákon át nem fog hagyni elaludni, hogy a végén már azt sem tudod, mi van fent, és mi van lent.

– Csak egyetlen módja van annak, hogy kézben tarts egy ilyen asszonyt – mondta Abell bólintva. – Hitesd el vele, hogy odahaza az ő szava számít. Ha aztán egyszer valami valóban fontosban kell dönteni, és te kivételesen ellenkezel vele, akkor azzal kellő időt nyerhetsz arra, hogy megvalósítsd azt, amit akarsz. A menyecskének már nem lesz ideje arra, hogy lyukat beszéljen a hasadba.

Perrinnek úgy tűnt, ez nagyon egybeesik azzal, amit al'Vere asszony mesélt arról, miként kell a férfiakkal bánni. Kíváncsi volt arra, vajon Abell és Marin együtt találták-e ki ezt a bölcsességet. Ez nem tűnt valószínűnek. Lehet, hogy ki kellene próbálnia Faile-on. Csak az a baj, hogy ez a lány mindig megvalósította azt, amit akart. Perrin hátrapillantott. A betegházat szinte teljesen eltakarták a sűrűn növő fák. Itt már bizonyára nem kellett az aes sedai-ok hallgatózó füleitől tartani. Feszülten figyelt, aztán mélyet lélegzett. Valahol nem messze, egy harkály kopácsolt. Fejük fölött a sűrű ágak között mókusok motoztak, és nem is olyan régen egy róka sietett errefelé zsákmányával, egy nyúllal. Saját szagukon kívül nem érezte ember illatát, semmi olyat, ami arra utalt volna, hogy az egyik őrző megpróbálja kihallgatni őket. Lehet, hogy túlzásba vitte az óvatoskodást, de bármennyire is a jó szándék vezette a két asszonyt, Perrin nem tudott elfeledkezni arról a tényről, hogy azok ketten aes sedai-ok voltak. Ráadásul tudta róluk, hogy egyikükben Egwene nem bízik, a másikban pedig ő maga kételkedett.

– Náluk laknak? – kérdezte. – Verinnél és Alannánál?

– Nem igazán – válaszolta Abell. – Hogy lakhatna egy férfi egy aes sedai-jal egy fedél alatt, már ha ezt fedélnek lehet nevezni?

– Jó rejtekhelynek tartottuk ezt a házat – szólalt meg Tam –, de ők gyorsabbak voltak nálunk. Szinte már azt hiszem, hogy az őrzők megöltek volna mindkettőnket, ha nem lett volna itt Marin és még néhány asszony a Nőkörből. Ők visszatartották az őrzőket.

Abell elfintorodott.

– Azt hiszem, az aes sedai-ok maguk állították meg őket, amikor megtudták, hogy kik vagyunk. Vagyis, hogy kik a fiaink. Cseppet sem tetszik, hogy ennyire érdeklődnek utánatok, legények! – Habozott, és íját átvette a másik kezébe. – Ez az Alanna elkottyantotta, hogy ta'verenek vagytok. Mind a hárman. Azt is hallottam, hogy az aes sedai-ok nem tudnak hazudni.

– Én jómagamon ennek semmi jelét nem tapasztaltam – felelte Perrin szárazon. – És Maten sem.

Tam kifürkészhetetlen pillantást vetett rá, amikor nem mondta ki Rand nevét. Meg kellene már tanulnia hazudni, ha jobban meg akarja őrizni saját és a többiek titkait. Az idősebbik férfi végül csak ennyit mondott:

– Talán, mert nem tudod, hogy mit kell keresned. Aztán hogy történt, hogy három aiellel meg egy ogierrel állítasz be ide?

– A legutolsó házaló, akivel találkoztam, azt állította, hogy aielek járnak a Világ Gerincének innenső oldalán – szólt közbe Abell. – Én azonban nem hittem neki. Azt is mesélte, hogy a szóbeszéd szerint, Murandiban is aielek járnak, és talán még Altarában is. Ebben nem volt egészen biztos, de mindkettő igencsak messzire fekszik a pusztától.

– Ennek az egésznek semmi köze a ta'verenséghez – felelte Perrin. – Loial a barátom, és azért jött, hogy segítsen. Gaul is a barátom, azt hiszem. Bain és Chiad Faile-lal jöttek, és nem velem. Az egész meglehetősen bonyolult, de hát ilyen az élet. Semmi köze a ta'verenséghez.

– Hát igen, bármi is legyen az oka! – jelentette ki Abell. – Az biztos, hogy ti, legények, rettentően érdeklitek az aes sedai-okat. Tam és én tavaly elmentünk egészen Tar Valonig, a Fehér Toronyba, hogy kiderítsük, merre vagytok. Még arra is alig tudtunk rábírni valakit, hogy elismerje, egyáltalán ismeri a neveteket. Az viszont kiderült, hogy valamit takargatnak. A krónikaőr végül felrakott minket egy, a folyón lefelé tartó hajóra, teletömte arannyal a zsebünket, és megpróbált beetetni semmitmondó ígéretekkel. Olyan gyorsan ment az egész, hogy még egy meghajlásra sem maradt időm. Nekem cseppet sem tetszik, hogy a Torony valamilyen módon kihasználja Matet.

Perrin szívesen azt mondta volna Mat apjának, hogy semmi ilyesmi nem történt, de ennek ellenére, nem hitte, hogy képes lenne ekkorát hazudni anélkül, hogy az meglátszana rajta. Moiraine nem azért tartotta szemmel Matet, mert tetszett neki a vigyorgása. Mat ugyanolyan mélyen belekeveredett a Fehér Torony cselszövéseibe, mint ő. Talán még mélyebbre is. Mind a hárman nyakig belemerültek, és a szálak az aes sedai-ok kezében futottak össze.

Hallgatás telepedett rájuk, míg végül Tam megszólalt:

– Fiam, szomorú hírt kell mondanom neked, ami a családodat illeti.

– Már tudom – felelte Perrin gyorsan, mire ismét csend lett. Mindenki a saját csizmaorrát bámulta. A fiúnak jólesett a hallgatás. Megajándékozta néhány pillanatnyi idővel, hogy lenyelhesse fájdalmát, és eltűnjön a zavar, mert hát az emberek jól láthatták azt, hogy szenved.

Valami mozgott a levegőben, Perrin felpillantott. Egy jókora holló telepedett egy nagyjából ötvenlépésnyire álló tölgyre. Fekete gombszemével a három férfit vizsgálta. A fiú a tegez felé nyúlt, de abban a pillanatban, amikor az íj húrja az arcához ért, máris két nyílvessző tépte le a hollót az ágról. Tam és Abell azonnal új vesszőt illesztettek a húrra, és az eget kémlelték, nem bukkannak-e fel további fekete madarak. Egy sem mutatkozott.

Tam lövése a fején találta a hollót, de ez nem volt sem meglepő, sem véletlen. Perrin nem hazudott, amikor arról mesélt Faile-nak, hogy ez a két férfi jobban ért az íjhoz, mint ő. A Folyóközben senki sem lőtt olyan jól, mint Tam.

– Mocskos dögök! – morogta Abell. Egyik lábával rátaposott a madárra, és kihúzta belőle a nyilát. Földdel megtisztította, aztán visszacsúsztatta a tegezbe. – Hogy elszaporodtak mostanában!

– Az aes sedai-ok beszéltek róluk – mondta Tam –, és arról is, hogy az Enyészeknek kémkednek. A Nőkör is elkezdte terjeszteni ezt a hírt, de az emberek nem nagyon törődtek vele, míg a hollók meg nem támadták a birkákat. Kivájták a szemüket, és néhányat meg is öltek. Így is elég gyenge termés várható az idén. Nem mintha sokat számítana, úgy vélem. A fehérköpenyek és a trallokok között őrlődünk, és idén aligha fog eljönni hozzánk egyetlen kereskedő is, hogy megvegye a gyapjút.

– Akad itt ráadásul valaki, akinek teljesen elment az esze – tette hozzá Abell. – Mindenfelé döglött állatokat találtunk. Nyulakat, szarvast, rókát, még egy medvét is. Megölték őket, és aztán egyszerűen hagyták megrohadni. A legtöbbet még csak meg sem nyúzták. Ember tette, és nem trallok. Egy csizmás ember lábnyomát találtam. Túl kicsi ahhoz, hogy trallok legyen. Szégyen az ilyen, és kár az állatért!

A Mészáros. A Mészáros járt itt, és nem csak a farkasálomban. A Mészáros és a trallokok. Az álombéli férfi ismerősnek tűnt. Perrin csizmájával laza földet és faleveleket túrt a madár hullájára. Később még marad ideje, hogy a trallokokkal törődjön. Ha kell, élete végéig.

– Megígértem Matnek, hogy vigyázni fogok Bode-ra és Eldrinre, Cauthon mester. Nehéz lenne kiszabadítani őket?

– Nagyon nehéz! – sóhajtott fel Abell szomorú arccal. Hirtelen meglátszott rajta a kora. – Átkozottul nehéz! Egyszer elég közel jutottam ahhoz, hogy lássam Nattit, miután elfogták, amikor a sátor körül sétált, amelyben valamennyiüket fogva tartják. Látni láttam, de kettőnk között ott járt néhány fehérköpeny. Kicsit óvatlan voltam, és egyikük eltalált a nyilával. Ha Tam nem cipelt volna vissza az aes sedai-okhoz...

– Meglehetősen nagy az a tábor – szólt közbe Tam. – Közvetlenül az Őrdomb tövében. Hát, lehetett vagy nyolcszáz katona. Éjjel-nappal járőröznek, leggyakrabban Emondmező irányába. Ha minden irányban állásokat építenének ki, akkor az megkönnyítené a dolgunkat, de eltekintve attól a nagyjából száz embertől, akiket Tarenrévében állomásoztatnak, a Folyóköz nagy részét átengedték a trallokoknak. Úgy hallottam, hogy a helyzet különösen Lovasd környékén válságos. Szinte minden éjjel felperzselnek egy tanyát. Ugyanez a helyzet Őrdomb és a Taren között. Elég nehéz lesz kihozni Nattit meg a többieket. Aztán, hát, reméljük, hogy az aes sedai-ok befogadják őket ide. Ez a két nő nem igazán örül annak, ha valaki ismeri a rejtekhelyüket.

– Valaki biztosan hajlandó lenne elrejteni őket – tiltakozott Perrin. – Nem mondhatják, hogy mindenki hátat fordít! Csak nem hiszik el komolyan, hogy árnybarátok? – Amikor kimondta, rögtön eszébe jutott Cenn Buie.

– Nem, nem erről van szó – felelte Tam. – Legfeljebb néhány bolond hiszi ezt. Rengetegen adnának nekünk ételt, vagy engednék meg, hogy egy éjszakát a pajtájukban töltsünk, talán még ágyban is, de meg kell értened, hogy nem szívesen segítenek olyanoknak, akiket a fehérköpenyek üldöznek. És ezért nem is hibáztathatom őket! Nagyon nehéz idők járnak, és a legtöbben a családjukról próbálnak gondoskodni, amennyire tudnak. Ha valakit arra kérnénk, hogy rejtse el Nattit és a lányokat, meg Haralt és Alsbetet... nos, ezzel valószínűleg túl sokat kérnénk.

– Ennél azért többre tartottam a folyóközieket – mondta Perrin morogva.

Abell halványan elmosolyodott.

– A legtöbb ember két malomkő között őrlődik, Perrin. És csupán abban reménykedhetnek, hogy nem lesz belőlük liszt a fehérköpenyek és a trallokok között.

– Talán abba kellene hagyniuk a reménykedést, és tenniük kéne valamit – jegyezte meg Perrin. Zavarba jött. Ő nem élt itt, amikor ezek a dolgok történtek, ezért nem tudja, milyen is a helyzet. De akkor is igaza volt. Amíg a nép a Fény Gyermekei mögé rejtőzködik, addig bele kell törődniük a fehérköpenyek döntéseibe, bármit is tesznek azok, akár könyveket koboznak el, akár asszonyokat és lányokat vetnek fogságba. – Holnap megnézem a fehérköpenyek táborát. Valamilyen módon ki kell szabadítanunk őket! És ha szabadok lesznek, akkor következhetnek a trallokok. Egy őrző egyszer azt mesélte nekem, a trallokok az Aiel-pusztát „A Halál földjének” hívják. Gondoskodni akarok róla, hogy a Folyóközt is hasonló elnevezéssel illessék!

– Perrin – kezdte Tam, majd elhallgatott, és zavartnak tűnt.

A fiú tudta, hogy szemében megvillant a fény a tölgyfa árnyékában. Arca azonban rezzenéstelen maradt. Tam felsóhajtott.

– Először hát Nattiról és a többiekről gondoskodunk. Azután meglátjuk, mit tehetünk a trallokokkal.

– Ne hagyd, hogy belülről felzabáljon, fiú! – mondta Abell halkan. – A gyűlölet képes addig növekedni, míg körülötted mindenki mást is feléget.

– Semmi sem zabál fel – felelte neki Perrin színtelen hangon. – Egyszerűen csak megteszem, amit meg kell tennem – hüvelykujját végigfuttatta fejszéje élén. Amit meg kell tennie.

Dain Bornhald egyenesen ült a nyeregben, ahogyan a járőrként magával hozott század élén lovagolva közeledett Őrdomb felé. Most már ugyan száznál is kevesebben voltak. Tizenegy lóra köpenyekbe burkolt holttesteket kötöztek, és huszonhárom embere kapott sebesüléseket. A trallokok alaposan lecsaptak rájuk. Még győzhettek is volna, ha nem olyan kemény katonákkal állnak szemben, mint a Fény Gyermekei. Bornhaldot csak az zavarta, hogy ez már a harmadik járőrcsapat volt, amelyet megtámadtak. Egyik sem látszott véletlen találkozásnak, nem arról volt szó, hogy öldöklő és gyújtogató trallokokra bukkantak; nem, ezek előre tervezett támadások voltak. És mindig csak azokat a járőröket támadták meg, amelyeket személyesen vezetett. A többieket a trallokok elkerülték. Ez a tény kellemetlen kérdéseket vetett fel, ám nem tudott rájuk megnyugtató megoldást tálalni.

A nap már hanyatlóban volt. A dombot a tetejétől az aljáig nádfedeles tetőkkel borító faluban már kigyúltak a fények. Az egyetlen cseréptetős ház a dombon állt. A Fehér Vaddisznó fogadó. Egy másik estén tán odament volna egy pohár borra, függetlenül a zavart csendtől, amely egy fehér köpenyt és mellén arany napot viselő férfi felbukkanását övezte. Bornhald csak ritkán ivott, néha azonban kedve volt más emberek társaságában tartózkodni, távol a Gyermekektől. Egy idő múlva az emberek valamennyire képesek voltak megfeledkezni jelenlétéről, és ismét beszélgetni, meg nevetgélni kezdtek. Talán majd egy másik este. Ma egyedül akart lenni, hogy gondolkozhasson.

Mozgolódás támadt az alig félmérföldnyire a hegy lábától gyülekező száz színes szekér között. Még szekereiknél is csiricsárébb ruhákba öltözött férfiak és nők vizsgálgatták a lovakat és a lószerszámot, felpakolták a már hetek óta a táborban heverő poggyászukat. Az Utazó Nép készen állt arra, hogy nevéhez híven felkerekedjen, valószínűleg már pirkadatkor.

– Farran! – A hatalmas termetű százados közelebb irányította lovát, Bornhald pedig fejével a tuatha'an karaván felé intett. – Értesítsd a keresőt, hogy ha el akarja vezetni a népét, akkor délre kell indulniuk! – Térképei világosan mutatták, hogy a Taren folyón egyedül Tarenrévénél lehetett átkelni, de amikor átjöttek a folyón, azt is mindjárt látta, hogy térképei igen régiek. Senki sem hagyhatja el a Folyóközt úgy, hogy a vidék csapda legyen a Fény Gyermekeinek, legalábbis addig, amíg ezt megakadályozhatja. – Ja, és Farran! Nem kell erőszakot alkalmazni! A szavak is megteszik. Ez a Raen ért a szóból.

– Ahogy parancsolja, Bornhald nagyúr! – A százados kissé csalódottnak tűnt. Kesztyűs kezét a melléhez érintette, majd elindult a tuatha'an tábor felé. Lehet, hogy nem tetszik neki, de azért engedelmeskedni fog. Megvetheti az Utazó Népet, ettől azonban még jó katona.

Egy pillanatra büszkeség melengette a szívét, ahogy végigpillantott a táborán. A sátrak hosszú, takaros sora, a lovak kikötéséhez emelt, precízen elrendezett állások. A Gyermekek még itt, a világnak ebben a Fényelhagyta, távoli sarkában is képesek voltak tartani magukat, fegyelmük pedig egy pillanatra sem ingott meg. Valóban Fényelhagyta volt ez a vidék. A trallokok is ezt bizonyították. Ha egyszer tanyákat égettek, az csak annyit jelentett, hogy az itt élők egy része tiszta. Egy részük. A többi csak hajlongott, és „igen, uramozott”, vagy azt hajtogatta, hogy „ahogy kívánja, nagyuram”. Aztán pedig, ahogy hátat fordított nekik, makacsul járták tovább a maguk útját. Emellett pedig egy aes sedai-t rejtegettek. A második nap a Tarentől délre egy őrzőt sikerült megölniük. A férfi színváltós köpenye erre fényes bizonyíték volt. Bornhald gyűlölte az aes sedai-okat, akik az Egyetlen Hatalommal játszadoztak, mintha a Világtörés nem lett volna egyszer is elég. Ha nem állítják le őket, másodszor is megteszik. Bornhald futó jókedve hirtelen elolvadt, mint a tavaszi hó.

Tekintetével kikereste a foglyok sátrát. Itt tartották őket egész nap, kivéve azt a rövid időt, amikor kihozták őket egy rövid sétára. Egyenként. Egyikük sem fog elszökni, ha a többieket ott kell hagynia. Nem mintha szökés révén tizenkét lépésnyire is eljutnának – a sátor mindkét oldalán egy-egy őr strázsált, és tizenkét lépésnyire minden irányban további húsz katona állt –, de azért Bornhald annyira le akarta csökkenteni a kockázatot, amennyire ez lehetséges volt. A gondok csak újabb gondokat hoznak. Ha durván bánnának a foglyokkal, az nyugtalankodást okozna a faluban, és akkor a dolog elfajulhat addig a pontig, hogy be kell avatkozniuk. Byar ostoba! Ő – és még mások is, különösen Farran – vallatóra akarták fogni a foglyokat. Bornhald nem tartozott a Vallatók közé, és utálta a módszereiket. Ezenkívül nem akarta Farrant a lányok közelébe engedni, akár árnybarátok voltak, ahogyan azt Ordeith állította, akár nem.

Árnybarátok vagy sem, egyre inkább rájött, hogy ő elsősorban egyetlen árnybarátot szeretne elfogni. Sokkal inkább, mint a trallokokat vagy az aes sedai-t, kézre akarta keríteni Perrin Aybarát. Nem igazán hihetett Byar meséinek a férfiról, aki farkasokkal jár, Byar azonban azt elég világosan elmondta, hogy ez az Aybara vezette Bornhald apját árnybarátok csapdájába. Geofram Bornhald miatta halt meg Tomafőnél a seanchan árnybarátok és aes sedai szövetségeseik kezétől. Talán, ha egyik Luhhan sem beszél hamarosan, akkor engedi, hogy Byar a saját módszereivel bírja szóra a kovácsot. Egyikük majd megadja neki a kulcsot ahhoz, hogy megtalálja Perrin Aybarát.

Amikor a sátra előtt leszállt lováról, Byar már várt rá. Alárendeltje mereven és soványan állt ott, mint egy madárijesztő. Bornhald undorodva pillantott a kissé távolabb, külön álló sátrak csoportjára. A szél most abból az irányból fújt, és a kapitány érezte a másik tábor szagát. Azok nem takarították a lovak állásait, és talán a magukét sem.

– Ezek szerint Ordeith visszatért, nem igaz?

– Így igaz, Bornhald nagyuram – felelte Byar, majd habozott. Bornhald kérdőn nézett rá. – Azt mondják, délen trallokokkal futottak össze. Ketten meghaltak. És azt mondják, hatan megsebesültek.

– És kik a halottak? – kérdezte Bornhald halkan.

– Joelin gyermek és Gomanes gyermek, Bornhald nagyúr – Byar beesett arca rezzenetlen maradt.

A kapitány lassan lehúzta magáról fémveretes kesztyűjét. Az a kettő, akit ő adott Ordeith mellé, hogy elkísérje őket és felügyelje a portyáikat. Vigyázott rá, hogy ne emelje fel a hangját.

– Elismerésem Ordeith mesternek, Byar, és... nem! Nem is elismerésem. Mondja meg neki, ezekkel a szavakkal, hogy hordja elém azt a ványadt, csontos testét, de most, azonnal! Mondja meg neki, Byar, és hozza ide, még ha ehhez le is kell tartóztatnia őt is, meg azokat a mocskos emberi roncsokat, akik megcsúfolják a Gyermekek nevét. Most pedig menjen!.

Bornhald magában tartotta kirobbanni készülő dühét, míg be nem ért a sátrába. Ott aztán hörögve lesöpörte tábori íróasztaláról a térképeket és az íróládát. Ez az Ordeith gyengeelméjűnek nézi! Eddig kétszer küldte el az embereit a fickóval, és mind a kétszer ők voltak az egyedüli halottak, amikor „véletlenül összefutottak” a trallokokkal. Ezek az összecsapások nem okoztak látható sebesüléseket a többieken. És mindig délen történt. Ennek a férfinak Emondmező a mániája. Nos, ő maga is letáborozhatott volna ott, ha... De ezen nem érdemes tépelődnie. Most már itt vannak a Luhhanok. Ők pedig majd, így vagy úgy, elvezetik Perrin Aybarához. Őrdomb pedig sokkal jobb hely, ha gyorsan kell indulniuk Tarenréve felé. A katonai szempontok fontosabbak, mint a személyesek.

Már ezredszer tűnődött el azon, vajon az úrkapitány miért őt küldte ide. A nép itt sem tűnt nagyon másnak, mint a világ más tájain. Talán azzal a különbséggel, hogy itt egyedül Tarenréve lakói mutattak egy csekélyke lelkesedést, hogy kiirtsák saját árnybarátaikat. A többiek komor makacsságba burkolóztak, ha felkerült egy ajtóra a sárkányagyar. A falvak lakossága általában magától is tudta, kik a nemkívánatos személyek, és készen álltak a megtisztulásra, csak egy kis bátorítás kellett nekik, és az árnybarátokat biztosan maguk a falusiak söpörték ki. Itt azonban nem. Egy ajtóra pingált, fekete agyar itt legfeljebb annyit számíthatott, mintha frissen meszelték volna a házat. Na és a trallokok! Pedron Niall vajon tudta, hogy trallokok érkeznek, amikor kiadta a parancsot? De hát hogyan tudhatta? És ha nem, akkor miért küldött ide annyi Gyermeket, amennyi egy kisebb lázadás leverésére is elegendő? Na és a Fény szerelmére, miért küldte az úrkapitány a nyakára ezt a gyilkos őrültet?

A sátor lapjai félrehúzódtak, és Ordeith lépett be peckesen. Kiváló minőségű, szürke kabátját ezüstfonállal hímezték ki, de tele volt koszfoltokkal. A fickó vézna nyaka, ami úgy állt ki a magas gallérjából, mintha teknősbéka lenne, szintén retkesnek látszott.

– Szép jó estét, Bornhald nagyuram! Kellemes és ragyogó szép estét! – A fickó ma erőteljes lugardi akcentussal beszélt.

– Mi történt Joelin és Gomanes gyermekekkel, Ordeith?

– Jaj, micsoda sajnálatos esemény, nagyuram! Amikor összecsaptunk a trallokokkal, Gomanes gyermek bátran... – Bornhald pofon ütötte a kesztyűjével. A csontos férfi vontatottan, felhasadt szájához emelte a kezét, majd megnézte ujjain a vért. Arcán már nem ült a derűs mosoly. Most egy viperára hasonlított. – Elfelejti tán, ki írta alá a kinevezésemet, nagyuram? Pedron Niall az anyja beleire fogja felakasztani, miután mindkettőjüket elevenen megnyúzta, ha egy szót is szólok neki!

– Már ha elég sokáig él ahhoz, hogy legyen alkalma szólni egy szót, nem igaz?

Ordeith vicsorogva összekuporodott, mint valami vadállat. Szájáról nyál fröcsögött. Lassan megrázta magát, és kiegyenesedett.

– Kénytelenek vagyunk együtt dolgozni – mondta, és beszédéből hirtelen eltűnt a lugardi akcentus, amelyet tisztább, parancsoló hang váltott fel. Bornhald jobban szerette, amikor Ordeith lugardi tájszólásban beszélt. Ez az olajozott tónus, benne az alig leplezett megvetéssel, nem tetszett neki. – Az Árnyék mindenünnen körülvesz minket. Nem egyszerűen trallokok és Myrddraalok. Ők számítanak a legkevésbé. Három árnybarát is innen származik, akik fel akarják forgatni a világot, már fogantatásukat is maga a Sötét Úr irányította. Rand al'Thor. Mat Cauthon. Perrin Aybara. Maga is ismeri a nevüket. Ezen a helyen olyan erők szabadulnak el, amelyek felszaggatják a világot. Éjszaka az Árnyék teremtményei mászkálnak, megrontják az emberek szívét, beszennyezik az álmaikat. Ostorozzuk ezt a földet! Korbácsoljuk, és akkor majd előjönnek! Rand al'Thor. Mat Cauthon. Perrin Aybara – a férfi az utolsó nevet jól hallhatóan hangsúlyozta.

Bornhald szaggatottan fellélegzett. Nem tudta pontosan, hogyan jöhetett rá Ordeith, hogy ő mit is akart ezen a helyen, egy nap a kis ember egyszerűen elé tárta ezt a tudását.

– Eltussoltam, amit az Aybara-tanyán művelt...

– Ostorozni kell őket! – A nemesen csengő kiejtésbe némi mániákus hangsúly vegyült, Ordeith homlokán pedig izzadság fénylett. – Meg kell őket nyúzni, és akkor ők hárman előjönnek!

Bornhald felemelte a hangját:

– Eltussoltam, mivel szükség volt rá – nem maradt más választása. Ha kiderül az igazság, akkor már nem csupán komor pillantásokkal kell szembenéznie. Már csak egy nyílt lázadásra volt szüksége a trallokok mellett! – De a Gyermekek meggyilkolását nem bocsátom meg! Hallott engem? Mit művelt, hogy rejtegetnie kell a Gyermekek elől?

– Kételkedik benne, hogy az Árnyék mindent megtesz, hogy megállítson engem?

– Micsodát?

– Kételkedik! – Ordeith lázasan előrehajolt. – Pedig maga is látta a Szürke Gyilkost!

Bornhald habozott. Ötven Gyermek tartózkodott körülötte, és egyikük sem vette észre a két, tőrrel a kézben lopakodó férfit. Ő maga is egyenesen rájuk nézett, és nem látta meg őket. Ez a vézna kis ember akkor jó nagy tekintélyt szerzett a többiek előtt. Bornhald később jó mélyre, ásatta a tőröket. Pengéik ugyan acélnak látszottak, ám érintésre meglágyultak, mint az olvadt fém. Amikor földet dobtak rájuk, sisteregtek és gőzölögtek.

– Azt hiszi talán, hogy magát keresték?

– Ó, igen, Bornhald nagyuram! Engem akartak. Semmit sem sajnálnak, hogy engem megállítsanak! Maga az Árnyék akar engem leállítani.

– Ennek még mindig semmi köze a meggyilkolt...

– Amit teszek, azt titokban kell tennem – suttogta a kis ember úgy, hogy az már majdnem sziszegésnek hangzott. – Az Árnyék az emberek elméjébe is képes behatolni, hogy engem megtaláljon, behatol az emberek gondolataiba, az álmaikba. Maga szeretne álmában meghalni? Megtörténhet az is!

– Maga... őrült!

– Adjon szabad kezet, és idehozom Perrin Aybarát! Pedron Niall parancsa is arról szól, hogy szabad kezet adjon nekem, én pedig a maga kezébe adjam Perrin Aybarát.

Bornhald hosszú ideig hallgatott.

– Látni sem akarom! – mondta végül. – Kifelé!

Amikor Ordeith távozott, Bornhald megborzongott. Mit akart az úrkapitány ezzel az emberrel? De ha általa megszerezhetné Aybarát... – Ledobta kesztyűjét, és kutatni kezdett a holmija között. Valahol kellett lennie egy üveg pálinkának.

A férfi, aki Ordeithnek nevezte magát, aki néha még Ordeithként is gondolt magára, végigsétált a Fény Gyermekeinek sátrai között, és közben óvatosan figyelte a fehérköpenyeket. Hasznos, tudatlan eszközök voltak csupán, de bízni akkor sem lehetett bennük. Különösen Bornhaldban nem; ha túlzottan zavaró tényezővé válik, akkor tőle is meg kell szabadulni. Byart sokkal könnyebben lehet majd kezelni. De ennek még nem jött el az ideje. Sokkal fontosabb dolgokkal kellett foglalkoznia. Némelyik katona tiszteletteljesen biccentett neki, ahogy elhaladt előttük. Ordeith rájuk vicsorgott, amit ők barátságos mosolynak vettek. Az ostobák! Csak eszközök.

Mohó pillantással méregette a foglyok sátrát. Ők is várhatnak még. Legalábbis egy darabig. Egy kicsit még tovább. Ők úgyis csak apró falatok. A csalétek. Vissza kellett volna fognia magát az Aybara tanyán is, de Con Aybara a képébe nevetett, Joslyn pedig mocskos agyú, csökött bolondnak nevezte, amiért a fiukról azt állította, hogy árnybarát. Nos, megfizettek érte, sikítozva, miközben szénné égtek. Ordeith önkéntelenül is vihogni kezdett. Apró falatok.

Érezte, hogy azok közül, akiket gyűlöl, az egyik valahol a közelben járkál. Valahol délen, Emondmező felé. De melyik lehet az? Nem számított. Rand al'Thor számított közülük az egyetlen fontos személynek. Ha al'Thor volna az, arról tudnia kellene. Még nem hívták ide az itthoni hírek, de rövidesen itt lesz. Ordeith vágyakozva megborzongott. Így kell lennie! Tarenrévén még több hírnek kell kiszivárognia Bornhald őrei ellenére, a Folyóköz ostorozásáról szóló hírek, hogy Rand al'Thor fülébe is eljussanak, és beleegyék magukat az elméjébe. Először al'Thor, aztán a Torony, mindazért, amit elvettek tőle. Mindent visszaszerez, ami jog szerint az övé.

Minden óramű pontossággal működött eddig, még Bornhald akadékoskodása is, egészen addig, míg ez az új erő meg nem jelent a Szürke Gyilkosaival. Ordeith csontos ujjaival beletúrt őszes hajába. Miért nem lehetnek legalább az álmai az övéi egyedül? Többé már nem volt Myrddraalok, Kitaszítottak és a Sötét Úr által mozgatott bábu. Most az ő kezében vannak a szálak. Nem állíthatják meg, nem ölhetik meg!

– Semmi sem ölhet meg engem! – mondta ki hangosan, és a homlokát ráncolta. – Engem aztán nem! Már a Trallok Háborúk óta élek! – Legalábbis lényének egy része. Hátborzongató kacajt hallatott, amelyben őrület tükröződött, és tudott is róla, de nem törődött vele.

Egy fiatal fehérköpeny homlokát ráncolva nézett rá. Ezúttal Ordeith vicsorgását nem lehetett mosolynak nézni, amitől a pelyhedző szakállú tiszt hátrahőkölt. Ordeith csoszogva sietett tovább.

Sátra körül legyek zümmögtek, amelyet a többiek komor, gyanakvó pillantással méregettek. Az itteni fehérköpenyek mocskosak voltak. Kardjaikat azonban élesen tartották, és azonnal, gondolkodás nélkül engedelmeskedtek. Bornhald még most is azt hitte, őt szolgálják. Pedron Niall is így gondolta, azt hitte, Ordeith az ő teremtménye. Micsoda bolondok!

A férfi félrehúzta sátrának lapját, és belépett, hogy megvizsgálja foglyát. Az két gerenda közé lett kifeszítve, olyan erősekre, hogy azok akár egy szekeret is elbírtak volna. A kiváló acéllánc megremegett, amikor megvizsgálta, de amikor kiválasztotta, kiszámította milyen vastagra van szükség, azután megkétszerezte. Jól is tette. Egy karikával kevesebb, és már szakadt volna a lánc!

Egy sóhajjal leült az ágya szélére. A lámpákat, több, mint egy tucatot, már meggyújtotta, a sátorban egyetlen árnyékos rész sem akadt. Itt bent olyan világos volt, mint fényes nappal.

– Végiggondoltad az ajánlatomat? – kérdezte. – Fogadd el, és akkor szabadon elmehetsz! De ha elutasítod... Tudom, hogyan lehet a magadfajtának fájdalmat okozni. Végtelen haldoklás során fogsz sikítozni, ha én úgy akarom. Időtlen időkig haldokolsz és sikítozol majd.

A láncok most hirtelen megcsördültek; a mélyen a földbe ásott póznák csikorogtak.

– Hát jó – a Myrddraal hangja olyan volt, mint a szétporladó, száraz kígyóbőr. – Elfogadom. Engedj el!

Ordeith elmosolyodott. Ez bolondnak nézi! De majd megtanulja. Mindannyian megtanulják.

– Először beszélgessünk a... mondjuk úgy, a megállapodásunkról, az egyezményünkről!

És miközben a férfi beszélt, a Myrddraal izzadni kezdett.

Harminckettedik fejezet

Megválaszolandó kérdések

– Hamarosan indulnunk kellene Őrdomb felé – jelentette be Verin másnap reggel, amikor még éppen csak pirkadni kezdett –, úgyhogy ne kódorogj el! – Perrin felpillantott hideg zabkásájából; az aes sedai ellentmondást nem tűrő tekintettel nézett rá. Egy pillanat múlva még elgondolkodva hozzátette: – Ne hidd, hogy ez azt jelenti, bármilyen ostoba vakmerőségben támogatni foglak. Te nagyon trükkös legény vagy. Rajtam azonban ne próbáld ki a trükkjeidet!

Tam és Abell kezében megállt a kanál, és meglepetten összenéztek. Korábban mind ők, mind az aes sedai-ok külön utakon jártak. Egy pillanat múlva már folytatták az evést, és nem adtak hangot ellenvéleményüknek. Tomas már elrakta színváltoztató őrző-köpenyét a nyeregtáskájába, és most rezzenéstelen kőarccal nézett rájuk és Perrinre, mintha kész lenne a várható vitát elfojtani. Az őrzők mindig azt tették, amiről úgy gondolták, a védelmük alatt álló aes sedai céljait a legjobban szolgálja.

A nő persze felkészült a beavatkozásra – az aes sedai-ok általában így tettek –, de Perrin számára még mindig kellemesebbnek tűnt, ha a nő előreláthatóan cselekszik, mintha váratlanul, a háta mögött tenne valamit. Teljesen lehetetlennek tűnt, hogy elkerülje az aes sedai-ok beavatkozását, ha egyszer azok elhatározták, hogy beleártják magukat a dologba. Csak egyetlen kiút létezett: az embernek meg kellett próbálnia felhasználni az aes sedai-okat, miközben ők éppen kihasználták az embert, és közben pokolian oda kellett figyelni arra, hogy legyen egy egérút, ha a Tar Valon-i asszonyok nyakon akarnak ragadni valakit, hogy letuszkolják egy nyúlüregbe. Néha ugyanis kiderült, hogy a nyúlüreg tulajdonképpen egy jókora rókalyuk, ahol kellemetlen meglepetések várnak a kutatóra.

– Téged is szívesen látunk – jelentette ki Alanna, és olyan jeges pillantást vetett rá, hogy a fiú abbahagyta a töprengést. Letette zabkásáját, és odalépett az egyik, szőlőindákkal takart ablakhoz, majd kikémlelt a levéltakarón át.

Nem tudta biztosan, hogy a nőnek tetszik-e a terve, hogy felderítsék a terepet. Szinte lehetetlen volt kitalálni, mire is gondol a nő. Az aes sedai-októl azt várta az ember, hogy hűvösen mindentudó méltóság sugározzon belőlük, és Alannára ez tökéletesen igaz is volt. Ám időnként felszínre tört tüzes természete vagy kiszámíthatatlan humorérzéke, és ez többnyire olyankor történt, amikor senki sem számított rá. A jókedve aztán ugyanolyan gyorsan semmivé is foszlott. Néha olyan furcsán pillantott a fiúra – ha nem lett volna aes sedai, Perrin megesküdött volna rá, hogy a nő csodálattal néz rá. Máskor viszont úgy érezte, a nő úgy tekint rá, mintha csak valami bonyolult gépezet lenne, amit legszívesebben darabokra szedne, hogy rájöjjön, miként is működik. Nála még Verin is jobb volt. Az együtt töltött idő legnagyobb részében nem lehetett rájönni, mire is gondol, vagy hogy mit tervez. Ez az egész meglehetősen rossz hatással volt Perrin idegeire, de Alannára nézve legalább nem fogta el az az érzés, hogy a nőnek fogalma sincs arról, miként rakja össze, ha egyszer már szétszedte.

Azt remélte, talán sikerült rábírnia Faile-t, hogy itt maradjon. Ez nem jelentette azt, hogy egyszerűen hátrahagyja a lányt. Viszont így legalább biztonságban volt a fehérköpenyek elől. A lány azonban már megint makacsul előretolta állkapcsát, és veszélyes fények villogtak ferde metszésű szemében.

– Annyira örülök, hogy megismerhetem az országodat! Az én apám is birkákat tenyészt – hangja elszántan csengett. Ő aztán nem marad itt! Ha Perrin ezt akarja, akkor gúzsba kell kötnie.

A fiú egy pillanatig ezt a lehetőséget is mérlegelte. Ha jobban belegondolt, a fehérköpenyesek nem jelenthetnek olyan nagy veszélyt a lányra. Hiszen ma csak felderítő útra mennek.

– Azt hittem, hogy kereskedő az apád – jelentette ki.

– Birkákat is tart – a lány arca elvörösödött. Lehet, hogy az apja csak egy szegény ember, és egyáltalán nem kereskedett. Perrin nem tudta, miért színészkedik előtte a lány, de ha így akarta, akkor ő aztán nem fogja visszatartani! Zavarba jött-e, vagy sem, Faile ettől ugyanolyan határozott és makacs maradt, mint előtte.

Perrin visszaemlékezett Cauthon mester javaslatára.

– Nem tudom, mi mindent fogsz látni. Azt hiszem, némelyik tanyán már nyírják a birkát. Valószínűleg ez nem sokban különbözik attól, amit otthon láthattál. Én mindenesetre örülök a társaságodnak.

A lány olyan meglepett arcot vágott, amikor rájött, hogy Perrin nem ellenkezik vele, hogy ez a fiúnak szinte megérte azt a sok aggodalmat, amit a jelenléte miatt fog érezni. Lehet, hogy Abellnek igaza volt.

Loial esetén egész más volt a helyzet.

– De én veled akarok jönni! – tiltakozott az ogier, amikor elmondták neki, hogy maradnia kell. – Segíteni akarok, Perrin.

– Nagyon feltűnő lennél, Loial mester – mondta Abell, és Tam még hozzáfűzte:

– El kell kerülnünk a felesleges feltűnést.

Loial füle csalódottan lekonyult.

Perrin kissé félrevonta az ogiert, olyan messzire a többiektől, amennyire csak lehetett ebben a helyiségben. Loial kócos haja a mennyezet gerendáit súrolta, míg Perrin nem intett neki, hogy hajoljon le kissé. Aztán rávigyorgott, és úgy tett, mintha csak fel akarná vidítani. Erősen remélte, hogy a többiek ezt fogják hinni.

– Azt szeretném, hogy kicsit szemmel tartsad Alannát – mondta Perrin suttogva. Loial összerezzent, mire a fiú megragadta az ogier karját, és miközben vigyorgott, mint egy idióta. – Mosolyogj, Loial! Hiszen egyáltalán nem beszélünk fontos dolgokról, igaz? Gondolj erre! – Az ogier bizonytalanul elmosolyodott. A többieknek be kellett érniük ennyivel. – Az aes sedai-oknak megvan a jó okuk arra, amit tesznek – ez pedig olyasmi lehet, amire senki sem számít, valami teljesen váratlan dolog. – Ki a megmondhatója annak, hogy mit tervez? Már túl sok meglepetés ért, amióta idejöttem, és szeretném elkerülni a továbbiakat. Arra nem számítok, hogy feltartod, de figyeld meg, hogyha valamilyen rendkívüli dolgot csinál!

– Igazán kedves, Perrin – morogta Loial fanyarul. A füle remegett. – Nem tartanád jobbnak egyszerűen hagyni az aes sedai-t, hogy tegye, amit akar? – Az ogier könnyen beszélt. Az aes sedai-ok képtelenek voltak az Egyetlen Hatalmat fókuszálni az ogierek steddingjeiben. Perrin azonban addig bámult rá, míg az ogier végül felsóhajtott: – Na jó. Bizonyára nem hagyhatod. Hát jó. Hiszen azt nem állíthatnám, hogy a közeledben unalmas lenne az élet – kihúzta magát, egyik vastag ujjával megdörzsölte az orra tövét, és így szólt a többiekhez: – Azt hiszem, túlontúl nagy feltűnést keltenék. Ily módon legalább lesz időm arra, hogy folytassam a jegyzeteimet. Napok óta nem írtam egy sort sem a könyvemben.

Verin és Alanna kiismerhetetlen pillantást váltott egymással, aztán, mintegy parancsszóra, mindketten tágra nyílt szemmel Perrinre meredtek. Egyszerűen képtelenség volt kitalálni, mire is gondolnak.

A teherhordó állatokat persze itt kellett hagyni. A vezetéklovak mindenképpen feltűnést keltettek volna, hiszen egy hosszabb utazásról árulkodtak volna. A Folyóközben még a békésebb időszakokban sem utazgatott senki sem túl messzire. Alanna elégedetten mosolygott, amikor látta, hogy felnyergelik hátasaikat. Bizonyára azt gondolta, hogy a hátrahagyott állatok, meg a megrakott kosarak a régi betegházhoz, hozzá és Verinhez köti az utazókat. Ha rosszra fordult a helyzet, alaposan meglepődik majd az aes sedai. Perrin elég sokszor rákényszerült már arra, hogy egy szál lóval utazva abból éljen, amit a nyeregtáskában talált, amióta elhagyta otthonát. Időnként még ennél is kevesebbel kellett beérnie, azzal, amit övtáskájában vagy kabátja zsebeiben talált. Mégis, valahogy sikerült életben maradnia.

Rögzítette Fürge nyergének szíját, majd felegyenesedett. Verin mindentudó arckifejezéssel nézte, amely egyáltalán nem tűnt révedőnek, mintha pontosan tudná, mire gondol a fiú, és ezen mulatna. Már az is elég kellemetlen volt, amikor Faile tette ugyanezt, egy aes sedai-tól viszont még százszor rosszabb. A pokróctekerccsel és nyeregtáskákkal letakart kalapács azonban láthatóan elgondolkodtatta a nőt. Perrin örült, hogy legalább akad valami, amit az aes sedai sem ért. Másfelől viszont egyáltalán nem volt szüksége Verin kíváncsiskodására. Ugyan, mit bámul annyira egy aes sedai egy kalapácson?

Miután most csak a hátasokat kellett felszerelni, hamarosan készen álltak az indulásra. Verin egy jellegtelen, herélt pejen lovagolt, amely a gyakorlatlan szemnek éppolyan egyszerűnek tűnt, minta nő ruházata, ám a ló széles mellkasa, erős marja éppúgy erőt sugárzott, mint őrzőjének vad tekintetű, magas, szürke, rugalmas járású csődöre. Fürge felhorkant, amikor a másik csődör a közelébe ért, Perrin azonban megpaskolta a paripa nyakát. A szürke fegyelmezettebb állat volt, és a harcra is bármikor készen állt, ha Tomas arra utasítja. Az őrző térdével legalább annyit irányította hátasát, mint a kantárral, szinte egybeolvadt a lóval.

Cauthon mester érdeklődve figyelte Tomas állatát – ezen a vidéken nem sűrűn találkoztak harci paripákkal –, de Verin lova is azonnal elismerő biccentést kapott a férfitól. Ő volt a legjobb lószakértő az egész Folyóközben. Semmi kétség, hogy a saját és al'Thor mester durva kinézetű állatait is ő választotta ki. Ezek nem voltak olyan magasak, mint a többi ló, inkább zömöknek látszottak, ám testtartásuk gyorsaságot és jó állóképességet ígért.

A három aiel előreiramodott, ahogy a társaság észak felé indult. Hosszú szökkenésekkel tűntek el gyorsan az erdő hajnali, hosszú és éles árnyékaiban. Néha egy-egy szürkésbarna villanás látszott a fák között; az aielek valószínűleg szándékosan jelezték a többieknek, hogy a közelben járnak. Tam és Abell vezette a csapatot, íjaikat készenlétben tartva keresztbe fektették magas nyeregkápáikon. Mögöttük Perrin és Faile haladt, majd Verin és Tomas zárták a sort.

Perrin rosszul érezte magát, a hátában Verin kutató pillantásával. Érezte a lapockái között. Kíváncsi volt, vajon az aes sedai tud-e a farkasokról. Ez a lehetőség nem tűnt megnyugtató érzésnek. A Barna nővérek általában olyan ismereteknek is a birtokában voltak, amilyeneknek a többi ajah tagjai nem, homályos dolgoknak, ősi tudásnak. Talán Verin tudja a választ arra a kérdésre, hogyan kerülhetné el a fiú, hogy elveszítse önmagát, azt, ami emberi volt benne, nehogy teljesen farkassá váljon. Hacsak nem találja meg Elyas Macherát, akkor ez a nő lehetett az utolsó esélye. Ehhez csak annyi kellett volna, hogy megbízzon az aes sedai-ban. Amit megtud ez a nő, azt biztosan fel is használja, valószínűleg a Fehér Torony érdekében, talán, hogy segítse Randet. Ebben az egyetlen gond az, hogy a Randnek nyújtott segítség most nem biztos, hogy azt eredményezte, amire neki szüksége volt. Minden annyival egyszerűbb volna az aes sedai-ok nélkül!

Csendben lovagoltak, csupán az erdő zajait lehetett hallani. Mókusok cikáztak, harkályok kopogtak, és néha madár csicsergett. Faile egyszer hátranézett.

– Nem fog neked ártani – jegyezte meg, és lágy hangja éles ellentétben állt sötét szemének vad villanásával.

Perrin csak pislogott. Ez a lány meg akarja védeni egy aes sedai-jal szemben! Úgy tűnik, már sosem fogja megérteni vagy megtudni, mit is várhat tőle a következő pillanatban. Faile néha épp annyira kiszámíthatatlan tudott lenni, mint az aes sedai-ok.

Körülbelül Emondmezőtől négy-ötmérföldnyire vágtak át a Nyugati-erdőn. A nap már magasan a fák fölött járt, keleten. Köztük és az árpa-, meg zabföldek és dohány-, meg takarmányültetvények között ritkás facsoportok, főleg bőrlevelűek, fenyők és tölgyek álltak. Furcsa módon emberekkel nem találkoztak, és a szántókon túli tanyaházak kéményeiből nem kígyózott füst. Perrin ismerte az ott lakókat, a Lora család lakott két, nagy házban, a többiben pedig a Barsterek. Mindannyian szorgalmas népek voltak. Ha bárki is lakott volna még azokban a házakban, akkor mostanra már kint dolgoznának a földeken. Gaul intett nekik egy bozótos széléről, majd eltűnt a fák között. Perrin előrelovagolt Abell és Tam mellé.

– Nem kellene fedezékben maradnunk, amíg ez lehetséges? Hat lovast biztosan észrevesznek – a két férfi nem lassított le.

– Nem maradt itt sok ember, aki észrevehetne, fiú! – felelte al'Thor mester. – Legalábbis, amíg nem lépünk az Északi útra. Az erdő közelében a legtöbb tanya elárvult. Manapság egyébként sem sokan távolodnak el a saját küszöbüktől. A mostani körülmények között tíz férfi sem tűnne fel együtt, bár inkább szekereken utaznak, ha egyáltalán kiteszik a lábukat a házból.

– A nap jelentős része rámegy arra, hogy eljussunk Őrdombra – tette hozzá Cauthon mester –, akkor is, ha nem az erdőn át akarjuk megtenni ezt a távolságot. Az út mentén kicsit gyorsabban haladnánk, ám akkor a fehérköpenyekkel is hamarabb találkozunk. Még több esélye van annak, hogy valaki felad bennünket a vérdíj reményében.

Tam bólintott.

– Viszont errefelé barátaink is vannak. Úgy számítunk, hogy dél felé megállhatunk Jac al'Seen tanyájánál, hogy kicsit pihentessük a lovakat, és kinyújtóztassuk a lábunkat. Még elég világosban érünk oda Őrdombra, hogy lássunk is valamit.

– Elég világos lesz – jelentette ki Perrin oda sem figyelve, hiszen az ő számára mindig elég világos volt. Megfordult nyergében, hogy a tanyaházakra pillantson. Elhagyottnak látszottak, de nem égették fel és rabolták ki őket, amennyire innen kivehette. Az ablakokon még mindig ott lógtak a függönyök. Az üveg épnek tűnt. A trallokok szívesen törtek-zúztak, az üres házak pedig erre remek lehetőséget nyújtottak. A zab- és kölesföldeket ugyan felverte a gaz, ám a gabonát nem taposták össze.

– Magát Emondmezőt is megtámadták a trallokok?

– Nem – felelte Cauthon mester hálásan. – De nem lett volna könnyű dolguk, ha megpróbálják. Az emberek az óta a Téleste óta megtanulták, hogyan figyeljenek. Minden ajtó mellett íjak, lándzsák, meg egyéb fegyverek állnak készen. Ezen kívül pedig a fehérköpenyek néhány naponta járőröket küldenek Emondmezőre. Utálom ugyan beismerni, de ők tartják távol a trallokokat.

Perrin a fejét csóválta.

– Van fogalmuk arról, mennyi trallok garázdálkodik a környéken?

– Már egy is túl sok – jegyezte meg Abell.

– Talán kétszázan lehetnek – felelte Tam. – De lehet, hogy többen. Valószínűleg még többen – Cauthon mester meglepettnek tűnt. – Gondolj csak bele, Abell! Nem tudom, mennyit öltek meg közülük a fehérköpenyek, ám az őrzők szerint ők és az aes sedai-ok legalább ötvennel végeztek, és két Enyésszel is. Mégsem csökkent a gyújtogatások száma, amelyekről hallottunk. Úgyhogy több tralloknak kell lennie, de ezt már magad is kikalkulálhatod – a másik férfi kelletlenül bólintott.

– Akkor viszont miért nem támadták meg Emondmezőt? – csodálkozott Perrin. – Ha két-háromszázan odalopakodnának az éjszaka közepén, akkor valószínűleg az egész falut felégethetnék, és eltűnhetnének, mielőtt a fehérköpenyek egyáltalán tudomást szereznek róla ott, fent Őrdombon. Lovasdot még könnyebben lerohanhatnák. Azt mondták, a fehérköpenyek el sem mentek olyan messzire.

– A szerencse – mormogta Abell, de láthatóan ő sem hitt benne. – Csak az lehet! Eddig szerencsések voltunk. Mi más lehetne a magyarázat? Te mire gondolsz, fiú?

– Arra gondol – szólalt meg most a mellettük felzárkózó Faile –, hogy ennek oka kell, hogy legyen. – Fecske elég magas ló volt ahhoz, hogy a lány szembenézhessen Tammal és Abellel. Határozott pillantással nézett velük farkasszemet. – Én Saldaeában láttam trallok portya utáni tájat. Amit nem égetnek fel, azt szétrombolják. Minden embert és állatot vagy megölnek, vagy elhajtanak, mindent, amit nem tudnak megvédeni az emberek. A rosszabb években egész falvak tűntek el. Mindig a leggyengébb ponton csapnak le, ahol a legtöbbet gyilkolhatnak. Apám... – hirtelen elhallgatott, mélyet lélegzett, majd folytatta: – Perrin meglátta, amit maguknak kellett volna – büszke pillantást vetett a fiúra. – Ha a trallokok nem támadták meg a falujukat, annak oka van.

– Már én is gondoltam rá – jegyezte meg Tam halkan –, de el sem tudom képzelni, miért. És amíg nem jövünk rá, addig a szerencse épp olyan jó magyarázat, mint a többi.

– Talán – kapcsolódott be a beszélgetésbe Verin – megtévesztés az egész – Tomas kissé lemaradt, sötét szemével állandóan a vidéket kutatta, olyan könyörtelenül, mint egy aiel. Az őrző ugyanakkor az eget is figyelte; mindig ott volt az esély a hollók felbukkanására. Verin tekintete habozás nélkül végigsiklott Perrinen, ahogy a két, idősebb emberre nézett. – Az állandó gondok, az állandó trallok fosztogatások híre a Folyóközre vonja majd a figyelmet. Andor biztosan katonákat küld majd ide, és talán más vidékekre is, ha egyszer ennyire délre jöttek a trallokok. Már ha a Gyermekek bármilyen hírt is engednek innen kiszivárogni, persze. Kétlem, hogy Morgase királynő gárdistái jobban örülnének ennyi fehérköpenynek, mint a trallokoknak.

– Háború – mormogta Abell. – Már az is elég rossz, ami eddig történt, de maga háborúról beszél.

– Nagyon is lehetséges – vélte Verin önelégülten. – Lehetséges.

Elkalandozó tekintettel előhúzott zsebéből egy fémhegyű tollat, meg egy apró, textilkötésű könyvet, majd övén kinyitott egy kis bőrtokot, amely tintatartót és homokszórót rejtett. A tollat, oda sem figyelve, ruhája ujjába törölte, majd írni kezdett valamit a könyvecskébe, nem törődve azzal, mennyire megnehezítette a lovaglás ezt a műveletet. Láthatóan észre sem vette a zavart, amit okozott.

Cauthon mester továbbra is tűnődően a „háború” szót mormogta a bajsza alatt, Faile pedig nyugtatóan Perrin karjára tette a kezét. Szeme szomorúságot tükrözött.

Al'Thor mester csupán mordult egyet. Perrin úgy hallotta, hogy a férfi már részt vett egy háborúban. Azt viszont nem tudta, hogy hol, vagy mikor történt ez. Valahol a Folyóközön kívül. Al'Thor fiatal emberként kelt útra, hogy évekkel később feleséggel és egy gyerekkel, Randdel, bukkanjon fel újra. A Folyóközt csupán kevés ember hagyta el. Perrin kételkedett abban, hogy itt bárki is tudná, mit is jelent valójában a háború. Csupán a vándorló házalóktól, a kalmároktól, az őket kísérő katonáktól vagy a kocsisoktól hallhattak erről valamit. Ő maga sajnos sok tapasztalatot gyűjtött. Tomafőn részt vett egy háborúban. Abellnek igaza volt. Ami itt történt, az szörnyű, de össze sem lehetett hasonlítani egy igazi háborúval.

Csendben maradt. Talán Verinnek volt igaza. Ezzel a nő mindenki mást vissza fog tartani attól, hogy tovább töprengjen. Ha a trallok támadások csupán csalétekül szolgáltak, akkor ezt a csapdát itt, a Folyóközben Randnek állították, és ezt az aes sedai is tudta. Éppen ez volt a legnagyobb gond az aes sedai-okkal. Olyan sok volt a „hacsak” és „lehetséges”, meg „előfordulhat”, hogy az ember egy idő múlva azt képzelte, az aes sedai valóban kimondta azt, amire csupán halványan utalt. Hát, ha az, aki – talán a Kitaszítottak egyike – azért küldte a trallokokat, hogy Randnek csapdát állítson, akkor most Perrinnel kell beérnie, egy egyszerű kováccsal az Újjászületett Sárkány helyett. A fiú azonban cseppnyi kedvet sem érzett ahhoz, hogy csapdába dugja a fejét.

Némán lovagoltak tovább a reggeli tájban. A Folyóköznek ezen a vidékén a tanyák jó messzire feküdtek egymástól, néha egy mérföldnyire, vagy annál is nagyobb távolságra. Az utolsó tanya is elhagyatottnak tűnt. A szántóföldeket elborította a gaz, a karámok ajtaja hangosan nyikorogva lengett a szélben. Csupán egyetlen tanyát égettek fel. A kormos mutatóujjként az égre meredő kéményeken kívül semmi sem maradt meg. Az itt meghalt embereket – az emondmezei Ayellin család rokonait – a ház mögött, a körtefák közelében temették el. Azt a néhányat, akiket megtaláltak közülük. Abellt csak erővel lehetett volna rávenni arra, hogy erről beszéljen, és ezt Tam nem akarta. Úgy tűnt, mindenki úgy véli, ez nagyon felkorbácsolná a férfi érzelmeit. Perrin jól tudta, mit esznek a trallokok. Mindegy, csak hús legyen. Elgondolkodva simogatni kezdte fejszéje élét, míg Faile kezébe nem vette a kezét. Valamilyen oknál fogva éppen ő volt az, aki nagyon zavarodottnak látszott. Perrin azt hitte, hogy a lány többet tud a trallokokról.

Még a ritkás facsoportok között, a nyílt terepen sem lehetett semmit sem látni az aielekből, hacsak azok nem akarták, hogy meglássák őket. Amikor Tam elkanyarodott kelet felé, az aielek is velük mozdultak.

Ahogy azt Cauthon mester megjósolta, dél körül pillantották meg az al'Sheen család tanyáját, amikor a nap igen magasan járt. A környéken egyetlen más épület sem látszott, bár északon és keleten, nagy távolságra egymástól, kéményekből felszálló, szürke füstoszlopok látszottak. Miért maradtak még mindig itt az emberek, kiszolgáltatva az ellenségnek? Ha trallokok jönnek, az egyetlen reményük az marad, hogy véletlenül abban az időben jár erre a fehérköpenyek egyik őrjárata.

Még elég távol jártak a tanyától, amikor Tam megállította a lovát, és intett az aieleknek, hogy jöjjenek oda hozzájuk. Azt javasolta nekik, hogy keressenek egy pihenőhelyet, és ott várjanak, míg a többiek ki nem jönnek a tanyáról.

– Nem fognak fecsegni rólam meg Abellről – mondta –, de rólatok, hármótokról még a legnagyobb jóindulattal sem fogják tartani a szájukat.

Az idős férfi ezt igencsak visszafogottan fogalmazta meg, figyelembe véve az aielek különös öltözékét és a lándzsákat. Ráadásul hármuk közül kettő nő volt. A tegez mellett mindegyikük övéről egy nyúl lógott le, bár Perrin nem értette, mikor maradt idejük vadászni, hiszen mindig megelőzték a lóháton utazó többieket. Mellesleg, jóval frissebbnek tűntek, mint a lovak.

– Világos – válaszolta Gaul. – Keresek egy helyet, ahol ehetek, és ugyanakkor szemmel tarthatlak benneteket – megfordult, és azonnal elfutott. Bain Chiadra pillantott. Egy pillanattal később Chiad megvonta a vállát, és a férfi nyomába eredtek.

– Nem együtt vannak? – kérdezte Mat apja, és megvakarta a fejét.

– Ez egy elég hosszú történet – válaszolta erre Perrin. Ez még mindig jobban hangzott annál, mintha elmesélte volna a többieknek, hogy Chiad és Gaul esetleg egy vérbosszú miatt megpróbálhatják lemészárolni egymást. Csak azt remélte, hogy a vízre tett eskü majd visszatartja őket ettől. Megfogadta magában, hogy egyszer már megkérdezi Gaultól, mi is tulajdonképpen egy ilyen vízre tett eskü.

Az al'Sheen család tanyája a legnagyobb folyóközi gazdaságok egyike volt. Három, jókora csűrt és öt dohányszárító fészert láttak. A kőfallal körülkerített karám, tele feketefejű birkákkal, olyan nagy volt, mint más paraszt legelője. Deszkából összerótt kerítések választották el a fehér foltos fejősteheneket a fekete vágóbarmoktól. A dagonyában elégedett disznók röfögtek, mindenütt tyúkok szaladgáltak, és egy jókora tavon fehér libák úsztak. Az első szokatlan dolog, ami feltűnt Perrinnek, az volt, hogy fiúk ácsorogtak a szalmatetőn. Nyolcan vagy kilencen lehettek, íjjal, nyíllal és tegezekkel felszerelve. Kiabálni kezdtek, mihelyt megpillantották a lovasokat, mire lent az asszonyok sietve beterelték a gyerekeket a házba, majd a tűző nap ellen leárnyékolták szemüket, és figyelték a közeledőket. A férfiak az udvaron gyűltek össze. Némelyikük íjat, míg mások vasvillát és kapát tartottak a kezükben, mintha csak fegyver lenne. Túl sok ember. Még egy ekkora gazdaság sem tudna ennyit eltartani. Perrin kérdőn al'Thor mesterre nézett.

– Jac befogadta Wit unokatestvére családját is – magyarázta Tam. – Wit tanyája ugyanis túl közel fekszik a Nyugati-erdőhöz. Aztán megjött Flann Lewin családja is, miután megtámadták a tanyájukat. A fehérköpenyek elűzték a trallokokat, de így is leégett a csűr, és Flann úgy döntött, hogy ütött a távozás órája. Jac jó ember.

Ahogy közeledtek a tanyához, az emberek felismerték Tamot és Abellt. Mosolygó férfiak és asszonyok gyűltek köréjük, és szívélyesen üdvözölték az érkezőket, miközben azok leszálltak a nyeregből. Ezt látva a gyerekek is kirohantak a házból, nyomukban az asszonyokkal, akik eddig rájuk vigyáztak, meg a többiekkel, akik éppen a konyhából jöttek, és most tenyerüket sietve letörölték kötényükben. Minden nemzedékből akadt itt szép számmal. Itt volt az ősz hajú Astelle al'Seen, aki már csak görnyedten tudott járni, de mégis, a botját inkább arra használta, hogy félretaszítsa az útjába keveredő embereket. Egy pólyába kötött újszülött is akadt itt, akit egy sugárzó mosolyú, meglehetősen kövér, ifjú nő ringatott. Perrin pillantása végigsiklott a kövér, mosolygó asszonyon, de aztán úgy kapta vissza a fejét, mintha megégették volna. Amikor elhagyta a Folyóközt, Laila Dearn még karcsú leányzó volt, aki egymás után három fiút is halálra fárasztott a táncban. Csak a mosolya és a pillantása maradt változatlan. Volt idő, amikor arról álmodott, hogy Laila lesz a felesége, és a lány is viszonozta érzelmeit. Őszintén szólva tulajdonképpen a lány volt az, aki erőltette a kapcsolatot. Szerencsére túlságosan lekötötte az újszülött, és a mellette álló, még nála is kövérebb fickó, ahhoz, hogy túl sok figyelmet szenteljen Perrinnek. Perrin őt is felismerte: Natley Lewin. Akkor Laila ma már a Lewin család tagja. Különös. Hiszen Nat sosem tudott táncolni. Perrin hálát adott a Fénynek azért, hogy elkerülte ezt a sorsot, és Faile-t kezdte keresni.

Látta, hogy a lány unatkozva játszik Fecske kantárával, miközben a ló a vállához dörzsölte az orrát. Faile elismerő mosolyt vetett Wil al'Seen-re, a nemzetség egyik lovasdi tagjára, és Wil visszanevetett rá. Jóképű legény volt ez a Wil, egészen jóképű. Egy évvel talán idősebb lehetett Perrinnél, de olyan remekül nézett ki, hogy szinte már fiúsnak tűnt. Ha Wil eljött táncolni Emondmezőre, nem akadt lány, aki ne sóhajtozott volna utána. Akárcsak Faile most. Igaz, ő legalább nem vágyakozva sóhajtozott, de mosolya elég egyértelműnek tűnt.

Perrin odament hozzá, és a vállára tette a karját. Másik keze a fejsze fokán nyugodott.

– Hogy vagy, Wil? – kérdezte szélesen vigyorogva. Csak nem hagyja, hogy Faile azt higgye, Perrin féltékeny rá? Hiszen nem is volt féltékeny, igaz?

– Remekül, Perrin – Wil pillantása a fejszére tapadt, és arca elborult. – Nagyszerűen – anélkül, hogy még egyszer Faile-ra pillantott volna, odasietett a Verin körüli csoporthoz.

Faile Perrinre pillantott, csücsörített az ajkával, egy kézzel megragadta a fiú szakállát, és lágyan cibálni kezdte.

– Perrin, Perrin, Perrin – mormogta halkan.

A fiú nem igazán értette, mire gondol a lány, de okosabbnak tartotta, ha most nem kezd el kérdezősködni. Úgy tűnt, Faile maga sem képes eldönteni, hogy most mérgelődjön, vagy pedig... lehet, hogy magában mulatott Perrinen? Az tűnt a legjobbnak, ha Perrin nem mélyed el a témában.

Természetesen nem Wil volt az egyetlen, aki döbbenten vette észre Perrin szemét. A fiúnak úgy tűnt, hogy mindenki, legyen az fiatal vagy öreg, férfi avagy nő, összerezzent, magán érezve pillantását. Az öreg al'Seen asszonyság megbökte a fiút a botjával, és döbbenten tágra meresztette sötét, öreg szemét, amikor Perrin felkiáltott a fájdalomtól. Lehet, hogy az asszony azt gondolta, Perrin csak egy látomás. Mondani azonban senki sem mondott semmit.

A lovakat hamarosan bevitték az egyik istállóba. Tomas maga vezette be szürke hátasát, mivel az állat nem engedte, hogy bárki is a kantárjához nyúljon. A tetőn őrködő fiúkon kívül mindenki betülekedett a házba, ami most jócskán megtelt. A felnőttek két sorban álltak a nagy előszobában. A Lewinek és az al'Seen család tagjai össze-vissza álltak ott, tekintet nélkül a hovatartozásra vagy a tekintélyre. A gyerekek vagy az anyjuk karjában pihentek, vagy azok szoknyája mögül kukucskáltak elő. Az ajtókban is rengetegen álltak.

A vendégeknek erős teát hoztak, és párnázott, magas támlájú székeket. Verinnek és Faile-nak hímzett párnákat tettek rá. Verin, Faile és Tomas jelenléte nem kis izgalmat váltott ki a jelenlévőkből. Mindenki hangosan pusmogott, és úgy bámulták ezt a három jövevényt, mintha azok koronát viseltek volna, vagy mint akik arra készültek, hogy bűvésztrükkökkel szórakoztassák a jelenlévőket. A Folyóközben az idegenek mindig nagy feltűnést keltettek. Különösen a Tomas oldaláról lógó kard mozgatta meg az emberek fantáziáját. Ugyan suttogva beszélgettek, de Perrin gond nélkül meghallotta megjegyzéseiket. A kard errefelé szokatlan dolognak számított, legalábbis a fehérköpenyek érkezéséig. Tomast néhányan fehérköpenynek, míg mások nemesúrnak tartották. Egy kisfiú, aki a felnőtteknek még a derekáig sem ért, úgy vélte, Tomas egy őrző, de a felnőttek kinevették.

Mihelyt vendégei helyet foglaltak, Jac al'Seen odaállt a széles téglakandalló elé. A zömök, széles vállú férfi még al'Vere mesternél is kopaszabb volt, és az ő maradék haja is igencsak megőszült már. A kandalló párkányán, a háta mögött, két jókora ezüstkupa között egy óra ketyegett. Ebből egyértelműen kiderült, hogy igencsak jómódú gazda házába jöttek. Amikor felemelte a kezét, az emberek elnémultak. Ennek ellenére unokatestvére, Wit, aki majdnem úgy nézett ki, mintha az ikertestvére lett volna, csak éppen neki már egy szál haja sem maradt a fején és Flann Lewin, ez a csontos, ősz hajú, szikár férfi is rászisszent a családjára, hogy csituljanak már el.

– Mathwin asszony, Faile úrnő! – szólalt meg Jac, és kissé esetlenül meghajolt a két nő előtt. – Örömmel látjuk önöket otthonunkban, maradjanak, ameddig csak akarnak! Sajnos, figyelmeztetnem is kell, önöket. Ugye, jól ismerik azokat a nehézségeket, amelyekkel most szembesülnünk kell? Valószínűleg jobban tennék, ha azonnal továbbmennének Emondmezőre vagy Őrdombra, és ott is maradnak. Ezek a helységek túl nagyok ahhoz, hogy megtámadják őket. Igazából azt tanácsolnám, hogy hagyják itt a Folyóközt, de tudom, hogy a Fény Gyermekei senkit sem engednek át a Tarenen. Nem tudom, miért, de ez a helyzet.

– De hát annyi érdekes történetet lehet hallani vidéken! – mondta Verin pislogva. – Ha a faluban maradnék, nem lenne bennük részem – az aes sedai-nak, anélkül hogy hazudott volna, sikerült azt a benyomást keltenie, hogy régi történeteket gyűjteni jött a Folyóközbe, ugyanúgy, ahogyan azt Moiraine tette azelőtt, hosszú-hosszú ideje. Az asszony Nagy Kígyós gyűrűje övtáskájában lapult, bár Perrin kételkedett abban, hogy ezen a helyen bárki is ismerné a jelentését.

Elisa al'Seen lesimította fehér köpenyét, és Verinre mosolyodott. Noha hajába kevesebb ősz szál vegyült, mint a férjéébe, idősebbnek látszott Verinnél; anyáskodó arcát ráncok barázdálták. Valószínűleg azt gondolta, hogy valóban idősebb az aes sedai-nál.

– Igazán megtiszteltetés, hogy egy valódi tudóst üdvözölhetünk fedelünk alatt, mégis, Jacnak igaza van – jelentette ki határozottan. – Mi szívesen otthont adunk önnek, ha azonban elmegy, akkor menjen azonnal egy faluba! Az utazgatás manapság nagyon veszélyes! Ez önre is érvényes, hölgyem – fordult Faile felé. – A trallokok nem olyan teremtmények, akikkel védelmezőül alig néhány férfitől kísért nőnek ajánlatos szembenézniük.

– Majd gondolkodom rajta – felelte Faile nyugodtan. – Köszönöm a tanácsát – ezzel a lány éppolyan zavartalanul kortyolt a teájába, ahogyan Verin kinyitotta kis könyvét, és ismét írni kezdett bele. Az aes sedai csak annyi időre nézett fel, hogy rámosolyogjon Elisára, és ezt mormogta:

– Annyi érdekes történet kering vidéken!

Faile az egyik fiatal al'Seen lánytól vajas süteményt fogadott el, mire a lány pukedlizett, és iszonyúan elvörösödött. Eközben végig tágra nyílt szemmel csodálta Faile-t.

Perrin magában elvigyorodott. A zöld selyem utazóruhába öltözött nőről mindenki azt gondolta, hogy nemesi származású, és meg kell adni, Faile csodásan játszotta ezt a szerepet! A kislány valószínűleg nem csodálná annyira, ha tanúja volna Faile egyik dühkitörésének, amikor beszédstílusa nyugodtan vetekedhet a kocsisokéval.

Al'Seen asszony a fejét csóválva férje felé fordult. Nem úgy tűnt, mintha meggyőzte volna Faile-t és Verint. Jac Tomasra pillantott.

– Nem tudná meggyőzni őket?

– Én oda megyek, ahová ő parancsolja – felelte Tomas. Az őrző teáscsészével a kezében is úgy nézett ki, mint aki bármelyik pillanatban kész kardot rántani.

Al'Seen mester felsóhajtott, és Perrin felé fordult.

– Perrin, a legtöbbünk már találkozott veled Emondmezőn. Ismerünk téged. Legalábbis ismertünk, mielőtt tavaly elmenekültél. Nyugtalanító történeteket hallottunk rólad, bár gondolom, Tam és Abell nem lenne a társaságodban, ha ezek igazak volnának.

Flann felesége, Adine, ez a kövérkés, önelégült pillantású asszony, hangosan szipogott.

– Én Tamról és Abellről is hasonló meséket hallottam. És a fiaikról is, akik aes sedai-okkal menekültek el. Aes sedai-okkal! Tucatnyival! Mindannyian emlékeztek még, hogyan égették porrá Emondmezőt. Csak a Fény tudja, mit akarhattak! Úgy hírlik, az al'Vere lányt is elrabolták. – Flann lemondóan csóválta a fejét, és bocsánatkérő pillantást vetett Jacre.

– Ha hiszel ebben – mondta az asszonynak Wit szárazon –, akkor bármit képes vagy elhinni. Én két hete beszéltem Marin al'Vere-rel, és ő azt mondta nekem, hogy a lánya szabad akaratából ment el. És csak egyetlen aes sedai társaságában.

– Mire célozgatsz, Adine? – kérdezte Elisa al'Seen csípőre tett kézzel. – Na, ki vele! – hangja kihívóan csengett.

– Nem mondtam, hogy el is hiszem ezeket – tiltakozott Adine hevesen. – Csak annyit, hogy ezeket hallottam. Fel kell tenni bizonyos kérdéseket. A Gyermekek nyilván nem egy kalapból húzták ki ezt a három nevet.

– Ha egy kicsit elhallgatnál – felelte neki Elisa keményen –, akkor talán egy-két magyarázatot meg is hallhatnál.

Adine sebesen rendezgetni kezdte szoknyája ráncait, ám, bár magában mormogott valamit, ezúttal nem szólalt meg.

– Van még bárkinek mondanivalója? – kérdezte Jac alig leplezett türelmetlenséggel. Amikor senki sem jelentkezett, így folytatta: – Perrin, itt egyikünk sem hisz abban, hogy árnybarát lennél, ugyanúgy, ahogyan Tamról és Abellről sem hisszük el ugyanezt – szigorú pillantást vetet Adine-re, mire Flann átkarolta felesége vállát; a nő csendben maradt, száját azonban összeszorította. Jac mormogott valamit magában, mielőtt folytatta: – De akkor is, Perrin, szerintem jogunk van tudni, miért gondolják ezt rólatok a fehérköpenyek. Azzal vádolnak téged, Mat Cauthont és Rand al'Thort, hogy árnybarátok vagytok. Miért?

Faile dühösen kinyitotta a száját, ám Perrin intett neki, hogy maradjon csendben. A lány engedelmessége úgy meglepte a fiút, hogy egy pillanatig rámeredt, mielőtt válaszolt volna a kérdésre. Ez a lány beteg.

– A fehérköpenyeknek nem kell sok, al'Sheen mester. Ha az ember nem hajbókol és helyesel nekik, akkor könnyen árnybaráttá válhat a szemükben. Ha nem azt mondja vagy teszi, amit ők akarnak, akkor rögtön árnybarátnak nevezik. Azt nem tudom, Matről és Randről miért gondolják ezt – ez valóban igaz volt. Ha a fehérköpenyek tudnák, hogy Rand az Újjászületett Sárkány, az bőven elég volna nekik, de erről semmiképpen nem tudhattak. Mattel kapcsolatban pedig ő is teljesen összezavarodott. Ez biztosan Fain műve. – Ami engem illet, én megöltem néhányat közülük – legnagyobb csodálkozására, a körben felhangzó, halk sikoltások ellenére, Perrin még magában sem rezzent össze, és egy pillanatra sem ingott meg szándékában. – Meggyilkolták egy barátomat, és engem is megöltek volna. Ezt nem engedhettem meg nekik. Röviden erről van szó.

– Ezt meg tudom érteni – mondta Jac lassan. A folyóköziek még a trallokok fenyegetése közepette sem tudtak hozzászokni a gyilkolás gondolatához. Néhány évvel azelőtt egy asszony megölte a férjét, mert egy másik emberhez akart feleségül menni – ez volt az utolsó olyan eset, hogy bárki is erőszakos halált halt a Folyóközben. Perrin legalábbis nem tudott más esetről. Egészen a trallokok érkezéséig.

– A Fény Gyermekei – vélte Verin – egy dologhoz nagyon értenek: ahhoz, hogy egymás ellen uszítsanak olyan embereket, akik azelőtt egész életükben jó szomszédok voltak – a falusiak mind az aes sedai-ra figyeltek, és egy pillanattal később néhányan bólintottak.

– Úgy hallom, hoztak magukkal valakit – jegyezte meg Perrin. – Padan Faint, a házalót.

– Én is hallottam – helyeselt Jac. – Azt mondják, mostanában valami más néven hívatja magát.

Perrin bólintott.

– Ordeith néven. De akár Fain, akár Ordeith, ő valóban árnybarát. Maga ismerte be, hogy ő hozta ide tavaly Télestén a trallokokat. Most pedig a fehérköpenyekhez tartozik.

– Könnyen állíthatsz ilyesmit! – szólt közben Adine Lewin élesen. – Bárkit árnybarátnak nevezhetsz!

– Akkor most kinek hisz inkább? – kérdezte Tomas. – Azoknak, akik csupán néhány hete érkeztek, fogságba vetették az ismerőseiket, és leégették a tanyáikat? Vagy annak a fiatalembernek, aki itt nőtt fel?

– Nem vagyok árnybarát, al'Seen mester – mondta Perrin. – De ha azt akarja, hogy elmenjek, megteszem.

– Nem! – mondta gyorsan Elisa, és sokatmondó pillantást vetett a férjére. Adine-ra pedig fagyosan nézett, amitől az asszony zavarba jött. – Nem. Addig maradsz nálunk, amíg csak akarsz! – Jac habozott, de azután egyetértőn bólintott. A nő odament Perrinhez, kezét a fiú vállára tette, és lágyan így folytatta: – Őszinte részvétünk, Perrin. Apád jó ember volt. Anyáddal, ezzel a remek asszonnyal, barátnők voltunk. Tudom, ő is azt akarná, hogy velünk maradj. A Gyermekek csak ritkán járnak erre, és ha mégis felbukkannak, a fiúk a tetőről hamar észrevehetik őket ahhoz, hogy te időben elbújhass a padláson. Nálunk biztonságban leszel.

A nő komolyan gondolta, amit mondott. A lehető legkomolyabban. Amikor pedig Perrin al'Seen mesterre nézett, a férfi ismét bólintott.

– Köszönöm – felelte a fiú elszoruló torokkal. – De nekem... dolgom van. El kell intéznem pár dolgot.

A nő felsóhajtott, és gyengéden megpaskolta Perrin vállát.

– Hát persze. Csak ügyelj rá, hogy azok a dolgok ne juttassanak... szorult helyzetbe. Nos, legalább hadd bocsássunk utadra teli gyomorral!

Nem akadt a házban elég asztal, hogy mindenki leülhessen az ebédhez, ezért a birkaragus tányérokat egy-egy darab kenyérrel körbeadták, mindenkit figyelmeztettek, nehogy lecsöpögtesse az ételt, és az emberek ott ettek, ahol éppen ültek vagy álltak. Még be sem fejezték az ebédet, amikor az egyik fiú, kezében magasabb íjjal, mint ő maga, ugrott be a szobába. Perrin úgy gondolta, Win Lewin lehet, de ebben nem volt biztos, hiszen ebben a korban olyan gyorsan tudtak nőni a fiúk!

– Luc nagyúr közeledik – jelentette be a sovány fiú izgatottan. – Luc nagyúr az!

Harmincharmadik fejezet

A Minta új szövete

A nagyúr szinte abban a pillanatban követte a fiút. Magas, széles vállú, középkorú úr volt, kemény, szögletes ábrázattal és sötétvöröses hajjal, amely már őszült a halántékán. Sötétkék szeme kissé öntelten csillogott, ám az elegáns szabású, ujjain diszkrét aranyhímzéssel díszített kabátot és aranyszállal ékesített kesztyűt viselő férfi tényleg minden ízében nemesúrnak látszott. Kardjának hüvelyén is aranyberakás csillogott, ahogyan csizmájának hajtókáján is. Valahogy sikerült neki igen elegánsan belépni a házba. Perrin már első látásra megvetést érzett iránta.

Az al'Seen és a Lewin család valamennyi tagja egy emberként tódult az ajtóhoz, hogy üdvözölje a nagyurat. Férfiak, nők és gyerekek tolongtak előtte, pukedlizve meghajolva, és mind azt hajtogatták, milyen megtiszteltetés a Kürt egyik vadászától, hogy ellátogat hozzájuk. Borzasztóan izgatottnak tűntek. Egy nagyúr ebben a házban már önmagában is nagy eseménynek számított, ám most egy olyan személyt tisztelhettek köreikben, aki Valere legendás Kürtjének megkeresésére esküdött fel, úgyhogy érkezése már-már mesésnek tűnt. Perrin nem hitte, hogy a folyóköziek képesek bárkit is isteníteni, most azonban igen közel álltak ehhez.

Ez a Luc nagyúr pedig úgy fogadta rajongásukat, mintha az járna neki, talán még kevesellte is. Sőt, mintha fárasztotta volna a lelkesedés. A tanyasiak ezt láthatóan észre sem vették, vagy csak nem ismerték fel a nagyúr enyhén fáradt arckifejezését és leereszkedő mosolyát. Lehet, hogy egyszerűen azt hitték, minden nagyúr így viselkedik. Valóban, sokan így is viselkedtek, Perrint azonban bosszantotta, hogy az emberek – az ő népe – hogy megalázkodik a nagyúr előtt.

Amikor elült a hangzavar, Jac és Elisa bemutatták korábban érkezett vendégeiket – Tam és Abell kivételével, akik már nem először találkoztak a kürtvadásszal – chiendelnai Luc nagyúrnak. Elmesélték, hogy a nagyúr tanácsokkal látja el őket a trallokokkal szembeni védekezéshez, bátorítja őket, hogy ellenálljanak a fehérköpenyeknek, és álljanak ki magukért. A szoba többi részéből helyeslő mormogás hallatszott. Ha a Folyóköz valaha is királyt választana, Luc nagyúr biztosan maga mögött tudhatná az egész al'Seen és Lewin családot. Ezzel ő maga is pontosan tisztában volt. Önelégült arckifejezése azonban nem tartott sokáig.

Csak egy pillantást kellett vetnie Verin kortalan, sima arcára, és Luc nagyúr azonnal merev testtartást vett fel. Pillantása villámgyorsan a nő ujjaira siklott, ám ezt a többiek nem vehették észre. Gyorsan lehúzta hímzett kesztyűjét. Amilyen kövérkés és rosszul öltözött volt az asszony, akár egy falusi nő is lehetett volna, csakhogy a kürtvadász azonnal felismerte a kortalan aes sedai arcot, amikor találkozott egy ilyennel. Úgy tűnt, nem villanyozza fel a találkozás élménye. Bal szeme sarka megrándult, amikor al'Seen asszony így mutatta be az aes sedai-t:

– Mathwin úrnő, messzi földről érkezett tudós.

Verin félig álmodozva, a férfira mosolygott.

– Örvendek – mormogta. – A Chiendelna házba való? Az vajon hol lehet? Olyan határvidéki hangzása van.

– Nem olyan jelentős nemzetség – felelte gyorsan Luc, és óvatosan, kurtán biccentett. – Murandy ami azt illeti. Egy kisebb nemesi ház, de ősi – a férfi nem szívesen vette le tekintetét a nőről, hogy a többieknek is bemutatkozzon. Tomasra alig pillantott. Pedig tudnia kellett, hogy csakis ő lehet „Mathwin úrnő” őrzője, mégsem vett róla tudomást, olyan feltűnően, mintha ordította volna. Ez igen különösnek tűnt. Akármilyen jó kardvívó is Luc, azért egy őrzőt senki sem vehet semmibe. Micsoda önteltség! Ebben a férfiban tíz emberre való öntudat is akadt. Ezt azután Faile-lal szemben is bebizonyította.

Luc nagyúr nemcsak önelégült, de kifejezetten meleg mosolyt küldött a lány felé. Túlságosan is meleget és elismerőt. Mindkét kezével megragadta a lány kezét, és fölé hajolt, majd Faile szemébe nézve szinte megpróbálta átszúrni a lányt a tekintetével. Perrin először azt gondolta, Faile majd átnéz rajta, ehelyett azonban a lány hűvösséget színlelve, mégis pirulva viszonozta az úr pillantását, és enyhén biccentett.

– Magam is kürtvadász vagyok, jó uram – mondta enyhén elhaló hangon. – Ön itt szándékozik megtalálni?

Luc pislogott egyet, majd elengedte a lány kezét.

– Talán igen, hölgyem. Ugyan, ki tudhatja, hol rejtőzhet a Kürt? – Faile kissé meglepettnek, talán egy cseppnyit kiábrándultnak látszott, amikor a nagyúr ilyen gyorsan elveszítette lelkesedését.

Perrin megpróbált közömbös arcot vágni. Ha a lány vigyorogni akar Wil al'Seenre és pirulni egy ostoba uraság előtt, hát tegye. Bárhogyan bolondot csinálhat magából, ha úgy tetszik neki, akár minden, arra járó férfi előtt megjátszhatja magát. Szóval, Luc nagyúr azt szeretné tudni, hol van Valere Kürtje? Hát elrejtve a Fehér Toronyban, ott van! Perrin a legszívesebben a férfi szemébe vágta volna az igazságot, csak azért, hogy hallhassa, amint a kürtvadász a fogait csikorgatja tehetetlen dühében.

Ha azt lehet állítani, hogy Luc meglepődött azon, kik is az al'Seen ház vendégei, hát a Perrinnel való találkozáskor enyhén szólva különösen viselkedett. A fiú arcába nézve először meglepődött, majd szemében megdöbbenés csillant. Egy pillanattal később mindez eltűnt, és uraskodó fennhéjázás mögé rejtette érzéseit, csak a szeme sarkában lobogott továbbra is valami furcsa fény. Perrint csak az zavarta, hogy az egésznek nem volt értelme. Abban biztos volt, hogy nem sárga szeme döbbentette meg Lucot. Inkább mintha ez a fickó valahonnan ismerné őt, és meglepődött volna, hogy itt találkozik vele. Csakhogy Perrin még soha az életben nem találkozott ezzel a Luckal. Azt is le merte volna fogadni, hogy Luc tart tőle. Ennek semmi értelme.

– Luc nagyúr javasolta, hogy állítsuk a fiúkat a tetőre – újságolta Jac. – Így egyetlen trallok sem juthat közel, mert a fiúk azonnal jelzik.

– Mennyire azonnal? – kérdezte Perrin szárazon. Szóval, ez az uraság csak effajta tanácsokat tudott adni? – A trallokok úgy látnak a sötétben, akárcsak a macskák. Mielőtt a fiaik egyet nyikkanhatnának, ők már rég itt vannak, és berúgták az ajtót.

– Azt tesszük, ami telik tőlünk – mondta Flann kurtán. – Hagyd abba a rémisztgetést! Ne a gyerekek előtt! Luc nagyúr legalább hasznos tanácsokkal lát el. Ő itt volt, egy nappal azelőtt, hogy idejöttek a trallokok. Ellenőrizte, hogy mindenkit jól helyezzünk el. Vér és hamu! Ha ő nem lett volna, a trallokok mindannyiunkat meggyilkolnak!

Luc mintha meg sem hallotta volna a dicséretet. Perrint méregette lapos pillantásokkal, közben kesztyűjét babrálta, majd begyűrte őket kardjának arany farkasfej csattal díszített szíjába. Faile, szemöldökét ráncolva, szintén őt figyelte. A fiú azonban nem vett róla tudomást.

– Azt hittem, a fehérköpenyek mentették meg magukat, Lewin mester. Úgy tudtam, épp időben érkezett meg a fehérköpenyek őrjárata, hogy elzavarja a trallokokat.

– Nos, valóban megérkeztek – Flann beletúrt ősz hajába. – De Luc nagyúr... Ha a fehérköpenyek nem jöttek volna, akkor mi könnyen... Ő legalább nem próbál megrémíteni bennünket!

– Szóval, nem rémisztgeti magukat – mondta Perrin. – Engem viszont megrémítenek a trallokok. A fehérköpenyek pedig távol tartják őket. Már amikor tudják.

– Csak nem dicséri a fehérköpenyeket? – Luc hidegen nézett Perrinre, mintha gyenge pontot keresne rajta. – Mit gondol, ki a felelős a sárkányagyarakért az emberek ajtaján? Persze, sosem ők fogják a krétát, de azért ők állnak a dolgok mögött! Betörnek rendes emberek otthonába, vallatóra fogják őket, és választ sajtolnak ki, mintha csak a saját házukban tartózkodnának. Én azt mondom, ezek az emberek a maguk urai, nem pedig a fehérköpenyek kutyái, akiket bármikor lábhoz szólíthatnak. Csak járőrözzenek a vidéken – ez rendben is van –, a házak küszöbénél azonban álljanak meg, és csak hadd tudják meg, kinek a földjén járnak! Nekem ez a véleményem. Ha maga a fehérköpenyek kutyája kíván lenni, hát legyen, de ne próbálja ezeket a jó embereket is megfosztani a szabadságuktól!

Perrin farkasszemet nézett Luckal.

– Egyáltalán nem kedvelem a fehérköpenyeket. Fel akarnak engem akasztani, hát nem hallott róla?

A magas uraság pislogott, mintha még valóban nem hallott volna erről, vagy mintha elfelejtette volna lelkesedésében.

– Akkor hát mit javasol?

Perin hátat fordított a férfinak, és a tűzhely elé állt. Nem állt szándékában, hogy vitatkozzon Luckal. Hadd hallgassa mindenki, amit mond. Nos, most kétségtelenül mindannyian rá figyeltek. Elmondja, amit gondol, azzal vége.

– Maguk a fehérköpenyektől függenek, tőlük kell remélniük, hogy távol tartják a trallokokat, hogy időben ideérnek, mielőtt megindul a trallok támadás. De miért? Mert valamennyi férfi a saját tanyáját próbálja megvédeni, ahogy tudja, vagy ha erre nem képes, akkor megpróbál hozzá olyan közel maradni, amennyire csak lehetséges. Így, apró csoportokban, az ellenség olyan könnyen lecsipegethet bennünket, mint az érett szőlőt. Amíg ez a helyzet, amíg azért imádkozunk, hogy a fehérköpenyek távol tartsák a trallokokat, addig nincs más választásunk, mint hogy eltűrjük a faggatózásukat, hogy válaszokat csikarjanak ki. Tétlenül kell néznünk, hogy ártatlan embereket hurcoljanak el. Vagy tán akad itt bárki is, aki komolyan elhiszi, hogy Haral és Alsbet Luhhan árnybarátok? Vagy Natti Cauthon? Esetleg Bodewhin és Eldrin? – Abell úgy nézett körül a teremben, hogy senki sem mert volna igent mondani, de erre nem volt szükség. Még Adine Lewin is Perrinre figyelt. Luc a szemöldökét ráncolva hol Perrinre nézett, hol a tömeg reakcióját figyelte.

– Tudom, hogy nem kellett volna elvinniük Nattit és Alsbetet meg a többieket – mondta Wit –, de ezen már nem segíthetünk – vakarta meg kopasz fejét, és zavartan pillantott Abellre. – Kivéve persze, ha rávesszük őket, hogy engedjék el ezeket az embereket. Azóta senkit sem tartóztattak le, úgy hallottam.

– És azt hiszi, hogy ezzel vége? – kérdezte Perrin. – Valóban azt gondolja, hogy megelégszenek Cauthonékkal és Luhhanékkal? Azzal, hogy két tanyát felégettek? Vajon melyik lesz a következő? Lehet, hogy egy rossz szót szólnak, csak hogy egy példát mondjak. Lehet, hogy a trallokok helyett épp a fehérköpenyek vetnek majd fáklyát erre a házra. Vagy egyik éjjel felpingálják az ajtóra a sárkányagyart. Mindig is akadnak olyanok, akik elhiszik az efféle képtelenségeket – most sokan Adine-re néztek, aki behúzott nyakkal, kényelmetlenül fészkelődött a helyén. – Még ha meg is tehetik, hogy valahányszor egy fehérköpeny jár erre, belakatolják az ajtót, vajon így akarnak élni? Hát a gyerekeik? A trallokok, a fehérköpenyek hangulatától függenek, és mindazokétól, akik erősek. Pincékben kell rejtőzködniük, remélve, hogy az egyik veszett kutya majd megvédi magukat a másiktól, remélve, hogy nem osonnak be a sötétben patkányok, hogy megmarják magukat!

Jac aggódva nézett össze Flannel és Wittel meg a többi férfival, majd lassan megkérdezte:

– Ha azt állítod, hogy helytelenül cselekszünk, akkor mi az, amit javasolsz?

Perrin nem számított erre a kérdésre – biztos volt benne, hogy szavaival feldühíti a többieket –, de azért folytatta mondanivalóját:

– Gyűjtsék össze az embereket. Gyűjtsék össze a birkákat és teheneket, a csirkéiket, mindent. Tereljék őket össze, és vigyék oda, ahol biztonságban lehetnek. Emondmezőre. Vagy Őrdombra, hiszen az közelebb fekszik, bár ezzel közvetlenül a fehérköpenyek szeme elé kerülnének. Amíg itt húsz, ott ötven ember van együtt, addig a trallokok azt csinálnak magukkal, amit akarnak. Ha viszont több százan gyűlnénk össze, akkor már volna esélyünk, mégpedig olyan esély, amelynek nem feltétele, hogy fehérköpenyek előtt hajlongjunk – ez a mondat már meghozta a kitörést, amire Perrin korábban számított.

– Mi? Hogy teljesen hagyjam sorsára a tanyámat? – kiáltott fel Flann, és vele egy időben Wit is így szólt:

– Te teljesen megőrültél!

Egymás szavába vágva üvöltöztek a férfiak.

– Hogy menjünk Emondmezőre? Már ahhoz is túl messze vagyok, hogy naponta ellenőrizhessem a szántót!

– Már mindent felver a gaz!

– Ha megjön az esős időszak...

– ...az újjáépítés...

– A dohány megrohad...

– ...a birkanyírás...

Perrin öklével a kandalló párkányára csapott, ami elhallgattatta a többieket.

– Eddig nem láttam, hogy egyetlen földet is letapostak vagy felégettek volna, de házakat és pajtákat sem gyújtottak fel, csak ha laktak benne. A trallokoknak emberek kellenek! És mi van, ha emberek nélkül is felégetik a javakat? Új növényeket lehet vetni. A követ, a habarcsot, a fát lehet pótolni. De vajon ezt helyre lehet állítani? – A fiú Laita csecsemőjére mutatott, mire az asszony a kebléhez szorította a gyereket, és olyan dühösen nézett Perrinre, mintha ő maga fenyegetné a kicsit. Mégis, a férje és Flann felé küldött pillantásába félelem vegyült. A termet zavart mormogás töltötte meg.

– Elmenni – morogta Jac a fejét csóválva. – Hát, nem is tudom, Perrin.

– Maguknak kell eldönteni, al'Seen mester. A föld akkor is itt lesz, amikor visszajönnek. Azt nem vihetik el a trallokok. Gondoljon bele, érvényes-e ugyanez a családjára is!

A mormogásból hangzavar lett. Az asszonyok, kötényüknél egy-két gyerekkel, férjeiket győzködték. Azok meg sem próbáltak vitatkozni.

– Érdekes terv – jegyezte meg Luc Perrint figyelve. Arcáról nem lehetett leolvasni, vajon tetszett-e neki a dolog. – Majd meglátjuk, mi lesz belőle. Most pedig, al'Seen mester, nekem mennem kell. Csak azért néztem be, hogy lássam, hogy vannak – Jac és Elisa kikísérték az uraságot, a többiek azonban túlságosan el voltak foglalva saját vitájukkal, minthogy figyeljenek rá. Luc összeszorított ajkakkal távozott. Perrin ebből gyanította, hogy távozni is olyan feltűnően szokott, ahogyan érkezni.

Jac az ajtótól egyenesen Perrinhez lépett.

– Vakmerő a terved. Be kell ismernem, nem vagyok oda a gondolatért, hogy itt hagyjam a tanyámat, de amit mondasz, annak van értelme. Nem tudom viszont, hogy mit hoznak ki ebből a fehérköpenyek. Gyanakvó fickóknak látszanak. Lehet, hogy még azt gondolnák, hogy ellenük szervezkedünk, ha mindannyian összegyűlünk.

– Hadd gondolják! – vélte Perrin. – Egy falu, teli emberekkel, már megfogadhatja Luc tanácsát, és akkor megmondhatják nekik, hogy törődjenek a maguk dolgával, valahol másutt. Vagy jobb ötletnek tartja, hogy sebezhetők maradnak, csak hogy megmaradjon a fehérköpenyek jóindulata?

– Nem. Nem. Értem, mire gondolsz. Meggyőztél. És úgy tűnik, a többieket is.

Ez Perrinnek is így tűnt. A vita zaja kezdett elülni, de csak azért, mert láthatóan megegyeztek. Még Adine is belátta az igazát, hiszen már utasította is a lányait, hogy azonnal csomagoljanak. Sőt, elismerően Perrin felé biccentett.

– Mikor akarnak indulni? – kérdezte Perrin Jacet.

– Azonnal, ahogy mindenki elkészül. Estig elérjük Gaelin tanyáját az Északi útnál. Majd elmondom Jonnak is, amit mondtál, és mindenki másnak, útban Emondmező felé. Ott mégis jobb lesz, mintha Őrdombra mennénk. Ha ki akarunk kerülni a trallok veszedelemből, de a fehérköpenyek gyámkodása alól is, akkor jobb, ha nem vagyunk az orruk előtt – Jac egyik ujjával megvakarta hajának keskeny sávját. – Perrin, nem hiszem, hogy a Gyermekek bántanák Natti Cauthont és a lányokat, vagy Luhhanékat, de azért aggódom miattuk. Ha például tényleg azt hiszik majd, hogy ellenük szervezkedünk, hát ki tudja...?

– Ki akarom szabadítani őket, amilyen hamar csak lehet, al'Seen mester. És bárki mást is, akit a fehérköpenyek elhurcolnak, ha már itt tartunk.

– Ez vakmerő ötlet – ismételte magát Jac. – Nos, legjobb, ha ösztökélni kezdem az embereket, ha napnyugtáig Jonhoz akarunk érni. A Fény kísérjen, Perrin!

– Nagyon vakmerő ötlet – szólalt meg Verin, aki azonnal odalépett, amikor al'Seen mester elment, hogy kiadja utasításait a szekerek előhozatalára, hogy az emberek felpakolhassák rájuk az ingóságaikat. Az asszony fejét fél oldalra döntve, érdeklődve figyelte Perrint, mellette pedig Faile ugyanígy tett. A lány úgy nézett, mintha most látná először a fiút.

– Nem tudom, miért nevezi mindenki vakmerőnek – felelte Perrin. – Mármint a tervemet. Ez a Luc csupa ostobaságot beszélt. Hogy dacoljanak a fehérköpenyekkel, amikor idejönnek. Hogy állítsanak fiúkat a tetőkre trallokokat figyelni. Ezekkel nem lehet elhárítani a veszélyt. Én csak annyit tettem, hogy erre felhívtam a figyelmüket. Már az elején így kellett volna tenniük. Ez a férfi... – nem mondta ki, hogy ez a Luc idegesítette. Hiszen Faile is ott állt. Még félreértené...

– Hát persze – jegyezte meg Verin halkan. – Eddig még nem láttam, hogyan működik. Vagy ha láttam is, nem tudtam, hogy az.

– Miről beszél? Minek a működését?

– Perrin, amikor ideérkeztünk, ezek az emberek készek voltak minden áron itt maradni. Te észre térítetted őket, és felkeltetted bennük az érzelmeket, de gondolod, hogy ugyanez nekem is sikerült volna, vagy Tamnak, esetleg Abellnek? Vagy bármelyikünknek, hiszen tudod, milyen makacs emberek a folyóköziek! Nem. Te megváltoztattad az események folyását, amelyek nélküled meghatározott irányba tartottak volna a Folyóközben. Pedig csak néhány szót szóltál, talán... dühödben! A ta'verenek tehát valóban saját maguk köré kényszerítik a Mintában mások szálait! Lenyűgöző! Remélem, Randet is lesz alkalmam még egyszer megfigyelni!

– Akármi is legyen az oka – mormogta Perrin –, ez a helyes út. Sok ember egy helyen, sokkal biztonságosabb.

– Hát persze. Rand megszerezte a kardot, igaz?

A fiú a homlokát ráncolta, de nem látta okát, hogy ne mondja el a nőnek. Hiszen Verin tudott Randről, és azt is tudta, mit jelent Tear.

– Igen.

– Perrin, vigyázz Alannával!

– Hogyan? – Az aes sedai állandó témaváltásai kezdték összezavarni a fiút. Különösen, amikor olyasmiről kezdett beszélni, ami már Perrinnek is eszébe jutott, de eddig azt gondolta, az asszony elől sikerült eltitkolnia. – Miért?

Verin arca meg sem rezzent, sötét szemében azonban hirtelen kigyúlt a fény.

– A Fehér Toronyban többféle... szándék létezik. Nem mind rossz, semmi esetre sem, de néha nem lehet eldönteni, csak amikor már késő. És még a legjobb szándékúak is gyakran hagyják, hogy a szövetben néhány szál elszakadjon, hogy a kosárfonásban néhány vessző eltörjön, és akkor máris nem sikerül a kosár. Egy ta'veren pedig nagyon hasznos szál lehet bármilyen tervben – a nő hirtelen zavarba jött a körülötte sürgölődő emberek látványától, mintha most is inkább a könyvek vagy saját gondolatainak világában járna, mint a valós életben. – Te jó ég! Al'Seen mester aztán nem vesztegeti az idejét! Lehet, hogy még arra sem lesz embere, hogy elővezettesse a lovainkat!

Faile megborzongott, amikor a Barna nővér elment.

– Az aes sedai-ok néha olyan... kellemetlen érzést tudnak nekem okozni – mormogta.

– Kellemetlen érzést? – kérdezte Perrin. – Engem a legtöbbször halálra rémítenek!

A lány halkan felnevetett, és játszani kezdett a fiú kabátgombjaival, közben áthatóan nézett a ruhára.

– Perrin, én... olyan... ostoba voltam!

– Hogy érted? – A lány felnézett rá – közben majdnem kitépte a kezében tartott gombot –, mire a fiú még gyorsan hozzátette: – Te vagy a legkevésbé ostoba ember, akit ismerek – összezárta fogait, nehogy kicsússzon a száján: „legalábbis általában”, és amikor Faile elmosolyodott, ennek igen megörült.

– Nagyon szép tőled, hogy ezt mondod, de valóban ostobán viselkedtem – a lány megpöckölte a kabátgombot, majd a kabátot kezdte igazgatni, amelynek erre egyáltalán nem volt szüksége. Lesimította a hajtókáit – teljesen simák voltak anélkül is. – Olyan bolond voltál! – folytatta a lány kissé túlságosan is gyorsan –, csak, mert az a fiú rám nézett! Pedig tényleg, ő annyira kisfiús, egyáltalán nem hasonlít rád... Szóval, azt gondoltam, kicsit féltékennyé teszlek... csak egy kicsikét... azzal, hogy úgy teszek... csak színleg... mintha Luc nagyurat vonzónak tartanám. Nem kellett volna. Meg tudsz érte bocsátani?

Perrin megpróbálta különválasztani az akadozó mondatokat. Az jólesett neki. De vajon miért pirult el?

– Hát persze, hogy megbocsátok – felelte. A lány szemében veszélyes fények gyúltak. – Úgy értem, nincs mit megbocsátani. – Ha lehet, az a fény most még forróbban égett. Mégis, milyen válaszra számít a lány? – És te megbocsátasz nekem? Amikor megpróbáltalak elriasztani, olyan dolgokat mondtam, amiket nem kellett volna. Megbocsátasz érte?

– Miért, mondtál bármit, amit meg kellene bocsátanom? – kérdezte a lány behízelgően, és Perrin ekkor már tudta, hogy komoly bajban van. – El sem tudom képzelni, mi lehet az, de majd megfontolom.

Hogy megfontolja? Faile most nagyon úgy beszélt, mint egy nemeshölgy. Talán az apja valami uraságnál dolgozik, ott leste el, hogyan beszélnek az úrhölgyek. Perrinnek fogalma sem volt, mire gondol a lány. Abban azonban biztos volt, hogy nem is akarja kitalálni.

Megkönnyebbülten lendült fel Fürge hátára, miközben a szekereket már kezdték megpakolni, és az emberek épp azon vitatkoztak, mit vihetnek magukkal és mit nem, a gyerekek pedig a csirkéket és libákat kergették, hogy megkötözve lábukat, feltegyék azokat is a szekerekre. A fiúk már kelet felé vezették a lábasjószágot, mások meg a birkákat terelték be a legelőkről.

Faile semmi célzást nem tett arra, amiről bent beszéltek. A fiúra mosolygott, és összehasonlította, hogyan tartják a birkákat itt, és Saldaeában, és amikor a lányok egy csokor piros mezei virágot hoztak neki, megpróbált néhányat Perrin szakállába fonni, és kacagott a fiú tiltakozásán. Egyszóval, majd kiugrasztotta a fiút a bőréből. Perrin arra gondolt, hogy újabb beszélgetésre lesz szüksége Cauthon mesterrel.

– A Fény áldása kísérjen! – mondta neki al'Seen mester ismét, amikor készen álltak az indulásra. – És vigyázz a fiúkra!

Négy fiatalember úgy döntött, hogy velük tart olyan lovakon, amelyek még Tam és Abell hátasainak sem értek a nyomukba. Perrin nem egészen értette, miért neki kellene vigyáznia rájuk. Hiszen mindketten idősebbek voltak nála, ha nem is sokkal. Egyikük Wil al'Seen volt, unokatestvérével, Bannel, Jac egyik fiával, aki már teljes mértékben kivette részét a családi ügyekből, és velük jött még Tel és Dannil Lewin, akik ugyan Flann unokaöccsei voltak, de annyira hasonlítottak rá, hogy akár a fiai is lehettek volna. Perrin megpróbálta lebeszélni őket arról, hogy hozzájuk csatlakozzanak, különösen, amikor azt a szándékukat is kifejezték, hogy segíteni akarnak Cauthonék és Luhhanék kiszabadításában. Látszott, hogy úgy képzelik el a dolgot, egyszerűen belovagolnak a Gyermekek táborába, és felszólítanak mindenkit a hazatérésre. Ezek túl sokszor hallgatták a mutatványosok meséit. Túl sokat figyeltek a Luc-féle bolondokra. Perrin gyanította, hogy Wilnek, bár a fiú megpróbált úgy tenni, mintha Faile nem is létezne, más oka is volt rá, a többiek viszont puszta ostobaságból gondolkodtak így.

Senki más nem ellenkezett. Tam és Abell csak amiatt aggódtak, hogy mindenki tud-e bánni az íjjal, és képes-e nyeregben maradni. Verin csak figyelt, és néha feljegyzett valamit kis könyvébe. Tomas mulatott a fiúkon, Faile pedig mezei virágokból koszorút font, mint kiderült, Perrinnek. A fiú felsóhajtott, és nyeregkápájára akasztotta a koszorút.

– Vigyázok rájuk, ahogy tudok, al'Seen mester – ígérte.

Egymérföldnyire az al'Seen tanyától már-már arra gondolt, egyet-kettőt otthagy közülük, amikor hirtelen Gaul, Bain és Chiad bukkant elő egy bozótosból, és utánuk futottak, hogy csatlakozzanak a csapathoz. Wil és barátai az aielekre pillantottak, majd nyilakat illesztettek a húrra; az aielek pedig, anélkül hogy lassítottak volna tempójukon, készenlétbe helyezték lándzsáikat, és elkendőzték arcukat. Beletellett néhány percbe, míg minden tisztázódott. Gaul és a két Hajadon óriási tréfának gondolták, amikor megértették, hangosan kacagtak, ami a Lewin és al'Seen fiúkat legalább annyira felkavarta, mint az a tény, hogy aielekkel állnak szemben, akik közül ráadásul kettő nő. Wil rámosolygott Bainre és Chiadra, a két nő azonban csak összenézett, és kurtán biccentett. Perrinnek fogalma sem volt, mi folyik, de úgy döntött, hogy nem is törődik vele, amíg Wil nem próbálja meg elmetszetni a saját torkát. Elég lesz akkor beavatkozni, ha az egyik aiel lány előhúzza a kését. Talán ebből Wil majd tanul egy-két dolgot arról, mikor kell vigyorogni, és mikor nem.

Perrinnek az volt a terve, hogy minél előbb elérjék Őrdombot, ám olyan egymérföldnyire az al'Seen tanyától meglátott egy füstölgő kéményű, másik tanyát. Tam elég messzire vezette őket onnan, hogy az alakokat csak homályosan lássák. Legalábbis a többiek. Perrin jól ki tudta venni a gyerekeket az udvaron. A legközelebbi szomszédjuk pedig Jac al'Seen volt. A mai napig. A fiú habozott, majd Fürgét a tanya felé irányította. Valószínűleg semmi haszna nem lesz, de meg kellett próbálnia.

– Mit csinálsz? – kérdezte Tam a szemöldökét ráncolva.

– Nekik is hasonló tanácsot szeretnék adni, mint al'Seen mesternek. Csak egy perc.

Tam bólintott, és a többiek is vele mentek. Verin elgondolkodva figyelte Perrint. Az aielek nem sokkal a tanya előtt északnak fordultak, hogy ott várják be a többieket. Gaul a Hajadonoktól valamivel távolabb futott.

Perrin nem ismerte a Torfinn családot, és azok sem őt, mégis, legnagyobb meglepetésére, miután az idegenek érkezése fölött kerekedett izgalom némileg lecsitult, és abbahagyták Tomas, Verin, meg Faile bámulását, hallgattak a fiúra, és azonnal lovakat kötöttek két szekér, meg két magas kerekű kocsi elé, még mielőtt a többiek folytatták volna útjukat.

Még három alkalommal álltak meg, amikor útjuk tanyák közelében vezetett el, egyszer öt, egymás mellé épült ház csoportjára is rábukkantak. Mindig ugyanúgy történt minden. Az emberek először tiltakoztak, hogy nem hagyhatják csak úgy ott a tanyát, Perrinék mégis, minden alkalommal úgy távozhattak, hogy a tanyasiak már javában csomagoltak, és terelték össze az állatokat.

Más is történt. Perrin nem tudta megakadályozni, hogy Wil és unokatestvére, vagy a Lewin fiúk beszéljenek a fiatalemberekkel a tanyákon, így a csapat tizenhárom új taggal bővült, a Torfinn, az al'Dai, az Ahan és a Marwin családból csatlakoztak hozzájuk az íjakkal felszerelt, rossz pónikon, ekevonó lovakon ülő fiúk, mind lelkesen a gondolattól, hogy kiszabadíthatják a fehérköpenyek foglyait.

Ez persze nem ment ilyen egyszerűen. Wil és az al'Seen tanyáról érkezett többiek méltánytalannak találták, hogy Perrin figyelmeztette a fiúkat az aielek jelenlétéről, és ezzel elrontotta a mulatságot, amit akkor vártak, amikor az újonnan csatlakozottak először találkoznak az aielekkel. Perrin ízléséhez képest így is túlzottan összerezzentek, amikor végül valóban összetalálkoztak velük, és ahogy minden egyes bokrot megbámultak, meg minden fát, az világossá tette, hogy azt hiszik, még több aiel is jár a közelben, függetlenül attól, mit mondtak a többiek. Wil először megpróbált dirigálni a Torfinn fiúknak és a többieknek, azon az alapon, hogy ő csatlakozott először Perrinhez – legalábbis az elsők egyikeként, ismerte be, amikor Ban és Lewinék csúnyán néztek rá –, míg a többiek csak később jöttek.

Perrin ennek úgy vetett véget, hogy két, nagyjából azonos létszámú csoportra osztotta őket, az élükre pedig Dannilt és Bant nevezte ki, bár emiatt az elején támadt egy kis morgolódás. Az al'Dai fiúk úgy gondolták, a vezetőket életkoruk alapján kellene kiválasztani – Billi al'Dai egy évvel idősebb volt a legidősebb fiúnál is –, míg mások Hu Marwint jelölték, mondván, hogy ő a legjobb nyomkereső, megint mások Jaim Torfinnt, mivel a legjobban tud célozni, míg Kenley Ahan már sokszor járt Őrdombon, mielőtt a fehérköpenyek befészkelték magukat, úgyhogy jól kiismeri magát a faluban. Láthatóan valami játéknak tekintették az egészet. Tell kijelentése, hogy megszervezik az ellenállást, még többször megismétlődött.

Perrin végül mérgesen rájuk förmedt, ráparancsolva mindenkire, hogy maradjanak nyugton.

– Ez nem valami játék, nem a Télestén szándékozunk táncolni! Azt teszitek, amit mondok, vagy mehettek haza! Egyébként sem tudom, mi hasznotokat vegyem, és nem áll szándékomban megöletni magam, csak mert ti azt hiszitek, tudjátok, mit csináltok! Most pedig sorakozzatok fel, és fogjátok be a szátokat! Olyanok vagytok, mintha a Nőkör jönne össze egy szekrényben!

A fiúk engedelmeskedtek, és Ban meg Dannil mögött, két sorban felálltak. Wil és Billi ugyan komoran a homlokukat ráncolták, de azért nem ellenkeztek hangosan. Faile elismerően bólintott Perrin felé, ahogy Tomas is. Verin, arcán megfejthetetlen kifejezéssel, csak figyelt. Semmi kétség, a ta'veren működését látta az egészben. Perrin nem látta értelmét, hogy elmondja az aes sedai-nak, csupán egy shienari ismerősét próbálta utánozni, egy Uno nevű katonát, bár utóbbi valószínűleg sokkal csúnyább szavakat használt volna.

Ahogy közeledtek Őrdomb felé, most már sűrűbben tünedeztek fel a tanyák, majd egész házcsoportokká váltak, míg végül beértek egy útra, amely úgy nézett ki, mint az emondmezei, sövénnyel vagy kőfallal szegélyezett, járdára és kocsiútra osztva. Még így is, hogy közben négy tanyán megálltak, világosban értek a faluhoz. A férfiak még a földeken dolgoztak, a fiúk épp éjszakára terelték haza a birkanyájat a legelőről. Ezekben a napokban senki sem merte kint hagyni az állatait.

Tam azt javasolta Perrinnek, hogy hagyják abba az emberek figyelmeztetését, amibe a fiú, vonakodva bár, de beleegyezett. Innen már mindenki Őrdomb felé kerekedne fel, amellyel felhívnák magukra a fehérköpenyek figyelmét. Húszegynéhány ember együtt, amint a falu felé lovagolnak, már így is eléggé szemet szúrt, bár a legtöbben túlságosan elfoglaltak voltak ahhoz, hogy törődjenek velük. Előbb-utóbb úgyis túl kell esni rajta, és minél előbb, annál jobb. Amíg a nép vidéken marad, a fehérköpenyek védelmére szorul, és ha a Gyermekek megvetik itt a lábukat, akkor szerzeményüket nem fogják feladni.

Perrin továbbra is éles szemmel figyelte, nem bukkannak-e fel a fehérköpenyek járőrei, de egy porfelhőtől eltekintve, amely az Északi úton délre tartott, senkit sem látott. Egy idő után Tam azt javasolta, hogy szálljanak le lovukról, és vezessék kantáron az állatokat. Gyalog kevesebb eséllyel láthatták meg őket, és a sövények, meg az alacsony kőkerítések némileg takarták az embereket.

Tam és Abell ismertek egy bozótost, ahonnan remekül meg lehetett figyelni a fehérköpenyek táborát, egy tölgyfával, bükkel és bőrlevelűekkel körülvett, három-négy leshelyből álló, Őrdombtól mindössze egymérföldnyire, délnyugatra fekvő hely volt ez, amely egy nyílt tér felett feküdt. Dél felől, sietve közelítették meg ezt a helyet. Perrin remélte, senki sem látta meg őket, amint bemennek a bokrok közé, és senki sem gondolkozik el rajta, mit is kereshetnek ott.

– Maradjatok itt! – mondta Wilnek és a többi fiatalnak, akik épp hátasaikat próbálták az ágakhoz kötni. – Tartsátok készenlétben az íjakat, és álljatok készen, hogy elmenekülhessetek, ha kiáltok. De amíg a hangomat nem halljátok, addig ne mozduljatok! Ha pedig bárki is hallat egy hangot, annak úgy szétkalapálom a fejét, mint egy üllőt! Azért vagyunk most itt, hogy megfigyeljük a tábort, nem azért, hogy magunkra uszítsuk a fehérköpenyeket azzal, hogy úgy trappolunk itt, mint a vak bölények – a fiúk idegesen tapogatták íjaikat, de bólintottak. Talán most kezdett nekik derengeni, mit is tesznek éppen. A Fény Gyermekei bizonyára nem vennék jó néven, ha felfegyverzett folyóközieket találnának az erdőben, csapatokba szerveződve.

– Te voltál már katona? – kérdezte Faile mély hangon, tűnődve. – Apám néhány... testőre szokott így beszélni.

– Kovács vagyok – nevetett fel Perrin. – Én is csak hallottam, hogyan beszélnek a katonák. De úgy tűnik, hatásos – még Wil és Billi is idegesen kémleltek, és vigyáztak, hogy meg se mozduljanak.

Faile-lal együtt egyik fától a másikig lopakodva követték Tamot és Abellt, oda, ahol az aielek már korábban lekuporodtak, a bozótos északi szélén. Verin is ott volt, persze, Tomas kíséretében. A bokrok szélén egy réteg levél eléggé takart ahhoz, hogy ne lássák meg őket, mégis, könnyedén meg lehetett figyelni mögülük a fehérköpenyek táborát.

A tábor úgy terült el Őrdomb lábánál, mintha maga is egy falu volna. Emberek százai, némelyik páncélban, jártak-keltek a fehér sátrak egyenes sorai között. A lovakat épp lenyergelték és megabrakoltatták, ami mutatta, hogy a járőrök visszatértek a szolgálatból, míg körülbelül száz lovas katona kettős oszlopa – mindannyian gyakorlottan és egyszerre mozogva, kopjáikat egyforma szögben tartva –, ügetésben a Vízierdő felé indult. A tábor körül bizonyos időközönként fehér köpenyt viselő őrök járkáltak föl-alá, kopjáikat lándzsaként a vállukra vetve. Fényes sisakjuk ragyogott a lemenő nap fényében.

Perrin fülét most valami dübörgés ütötte meg. Jó messze, nyugaton húsz lovas bukkant fel, akik Emondmező irányából a sátrak felé vágtattak. Épp arról, amerről Perrinék érkeztek. Ha csak egy kicsivel lassabban haladnak, akkor biztosan észrevették volna őket. Kürt rivallt fel, mire a tábor lakói a tábortüzek felé indultak.

Az egyik szélen, a többitől elkülönülve, egy sokkal kisebb tábort vertek fel. A sátrak itt hevenyészve álltak. Némelyik rögzítőkötél petyhüdten lógott. Akárki is lakott is, mostanra már elhagyta táborhelyét. Csupán néhány, rövid kantárszárra kötött, a farkával legyeket csapkodó ló mutatta, hogy egyáltalán maradtak itt lakók. De biztosan nem fehérköpenyek voltak. A Fény Gyermekei túl pedánsak voltak ahhoz, hogy ilyen táborban lakjanak.

A bozótos és a két sátortábor között egy füves, vadvirágokkal benőtt síkság terült el. A helyi gazdák valószínűleg legelőnek használták. Persze, csak régebben. Ez eléggé sík vidéknek tűnt. Ha a fehérköpenyek olyan gyorsan ügetnek, mint az a járőr, akkor egy perc alatt átérnek rajta.

Abell a másik tábor felé mutatott.

– Látod azt a sátrat, ott, középen, amelyiknek mindkét szélén egy-egy őr áll? Ki tudod venni? – Perrin bólintott. A lenyugvó nap hosszú árnyakat vetett keleti irányba, de a fiú azért még mindig jól látott. – Nos, ott tartják fogva Nattit és a lányokat. Meg Luhhanékat is. Láttam őket, amint kijöttek, majd visszamentek. Egyszerre mindig egyet engedtek ki, és csak egy őr felügyelete alatt, még az árnyékszékre is.

– Háromszor próbáltunk besurranni – vette át a szót Tam –, de a tábort körben nagyon őrzik. Legutóbb épp hogy csak sikerült elmenekülnünk.

Ez olyan lesz, mintha valaki hangyabolyba akarná dugni a kezét anélkül, hogy megcsípnék. Perrin, íját keresztbe fektetve az ölében, leült az egyik bőrlevelű fa tövébe.

– Ezen egy kicsit gondolkoznom kell. Al'Thor mester, letáboroztatná Wilt és a többieket? Gondoskodjon arról is, hogy senki se meneküljön haza! Nehogy fejvesztve az Északi út felé rohanjanak, hogy azután félszáz fehérköpenyt kapjunk a nyakunkba! Ha valamelyikük gondolt rá, hogy hozzon magával ételt, kérem, gondoskodjon arról, hogy egyenek valamit. Ha menekülnünk kell, lehet, hogy az egész éjszakát nyeregben kell töltenünk.

Perrin hirtelen ráébredt, hogy éppen parancsokat osztogat, amikor azonban megpróbált emiatt mentegetőzni, Tam elvigyorodott, és így felelt:

– Perrin, hiszen már Jac házában átvetted a parancsnokságot! Nem ez az első alkalom, hogy egy ifjabb férfi parancsainak engedelmeskedem, aki azonban pontosan tudja, mit kell tenni.

– Tényleg jó vagy, Perrin! – biztosította Abell, mielőtt a két idősebb férfi eltűnt a fák között.

Perrin döbbenten megvakarta a szakállát. Hogy átvette a parancsnokságot? Most, hogy belegondolt, sem Tam, sem Abell nem döntöttek igazán semmiben, mióta eljöttek az al'Seen tanyáról, legfeljebb elmondták a véleményüket, majd rábízták a döntést. És azóta egyikük sem nevezte „fiúnak”.

– Érdekes – szólalt meg Verin. Könyvecskéjét a kezében tartotta. A fiú azt kívánta, bárcsak alkalma lenne elolvasni, amit a nő jegyzetelt.

– Azért jött, hogy megint figyelmeztessen, ne legyek ostoba? – kérdezte.

Válasz helyett a nő elgondolkodva így szólt:

– Ám még érdekesebb lesz látni, mit teszel ezután. Azt nem mondhatom, hogy a világot forgatod ki az alapjaiból, mint Rand al'Thor, a Folyóköz azonban kétségtelenül mozgásba lendült. Kíváncsi vagyok, tudod-e, milyen irányba mozgatod?

– Én csupán ki akarom szabadítani Luhhanékat és Cauthonékat – felelte a fiú dühösen. – Ez minden! – A trallokokról nem beszélt. Fejét visszatámasztotta a bőrlevelű fa törzséhez, és behunyta a szemét. – Csak azt teszem, amit tennem kell. A Folyóköz pedig oda kerül vissza, ahol mindig is volt.

– Én is így gondolom – felelte Verin.

Perrin hallotta, amint az aes sedai távozik, mögötte pedig Tomas is. A cipellő és a csizma egyaránt halkan lépett a tavalyi avaron. A fiú kinyitotta a szemét. Faile a két ember után bámult, és nem látszott különösebben vidámnak.

– Nem fog békén hagyni – mormogta. A vadvirágokból font koszorú, amelyet a fiú a nyeregkápájára akasztott, most a lány kezében himbálódzott.

– Az aes sedai-ok sosem hagynak békén – felelte a lánynak.

Faile kihívóan a szemébe nézett.

– Gondolom, ma éjjel megpróbálod kiszabadítani őket.

Valóban most kellett megkísérelni. Hiszen figyelmeztette a tanyasiakat, és a nép mostanra tudta, hogy visszajött közéjük. Talán a fehérköpenyek nem bántanák foglyaikat. Talán. Annyira bízott a fehérköpenyek jó szívében, mint amennyire elhitte, hogy a lovak tudnak fára mászni. Gaulra pillantott, aki bólintott.

– Tam al'Thor és Abell Cauthon vízföldi voltukhoz képest igen jól mozognak, ám ezek a fehérköpenyek túlságosan merevek ahhoz, hogy bármit meglássanak a sötétben. Szerintem arra számítanak, hogy egyszerre nagy számú ellenség próbál rájuk törni, akik úgy jönnek, hogy észre lehet őket venni.

Chiad nevető, szürke szemeit az aielre emelte.

– Szóval, úgy akarsz mozogni, mint a szél, Kőkutya? Elég meglepő lesz látni egy Kőkutyát, amint könnyedén próbál haladni. Talán, ha már lándzsanővéremmel kiszabadítottuk a foglyokat, visszamegyünk érted, ha már túl öreg vagy ahhoz, hogy megtaláld az utat – Bain megérintette a karját, és csodálkozva nézett a vöröshajú nőre. Egy pillanattal később annak napbarnított arca enyhén elpirult. Mindkét aiel lány Faile-ra pillantott, aki fejét felemelve, karját összefonva, még mindig Perrint figyelte.

Perrin mélyet lélegzett. Ha most azt mondja, hogy Faile maradjon itt, Bain és Chiad biztosan szintén vele marad. A két nő még mindig tüntetően a lánnyal tartott, és nem vele. Talán Faile is maradna akkor. Talán Gaullal ketten is véghez tudnák vinni a dolgot, Perrinnek azonban fogalma sem volt, hogyan tarthatná vissza a lányt, ha az menni akar. Amilyen makacs, még utánuk lopakodna.

– Te szorosan mellettem maradsz – mondta hát határozottan. – Foglyokat jöttem kiszabadítani, nem azért, hogy újabb foglyokat hagyjak hátra.

A lány felnevetett, majd a fiú mellé ugrott, és a karja alá bújt.

– Maradjak szorosan melletted? Ez remek ötlet! – A vörös virágkoszorút a fiú fejére tette, mire Bain felvihogott.

Perrin égnek emelte a szemét; meg is látta a koszorú szélét a fején. Biztos úgy néz ki, mint egy bohóc. Azért otthagyta.

A nap olyan lassan süllyedt a látóhatár mögé, mint buborék a mézben. Abell hozott egy kis kenyeret és sajtot – a hősjelöltek több, mint fele egyáltalán nem csomagolt magának élelmet –, ezután ettek, és vártak. Leszállt az éjszaka, a hold magasan, fent világított, bár néhány, elsuhanó felhő eltakarta. Perrin várt. A fehérköpenyek táborában lassan kialudtak a tüzek, csakúgy, mint Őrdombon. Csupán egy-két gyertya pislákolt az ablakokban. Ekkor a fiú maga köré gyűjtötte Tamot, Faile-t, meg az aieleket. Mindenki arcát tisztán látta, de egyedül ő volt képes erre. Verin a közelben maradt, hogy hallja a beszélgetést. Abell és Tomas a többi folyóközire ügyelt, hogy csendben maradjanak.

Perrin kicsit furcsának találta, hogy parancsokat osztogasson, ezért a lehető legegyszerűbben adta őket elő. Tamnak az volt a feladata, hogy gondoskodjon róla, amikor visszatérnek a foglyokkal, a csapat azonnal készen álljon az indulásra. A fehérköpenyek rögtön üldözni kezdik majd őket, ahogy rájönnek a történtekre, ezért búvóhelyet is kell biztosítaniuk. Tam ismert egy ilyet, egy elhagyott tanya volt az, a Nyugati-erdő szélén.

– Próbáljatok senkit sem megölni, ha ez lehetséges! – figyelmeztette Perrin az aieleket. – A fehérköpenyeket igen felpaprikázza már az is, hogy elveszítik a foglyaikat. Ha a saját embereikből is veszítenek még ehhez, akkor az egész világot képesek felforgatni, csak hogy kézre kerítsék a tettest.

Gaul és a Hajadonok bólintottak, mintha épp erre számítottak volna. Milyen furcsa emberek? Az aielek eltűntek az éjszakában.

– Csak óvatosan – figyelmeztette Verin halkan, ahogy a fiú felkötötte hátára az íját. – Ta'verennek lenni nem egyenlő a halhatatlansággal.

– Az a helyzet, hogy elkelne Tomas segítsége.

– Gondolod, hogy számít még egy ember? – kérdezte a nő elmélázva. – Mellesleg pedig, nekem más terveim vannak vele.

A fiú megcsóválta a fejét, majd elindult a bokrok között, és mihelyt kiért a bozótosból, négykézlábra ereszkedett, és majdnem hason folytatta az útját. Faile mellette ugyanúgy tett. A fű és a vadvirágok elég magasra nőttek ahhoz, hogy eltakarják őket. Perrin örült, hogy a lány most nem látja az arcát, hiszen borzasztó félelmet érzett. Nem magáért aggódott, de ha Faile-lal történik valami...

Két árnyékként siklottak át a nyílt terepen, majd tízlépésnyire onnan, ahol az őrök fel-alá járkáltak, Perrin felemelte a kezét, mire megálltak. Az első sor sátortól valamivel kijjebb járkáló őrök köpenye fehéren ragyogott a holdfényben. Ketten majdnem Perrinék előtt találkoztak, és megálltak, hogy jelentsék egymásnak a helyzetet.

– Minden csendes az éjszakában – jelentette ki az egyik. – A Fény világítson meg minket, és védjen meg az Árnyéktól!

– Minden csendes az éjszakában – felelte a másik. – A Fény világítson meg minket, és védjen meg az Árnyéktól!

Sarkon fordultak, és egyenesen előre nézve elmasíroztak.

Perrin megvárta, míg mindketten eltávolodnak, majd megérintette Faile vállát, és felállt. Még lélegezni is alig mert. Majdnem lábujjhegyen siettek a sátrak közé, ahol megint levetették magukat a földre, ahogy elérték az elsőt. Odabent férfiak horkoltak, vagy álmukban mormogtak valamit. Ettől eltekintve, semmilyen zaj nem hallatszott. Csak az őrök csizmájának kopogását lehetett tisztán hallani. A levegőben az eltaposott tűz illata lengett, meg a sátorvászon, az emberek és lovak szaga.

Hang nélkül intett Faile-nak, hogy kövesse. A sátrak merevítő kötelei komoly veszélyt jelenthettek az óvatlan embernek. A fiú azonban tisztán látta őket, ezért biztonságosan tudott haladni közöttük.

Jól agyába véste a foglyok sátrának helyzetét, és most óvatosan arrafelé indult. A sátor majdnem a tábor középpontjában állt. Hosszú út vezetett odáig, és hosszú vissza.

A csizmák csikordulása és Faile nyögése még épp idejében jelzett neki, hogy megforduljon. Egy hatalmas, fehér köpenyes alak rontott neki, akkora, mint maga Luhhan mester. Vasujjak martak a torkába, és a két férfi a földre hemperedett. Perrin egyik kezével megragadta a fehérköpeny állát, és hátrafeszítette a fejét, megpróbálva leütni. Hörögve a torkát markoló szorítástól, másik kezével a fickó bordái közé öklözött, de nyögésen kívül nem váltott ki vele hatást. Vér tolult a fülébe, látása beszűkült, és lassan elsötétedett. Fejszéje után tapogatózott, de ujjai elzsibbadtak.

A férfi most hirtelen megrándult, majd Perrinre ájult. A fiú lelökte magáról a fickót, és teleszívta tüdejét édes, éjszakai levegővel.

Faile eldobta a kezében tartott farönköt, és megdörzsölte a halántékát.

– Úgy gondolta, miattam nem kell aggódnia, elég, ha leüt – suttogta.

– Az ostoba! – felelte Perrin. – De erős, az biztos – a fickó ujjait még napokig érezni fogja a nyakában. – Te jól vagy?

– Hát persze. Nem vagyok porcelánbaba.

A fiú ebben biztos is volt. Gyorsan egy sátor hátához vonszolta az eszméletlen férfit, és közben remélték, hogy itt nem találják meg egyhamar. Lehántotta róla a köpenyt, a kezét pedig a tartalék íjhúrokkal hátrakötötték. A fickó zsebében talált zsebkendővel kipeckelték a száját. Nem volt túl tiszta, de ez már a fehérköpeny hibája. Perrin, a feje fölé emelve íját, maga köré kanyarította a köpenyt. Ha valaki meglátja őket, talán majd azt hiszi, hogy közéjük tartoznak. A köpenyen, a napkorong alatt, arany rangjelzést pillantott meg. Egy tiszt. Ez még jobb.

Most már nyíltan, de azért gyorsan sétált végig a sátrak között. Hiába rejtették el, a fickót bármikor megtalálhatják, és akkor riadót fújnak. Faile árnyékként mozgott mellette, és épp olyan éberen figyelte az esetleges életjeleket, mint ő. A mozgó árnyékok sötét foltokká tették a sátrak közötti tereket, még az ő szemének is.

Ahogy közeledtek a foglyok sátrához, lassítaniuk kellett, nehogy őrökbe fussanak. A sátor feléjük közelebbi végén egy fehérköpenyes őr állt, a csúcsos tetőn túl pedig látni lehetett a másik őr kopjájának csúcsát.

A kopja csúcsa hirtelen eltűnt. Hangot nem hallottak. Egyszerűen eldőlt.

Egy szívdobbanással később két árnyékos folt hirtelen két elkendőzött aiellé változott. Egyik sem volt elég magas, hogy Gaul lehessen. Mielőtt az őr egyet mozdulhatott volna, egyikük a levegőbe ugrott, és arcon rúgta. A férfi térdre esett, mire a másik Hajadon is megrúgta. Az őr elvágódott. A Hajadonok lekuporodva, lándzsáikat készenlétben tartva körülkémleltek, hogy nem riasztottak-e fel valakit.

Amikor meglátták Perrint a fehér köpenyben, majdnem őt is megtámadták, ekkor azonban észrevették Faile-t. Egyikük megcsóválta a fejét, és odasuttogott valamit a másiknak, mire az úgy látszott, mintha hangtalanul nevetne.

Perrin figyelmeztette magát, hogy ne zsémbeskedjen, de hát, először Faile megmenti a fojtogatótól, most meg a bordái közét fenyegető lándzsától. A fogolyszöktető csapat vezéreként eddig jól leszerepelt.

Félrehúzta a sátorlapot, és bedugta a fejét, hogy szemügyre vegye a sátor belsejét, ahol még a kintinél is sötétebb volt. Luhhan mester a bejáratnál aludt, hátul pedig az asszonyok bújtak össze. Perrin befogta Haral Luhhan száját, és amikor a kovács szeme felpattant, a fiú az ajkára illesztette mutatóujját.

– Ébressze fel a többieket! – mondta Perrin suttogva. – De csendben. Kivisszük magukat – Luhhan mester szemében felismerés csillant, majd bólintott.

Perrin kihátrált a sátorból, és lehúzta a köpenyt a leütött őrről. A férfi lélegzett, igaz, rekedten, és alaposan bevert orrán át bugyborékolva, ám az érintés nem ébresztette fel. Most már sietniük kellett. Gaul is megérkezett, kezében hozta a másik őr köpenyét. A három aiel éberen figyelte a többi sátrat. Faile már topogott a türelmetlenségtől.

Amikor Luhhan mester kihozta a feleségét és a többi nőt, mindannyian idegesen néztek körbe a holdfényben. Perrin a kovács köré kanyarította az egyik köpenyt. Elég kicsi volt rá – Haral Luhhan úgy nézett ki, mintha három fatörzsből rakták volna össze –, de azért megjárta. A másik köpenyt Alsbet Luhhanra terítették. Az asszony karcsúbb volt férjénél, de azért így is kitett volna egy férfit. Kerek arcán először meglepetés tükröződött, de azután bólintott; az ájult őr fejéről lehúzva a kerek sisakot, saját fejére helyezte, alágyűrve vastag hajfonatát. Az őrök száját kipeckelték, kezüket takarócsíkokkal összekötözték, majd befektették őket a sátorba.

Lehetetlennek tűnt ugyanúgy visszalopakodni, ahogy jöttek. Perrin ezt már az elején tudta. Még ha Luhhan mester és az asszony képesek is volnának elég halkan járni – amiben a fiú erősen kételkedett –, Bode és Eldrin döbbent hitetlenséggel bújtak egymáshoz. Csak anyjuk halk mormogása tartotta vissza őket attól, hogy máris megkönnyebbülten zokogni kezdjenek. Perrin számított ilyesmire. Lovakra volt szükségük, azért is, hogy hamar kitörhessenek a táborból, és azért is, hogy azután mindenkit el tudjanak vinni innen. Lovakat pedig a karámokban lehetett csak találni.

Az aielek lopakodtak elöl, Perrin Faile-lal követte őket, majd Cauthonék következtek, végül Haral és Alsbet zárta a sort. A felületes szemlélőnek úgy is tűnhettek, mintha három fehérköpeny négy asszonyt kísérne.

A karókhoz kötött lovakat őrizték, de csak az egyik oldalon, a sátraktól távolabbi végen. Végül is, miért kellene őrizni őket azon az oldalon, ahol lovasaik aludtak? Ez megkönnyítette Perrin helyzetét. Egyszerűen végigsétáltak a sátrakhoz legközelebb álló lovak során. Az állatokat csak a karókhoz kötötték, így mindenki elköthetett magának egyet, kivéve az aieleket. A nagyobb nehézséget az okozta, amikor Luhhan asszonyt a nyereg nélküli lóra segítették. Perrinnek és Luhhan mesternek is neki kellett veselkednie, miközben az asszony egyre a szoknyáját húzogatta, hogy eltakarja térdét. Natti és a lányok könnyen felültek egy-egy lóra, Faile-nak pedig ez semmi nehézséget nem okozott. A lovakat felügyelő őrök valószínűleg épp a köreiket rótták, és a csendes éjszakáról informálták egymást.

– Ha kiadom a jelszót – kezdte Perrin, és ebben a pillanatban valaki felkiáltott a táborban, majd még egyszer, ezúttal hangosabban; kürt rivallt, és a sátrakból üvöltöző katonák rontottak elő. Vagy felfedezték a foglyok szökését, vagy pedig a Perrint megtámadó, eszméletlen katonát találták meg, nem számított. – Utánam! – kiáltotta Perrin, és megsarkantyúzta a sötét heréltet, amire felült. – Indulás!

Őrülten vágtattak, de azért a fiú megpróbált mindenkit szemmel tartani. Luhhan mester majdnem olyan rosszul lovagolt, mint a felesége, össze-vissza rázkódtak hátasaikon, majdnem leestek a vágtában. Valamelyik lány, Bode vagy Eldrin teljes tüdőből sikított rémületében. Szerencsére, az őrök nem a tábor belsejéből számítottak ellenségre. Az egyik fehérköpenyes a sötétségbe kémlelt, és épp jókor fordult meg, hogy a lányokéhoz hasonló üvöltéssel elugorjon a lovak elől. Mögöttük újabb harsonák hangja hallatszott, majd olyan hangok, amelyek egyértelműen parancsokat osztogattak, még mielőtt elérték volna a bozótos fedezékét. Nem mintha ez most már fedezéknek számított volna.

Tam már mindenkit lóra ültetett, ahogy azt Perrin kérte. Vagyis parancsolta. A fiú a heréltről átugrott Fürge hátára. Egyedül Verin és Tomas nem ugráltak nyergeikben; a többi ló, gazdája idegességét megérezve, táncolni kezdett. Abell megpróbálta feleségét és lányait egyszerre átölelni. Mindannyian sírtak és nevettek örömükben. Luhhan mester mindenkivel kezet rázott, akit csak ért. Az aielek, Verin és az őrzője kivételével valamennyien gratuláltak, mintha már az egész szökést megvalósították volna.

– Nahát, Perrin, ez tényleg te vagy! – kiáltott fel Luhhan asszony. Kerek arca furcsán hatott a vastag hajfonat miatt félrebicsakló sisak alatt. – De mi az az izé ott, az arcodon, te fiú? Igen hálás vagyok neked, de az asztalomhoz nem foglak odaengedni, ha úgy nézel ki, mint egy...

– Erre most nincs időnk – szakította félbe a fiú, nem törődve az asszony megdöbbenésével. Luhhan asszonyság nem olyan nő volt, akit a férfiak csak úgy félbeszakíthattak, a fehérköpenyek kürtjei azonban most valami más ütemet vettek fel; már nem csupán riadó volt ez, de valamiféle parancs. – Tam, Abell, vigyétek Luhhan mestert és a nőket a búvóhelyre! Gaul, te kísérd el őket! Te is velük mész, Faile – ez Baint és Chiadot is jelentette –, Hu és Haim is, ennyi elég lesz a biztonsághoz. Halkan menjetek! A csend még a gyorsaságnál is fontosabb, legalábbis egy darabig mindenképpen. Most már induljatok!

A megnevezettek vita nélkül nyugatnak fordultak, bár a lovának sörényét markoló Luhhan asszony jelentőségteljesen Perrinre pillantott. Őt azonban inkább az döbbentette meg, hogy Faile sem tiltakozott. A következő pillanatban pedig ráébredt, hogy az előbb letegezte al'Thor és Cauthon mestert.

Verin és Tomas mögötte maradtak, a fiú pedig élesen rájuk nézett.

– Számíthatok önöktől valamilyen segítségre?

– Talán nem úgy, ahogyan gondolod – felelte a nő nyugodtan, mintha nem egyetlen mérföldnyire állt volna a felbolydult fehérköpenyek táborától. – Ma sem mások a céljaim, mint tegnap. De úgy gondolom, olyan... fél órán belül esni fog. Lehet, hogy még annyi sem kell hozzá. Szerintem óriási zivatar várható.

Szóval fél órán belül. Perrin felmordult, és a többi folyóközi felé fordult. A legények majdnem remegtek, hogy már indulhassanak, öklük elfehéredett, ahogy íjaikat szorongatták. Perrin remélte, mindannyian hoztak tartalék húrokat, mivel esni fog.

– Mi pedig – szólt hozzájuk – magunk után csaljuk a fehérköpenyeket, hogy Cauthon és Luhhan asszony, meg a többiek biztonságban elmenekülhessenek. Az Északi út mentén délre csaljuk őket, amíg le nem rázzuk őket az esőben. Ha valaki ki akar ebből maradni, az most jelentkezzen! – Néhány kéz megmozdult a kantárokon, de azért továbbra is ültek, és Perrint nézték. – Akkor jó. Üvöltsetek, mintha megőrültetek volna, hogy ők is hallják. Üvöltsetek, míg el nem érjük az utat!

Megsarkantyúzta Fürgét, és az út irányába ügetett. Először nem volt benne biztos, hogy követni fogják, de aztán vad üvöltésük és a paták dübörgése elnyelte az ő ordítását. A fehérköpenyeknek süketeknek kellett lenniük ahhoz, hogy ezt ne hallják meg.

Amikor elérték a keményre taposott Északi utat, nem mindenki hagyta abba az üvöltést. Délnek fordultak, és vágtázni kezdtek az éjszakában. Néhányan felnevettek és kurjongattak. Perin lerázta magáról a fehér köpenyt, és hagyta, hogy a földre essen. A harsonák hangja ismét felhangzott, most már kissé halványabban.

– Perrin – szólította meg Wil, és lova nyakára hajolt. – Most mit fogunk csinálni? Mi a következő lépés?

– Trallokokra vadászunk! – kiáltotta hátra a fiú. A felharsanó nevetésből ítélve, a többiek valami tréfának gondolták kijelentését. A fiú ugyanakkor azt is érezte, ahogyan Verin pillantása a hátába fúródik. Az aes sedai tudta. Az éjszakai égen mennydörgés festette alá a lovak patáinak kopogását.

Harmincnegyedik fejezet

Aki a napkeltével érkezik

A napkelte árnyai rövidebbek lettek és elsápadtak, amikor Rand és Mat a kietlen, s még mindig a reggeli árnyékba burkolózó völgyön keresztül elindultak felfelé, és maguk mögött hagyták a ködbe burkolózó Rhuideant. A száraz levegő már sejtette a közeledő hőséget, ám Rand kellemesen hűvösnek érezte a lágy szellőt, hiszen nem viselt kabátot. Ez az érzés persze nem fog sokáig tartani, hiszen nemsokára ismét rázúdul a perzselő napfény a környékre. A két vándor mindent megtett azért, hogy megelőzze a forróságot, de Rand nem hitte, hogy sikerülni fog nekik. Bárhogy is igyekeztek, túl lassan haladtak.

Mat bicegve lépdelt; sötét véraláfutás húzódott keresztül fél arcán, és kabátja nyitva állt. Nyitott ingét száraz vér tapasztotta mellére. Néha óvatosan megérintette a nyakán körbefutó véraláfutást. A vonal már szinte elfeketedett. Mat halkan morgott, és gyakran megbotlott. Ha nem lett volna a különös alakú, fekete lándzsa, talán el is esett volna. Minden botlás után sajgó fejéhez kapott. Panaszkodni viszont nem panaszkodott, ami rossz jel volt. Mat általában a legkisebb gond esetén is harsányan panaszkodott, ha most hallgatott, az csak azt jelenthette, hogy tényleg rettenetes fájdalmak gyötrik.

A régi, félig begyógyult seb Rand oldalán olyannak tűnt, mintha valaki egy fúrót döfött volna a testébe. Valósággal égett a sok vágás és horzsolás az arcán és fején, ám a fiú továbbtántorgott, meggörnyedve a lüktető seb miatt. Menet közben szinte nem is törődött a fájdalmával. Annál inkább tudatában volt a háta mögött felkelő napnak, és az aieleknek, akik a hegyoldalban vártak rá. Ott fent víz, árnyék várt rájuk, és segítség Matnek. A felkelő nap a háta mögött, és az aielek előtte. A napkelte és az aielek.

Ő, Aki a Napkeltével Érkezik. Ez az aes sedai, akit látott – vagy csak álmodta, hogy látta? –, mielőtt elindultak volna Rhuideanba, úgy beszélt, mintha a jövőbe látott volna. Elszakíthatatlan kötelékkel köt majd egymáshoz benneteket. Visszavezet, és elpusztít majd titeket. Szavak, akár egy prófécia szavai. Elpusztít benneteket. A Próféciák arról szóltak, hogy Rand ismét lerombolja a világot. Ez az elképzelés mélységes borzalommal töltötte el. Lehetséges, hogy sikerül elkerülnie ennek a résznek a beteljesedését, de bárhová is lépett eddig, ott tombolni kezdett a háború, a halál és a rombolás. Hosszú idő óta Tear volt az első olyan hely, ahol nem pusztulást hagyott maga után, ahol nem haldokoltak az emberek és lángoltak a falvak.

Azon kapta magát, hogy azt kívánja, Jeade'en nyergébe veti magát, és olyan gyorsan elvágtat, ahogy a csődör csak vinni tudná. Nem először fordult elő. Nem menekülhetek el, gondolta. Nekem kell megtennem, hiszen nincs senki más, aki képes lenne rá. Vagy nekem sikerül, vagy a Sötét Úr diadalmaskodik. Rettenetes sors, de hát csak ez vár rá. De miért kellene elpusztítanom az aieleket? Hogyan?

Ez utóbbi gondolattól jeges borzongás futott végig rajta. Amire gondolt, az nagyon úgy hangzott, mintha elfogadna mindent, azt, hogy valóban meg kell semmisíteni őket. Nem akarta bántani az aieleket.

– A Fényre! – jelentette ki elszánt hangon. – Senkit sem akarok megsemmisíteni! – Szája megint kiszáradt a hőségtől.

Mat hallgatagon ránézett. Pillantásában bizalmatlanság látszott. Még nem őrültem meg, gondolta Rand keserűen. Fent, a hegyoldalban mozgolódni kezdtek az aielek a három táborban. Magáért beszélt az a tény, hogy szüksége volt rájuk. Ezért döntött úgy, amikor rájött, hogy az Újjászületett Sárkány és Ő, Aki a Napkeltével Érkezik, valószínűleg egy és ugyanaz a személy. Szüksége volt emberekre, akikben megbízhat, emberekre, akik nem azért követik, mert rettegnek tőle, vagy mert a hatalom megszállottai. Olyan emberekre, akik nem akarják kihasználni saját céljaik érdekében. Megtette, amit meg kellett tennie, és most ő fogja felhasználni őket. Azért, mert erre kényszerül. Még nem őrült meg, legalábbis nem gondolta, hogy megőrült volna, de sokaknak ez lesz a meggyőződésük, mielőtt véghezviszi, amit tervez.

A nap perzselő sugarai a két férfira zúdultak, mielőtt megmászhatták volna a Chaendaer oldalát. A hőség szinte letaglózta Randet. A fiú olyan gyorsan ment fel a hegyoldalra, ahogy csak tudott, keresztül a mélyedéseken, a meredekebb szakaszokon, és a viharvert kiugrókon. A torka már elfelejtette, hogy valaha is ivott, a nap kiszárította ingét, még csak időt sem hagyott arra, hogy benedvesedjen az izzadságtól. Matet nem kellett biztatni, hogy igyekezzen! Fent várt a víz. Bair a Tudós Asszonyok alacsony sátra előtt állt, kezében kulaccsal, amely nedvesen csillogott. Rand megnyalta felduzzadt ajkát. Biztos volt abban, hogy látja a vízcseppeket csillogni.

– Hol a fivérem? Mit tettetek vele?

Rand megállt, az üvöltést hallva. A tüzes hajú férfi, Couladin a hegyoldalból kimagasló, egyik hatalmas gránittömb tetején állt. Shaidók gyülekeztek a tömb lábánál, és mindannyian Randet és Matet nézték. Néhányan elkendőzték arcukat.

– Kiről beszélsz tulajdonképpen? – kiáltotta vissza Rand. Szinte hörgött a hangja, annyira kiszáradt a szája.

Couladin szeme kiguvadt a dühtől.

– Muradinról, természetesen, vízföldi! Két nappal előttetek ment be, és ti jöttetek ki hamarabb! Ő nem bukhatott el, ha ti életben maradtatok! Biztos megöltétek!

Rand úgy sejtette, hogy a Tudós Asszonyok sátra felől sikítás hallatszik, de mielőtt akárcsak a szempillája is rebbenhetett volna, Couladin kígyó gyorsaságával előrevetette magát, és lándzsáját teljes erejével Rand irányába hajította. A sziklatömb tövében álló aielek közül ketten követték példáját.

Rand önkéntelenül is kinyúlt a saidin után, és megragadta a lángokból kovácsolt kardot. A penge széles körívet írt le – nem hiába keresztelte el Hegyvidéki Forgószélnek –, kettészelt két lándzsát a levegőben. Mat villámgyorsan lecsapó, fekete fegyvere éppen csak hogy félre tudta ütni a harmadikat.

– Bizonyíték! – süvítette Couladin. – Fegyverrel a kézben léptek be Rhuideanba! Ez tilos! Nézzétek a vért rajtuk! Megölték Muradint! – Beszéd közben feléjük dobta második lándzsáját is, ám a fegyvert most még egy tucat követte.

Rand oldalt vetette magát, miközben érezte, hogy Mat ugyanekkor elugrik a másik irányba. Mielőtt még a talajra zuhanhattak volna, a lándzsák bevágódtak oda, ahol Rand állt még az előbb. A feléjük dobott fegyverek egymásnak ütköztek. A fiú talpra ugrott, és látta, hogy valamennyi lándzsa belefúródott a köves talajba. Tökéletes kör alakban vették körbe a helyet, ahol még az előbb álltak. Egy pillanatra ez még Couladint is annyira megdöbbentette, hogy elnémult.

– Megálljatok! – kiáltotta Bair, aki ebben a dermedt pillanatban érkezett rohanva. Hosszú, bő szoknyája ugyanolyan kevéssé akadályozta mozgását, mint idős kora. Ősz haja ellenére egy ifjú lányt megszégyenítő sebességgel szaladt lefelé, a lejtőn. Mint egy nagyon dühös leány. – Rhuidean békéje, Couladin! – Vékony hangja lecsapott, mint a korbács. – Kétszer szegted meg a békét! Még egyszer, és kiközösítelek! A szavam rá! Téged, és bárki mást, aki itt kezet emel egy másik emberre! – Megállt Rand előtt, és úgy nézett a shaidókra, a kulacsot fenyegetően a magasba emelve, mintha csak azzal akarná halálra sújtani őket. – Nyúljon fegyveréhez az, ki kételkedik a szavamban! Aki ezt teszi, az Rhuidean törvényének megfelelően megfosztja magát az árnyéktól, az erődjétől, az otthonától, nem talál több sátrat, ahol megpihenhet. Saját törzse vadászik majd rá, mint egy állatra.

Néhány shaido gyorsan levette a kendőjét – néhányan –, de Couladin nem hagyta annyiban.

– Fegyver van náluk, Bair! Fegyverrel mentek Rhuideanba! Ez a törvény...!

– Hallgass! – Bair öklét rázta a férfi felé. – Még te merészelsz fegyverekről beszélni? Te, aki megszegnéd Rhuidean békéjét, és gyilkolni akarsz anélkül, hogy elkendőznéd arcodat? Nem vittek magukkal fegyvert, erre én magam vagyok a tanú! – Hátat fordított a vöröshajúnak, de a pillantás, amellyel végigmérte Randet és Matet, alig volt valamivel lágyabb, mint ahogy az előbb Couladinra nézett. Elfintorodott, meglátva Mat különös lándzsáját, melynek lándzsahegy helyett kardpengét szereltek a végére, és felmordult: – Rhuideanban találtad, fiú?

– Ott kaptam, öregasszony – hörögte Mat válaszul. – Kifizettem az árát, úgyhogy meg fogom tartani!

A nő megvetően szipogott.

– Úgy néztek ki, mintha tövisbokorban hemperegtetek volna. Mi tör...? Nem, azt majd később elmesélitek! – Rand lángoló kardjára pillantott, és összeborzongott. – Tüntesd azt el, és mutasd meg nekik a jelet, mielőtt Couladin, ez a bolond, ismét megpróbálja ellened uszítani őket! Ha ennyire dühbe gurult, akkor gondolkodás nélkül akár az egész törzsét magával rántaná a számkivetésbe. Gyorsan!

Rand egy pillanatig tátott szájjal bámulta az asszonyt. Milyen jelet? Aztán eszébe jutott valami, amit Rhuarc mutatott egyszer, egy olyan férfi jelét, aki túlélte Rhuideant. Eltüntette a kardot, kinyitotta bal ingujját, és egészen a könyökéig feltűrte.

Alkarján ugyanolyan alak tekergett, mint a sárkányos zászlón, mint egy kígyó, arany sörénnyel, piros és aranyszínű pikkelyekkel. Számított rá, hogy itt látja viszont, de még így is megborzongott. Az alak olyan volt, mintha bőre szerves része lett volna, mintha bőrébe olvadt volna ez a sosem létezett lény. Pontosan ugyanolyannak érezte karját, mint azelőtt, ám a pikkelyek csiszolt fémlapokként csillogtak a napfényben. Úgy tűnt, ha csuklóján megérintené az arany sörényt, kitapinthatná annak minden egyes szőrszálát.

Alighogy felhajtotta ingujját, karját a magasba emelte, hogy Couladin és harcosai is láthassák a rajzot. A shaidók nyugtalanná váltak. Halkan mormogni kezdtek, Couladin pedig dühösen hörgött. A hatalmas sziklatömb körül egyre többen álltak. Egyre több shaido csatlakozott hozzájuk a sátrakból. Rhuarc Herinnel és a jindókkal kissé feljebb állt a hegyoldalon. Gyanakodva figyelték a shaidókat. Randre viszont várakozásteljesen tekintettek. Felemelt karja ezen semmit sem változtatott. Lan körülbelül félúton állt a két csoport között, keze kardja markolatán, arckifejezése, mint a harag szobra.

Abban a pillanatban, amikor Rand rájött, hogy az aielek többet várnak tőle, ért oda hozzá Egwene és a másik három Tudós Asszony, akik olyan gyorsan siettek le a hegyoldalon, ahogy csak tudtak. Az aiel nők feldúltnak látszottak, amiért ilyen sietségre kényszerítették őket, ezenkívül legalább annyira dühbe gurultak, mint Bair. Amys haragvó pillantásával felnyársalta Couladint, miközben a szőke Melaine Randet bámulta vádlóan. Úgy tűnt, Seana készen áll arra, hogy a következő pillanatban összezúzza a sziklatömböket. Egwene egy kendőt tekert feje köré és a vállára, és olyan döbbenten nézte Matet és Randet, mintha nem számított volna arra, hogy valaha is újra látja őket.

– Ostoba! – hörögte Bair. – Minden jelet meg kell mutatni! – Odavágta Mathez a kulacsot, megragadta Rand jobb karját, és arról is felrángatta a ruhaujjat. A fiú bal alkarján látható lény tükörképe jelent meg rajta. Az asszonynak először elakadt a lélegzete, de aztán vett egy mély levegőt. Úgy tűnt, nem tudja eldönteni, hogy megkönnyebbüljön, vagy megrettenjen. Kétség nem férhetett hozzá, hogy a nő abban reménykedett, hogy meglátja a két jelet, ám a látvány mégis félelemmel töltötte el. Amys és a két másik Tudós Asszony ugyanígy viselkedett. Furcsa volt látni, hogy az aielek is megrettenhetnek.

Rand majdnem felkacagott, de nem jókedvében.

„Kétszer és még kétszer kerül rá a jel” – így szóltak a Próféciák a sárkányokról. Mindkét tenyerén egy-egy gém, és most ezek a jelek. Egy-egy különös teremtmény, amelyeket a jóslatok sárkányoknak hívtak, s melyek állítólag „az elveszett tudást” jelképezik, Rhuidean gondoskodott arról, hogy megtalálja az elveszett tudást, az aielek történetének ködös múltját. A másikat azért az árért kapta, amelyet majd meg kell fizetnie. Milyen gyorsan kell majd megfizetnem érte? – kérdezte magától. És hány embernek kell velem együtt fizetnie érte? Bárhogy is igyekezett csak magára venni a terheket, a sors másokkal is könyörtelen volt.

Rettegett vagy sem, Bair egy pillanatig sem habozott, hogy megragadja Rand karját, és a magasba emelve, hangosan közhírré tegye:

– Lássátok hát, mit soha, senki nem láthatott! Megválasztatott a Car'a'carn, a főnökök főnöke! Anyja a Lándzsa Hajadonja, s ő a napkeltével érkezett hozzánk Rhuideanból, úgy, ahogy az megjövendöltetett, hogy egyesítse az aieleket! Megkezdődött a jóslat valóra válása!

Az aielek egyáltalán nem úgy viselkedtek, hallva mindezt, ahogy arra Rand számított. Couladin pillantásában szinte forrt a gyűlölet, de a vöröshajú férfi leugrott a sziklatömbről, és eltűnt a shaidók sátrainak irányában. A tömeg lassan oszladozni kezdett. A legtöbben semmitmondó arckifejezéssel néztek Randre, majd visszamentek a sátrak közé. Heirn és a jindo harcosok sem haboztak, hanem ők is elvonultak. Néhány pillanattal később már csak az aggódó tekintetű Rhuarc állt ott. Lan odasietett a törzsfőhöz. Arckifejezéséből ítélve, az őrző jobban örült volna annak, ha sosem találkozott volna Randdel. Rand ugyan nem tudta, mire is számított, de az biztos, hogy nem erre.

– A Fény égessen meg! – hörögte Mat. Úgy tűnt, csak most vette észre, hogy egy kulacs van a kezében. Kirántotta belőle a dugót, és a magasba emelte a tömlőt. Legalább annyi víz ömlött az arcára, mint a torkába. Amikor végül leengedte a kezét, még egyszer megnézte a jeleket Rand karján, és megcsóválta a fejét. – A Fény égessen meg! – ismételte, aztán odanyújtotta Randnek a kulacsot.

Rand döbbenten nézett az aielek után, de másrészt örült, hogy inni kapott. Az első korty valósággal égette a torkát, annyira kiszáradt.

– Mi történt veletek? – kérdezte Egwene. – Megtámadott benneteket Muradin?

– Tilos mesélni arról, mi történt Rhuideanban! – csattant fel Bair éles hangon.

– Nem Muradin volt – válaszolta Rand. – Hol van Moiraine? Tulajdonképpen arra számítottam, hogy az elsők között fog köszönteni bennünket – megdörzsölte az arcát. A száraz vér fekete darabkái hullottak le róla. – Most nem érdekel, hogy megkérdez-e, mielőtt Gyógyítani kezd.

– Ezzel én is így vagyok – szólt közbe Mat éles hangon. Megingott, megkapaszkodott a lándzsájában, és tenyerét a homlokára szorította. – Forog velem a világ.

Egwene savanyú képet vágott.

– Azt hiszem, még bent van Rhuideanban. De mivel ti már kijöttetek, valószínűleg ő sem marad már sokáig. Közvetlenül utánatok indult el. És Aviendha után. Olyan sokáig távol jártatok!

– Moiraine bement Rhuideanba? – kérdezte Rand hitetlenkedve. – És Aviendha? Hogyhogy...? – Egy csapásra ráébredt arra, mit is mondott még a lány. – Hogy érted azt, hogy sokáig?

– Ma van a hetedik nap – válaszolta a lány. – A hetedik napja annak, hogy lementetek a völgybe.

A kulacs kiesett Rand kezéből. Seana felkapta, mielőtt sok kiömölhetett volna belőle, hiszen nem engedhette meg, hogy a pusztában hihetetlen értékű nedvesség beszivárogjon a köves talajba. Rand szinte észre sem vette. Hét nap. Hét nap alatt bármi megtörténhetett. Lehet, hogy utolértek, és rájöttek, hogy mire készülök! Tovább kell mennem, mégpedig gyorsan! Meg kell tartanom az előnyömet! Még nem jutottam olyan messzire, hogy megengedhessek magamnak egy tévedést.

Valamennyien őt nézték, még Rhuarc és Mat is, és minden arcon jól látszott az aggodalom. Meg az óvatosság. Nem csoda. Ki tudhatta, hogy mire készül, és hogy mennyire sikerült megőriznie szellemi épségét? Csak Lan arckifejezése maradt változatlanul kőkemény.

– Mondtam én, neked, hogy Aviendhát láttuk, Rand! Pucéran, mint egy újszülöttet! – Mat érdes hangjába fájdalom vegyült. Úgy tűnt, már nem tud sokáig talpon maradni.

– Meddig tart, míg Moiraine visszajön? – kérdezte Rand. Ha akkor ment be, amikor ő, akkor nemsokára visszatérhet.

– Ha a tizedik napon nem tér vissza – válaszolta Bair –, akkor már nem is fog kijönni. Tíz nap után senki sem tért vissza.

Akkor tehát még három nap. Három további nap, és már eddig is hetet elvesztegetett. Hát akkor hadd jöjjenek most! Nem fogok csődöt mondani! Alig tudta megakadályozni, hogy arcán meglátszódjon a düh és a dac.

– Maguk képesen fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Legalábbis az egyikük. Láttam, ahogy félrelökték Couladint. Meggyógyítják Matet a Hatalom segítségével?

Amys és Melaine sajnálkozva pillantottak össze.

– A mi útjaink mások – szólalt meg Amys, hangjában fájdalommal. – Akadnak Tudós Asszonyok, akik képesek arra, amit szeretnél, bizonyos módon persze, de mi nem tartozunk közéjük.

– Ezt meg hogy érti? – förmedt rá Rand. – Ugyanúgy tudják fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, mint az aes sedai-ok. Akkor miért nem tudnak ugyanúgy Gyógyítani is? Kezdettől fogva nem akarták, hogy Mat bemenjen Rhuideanba. Akkor most hagyják, hogy meghaljon?

– Életben fogok maradni – jelentette ki Mat, és szemét lehunyta a fájdalomtól.

Egwene karját Rand vállára tette.

– Nem minden aes sedai tud jól gyógyítani – szólalt meg csitítóan. – A legjobb gyógyítók kivétel nélkül a Sárga ajah tagjai. Sheriam például, a novíciák főnökasszonya, nem képes többre, mint hogy begyógyítson egy horzsolást vagy egy apró vágást. Nincs két asszony, akiknek egyforma lenne a tehetsége vagy a tudása.

A lány hangsúlya felidegesítette a fiút. Már nem volt siránkozó kisgyerek, akit meg kellene nyugtatni. Komor pillantást vetett a Tudós Asszonyokra. Lehet, hogy nem akarják, lehet, hogy nem tudják meggyógyítani Matet, az viszont bizonyos, hogy meg kell várniuk Moiraine-t.

Hacsak a nő nem vesztette életét a gonosz labirintusban. A porlények is végezhettek vele. A szörnyegetek bizonyára már semmivé foszlottak, Tearben sem tartott sokáig a látomás. Ez nem tarthatta volna fel az aes sedai-t. Az Egyetlen Hatalom segítségével keresztülverekedhette volna magát rajtuk. Ő pontosan tudja, mit is tesz, és nem kell egész idő alatt vakon tapogatóznia, mint nekem. De akkor meg miért nem tért még vissza? Tulajdonképpen miért is ment be, és hogyhogy nem látták egymást odabent? Ostoba kérdések! Rhuideanban emberek százai járhattak volna anélkül, hogy megpillantotta volna őket. Túl sok kérdés, válasz nélkül. Addig nem kap választ, míg a nő vissza nem tér. Már ha Moiraine képes lesz egyáltalán megadni a válaszokat.

– Vannak gyógynövényeink és kenőcseink – szólalt meg Seana. – Gyertek be a napfényről, mi majd ellátjuk a sérüléseiteket!

– Be a napfényről – morogta Rand. – Hát igen. – Lehetetlen módon viselkedett, de nem törődött ezzel. Miért ment be Moiraine Rhuideanba? Még mindig arra gyanakodott, hogy a nő megpróbálja bábuként dróton rángatni. A Fény égesse meg! Ha az asszony bent volt a városban, lehet, hogy hatással volt arra, amit látott? Valahogyan megváltoztatta a látomásokat? Ha a nő csak sejti is, hogy Rand mire készül... elindult a jindók sátra felé, hiszen Couladin emberei aligha fogják felajánlani a sajátjukat, de Amys intett a fenti kiugró felé, ahol a Tudós Asszonyok sátrai álltak.

– Az emberek ebben a pillanatban még nem éreznék túl jól magukat a közeledben – jelentette ki. Az asszony mellett lépdelő Rhuarc egyetértően bólogatott. Melaine Lanra nézett.

– Ez az ügy nem tartozik rád, Aan'allein. Te, meg Rhuarc, fogjátok Matrimet, és...

– Nem! – szakította félbe Rand. – Azt akarom, hogy elkísérjenek! – Egyrészt bizonyos dolgokat meg akart kérdezni a törzsfőtől, másrészt egyszerűen csak ellenkezni akart. Ezek a Tudós Asszonyok ugyanúgy pórázon akarták rángatni, mint Moiraine. Ebbe viszont nem lesz hajlandó belemenni. A nők összenéztek, és bólintottak, mintha csak kegyet gyakorolnának. Ha azt hiszik, hogy jó kisfiú lesz, mert meglepték egy cukorkával, akkor nagyot tévednek! – Csodálkozom, hogy nem maradt Moiraine mellett – fordult Lanhoz, miközben tüntetően nem törődött a Tudós Asszonyok bólintásával.

Az őrző arcán zavar látszott.

– A Tudós Asszonyoknak sikerült majdnem egészen napnyugtáig eltitkolniuk, hogy elment – válaszolta mereven. – Aztán pedig... meggyőztek arról, hogy nincs értelme utána menni. Azt mondták, ha azonnal utána mennék, akkor sem találnám meg, mielőtt elindul visszafelé, és ott úgysincs többé szüksége rám. Még mindig nem vagyok egészen biztos abban, hogy jól tettem, amikor megfogadtam a szavukat.

– Megfogadtam a szavukat! – hördült fel Melaine. Karkötői nagyot csattantak, amikor dühösen megigazította kendőjét. – Csak egy férfi meri azt állítani, hogy megértően viselkedett! Minden valószínűség szerint meghalt volna, és az asszony életét is veszélyeztette volna ezzel!

– Melaine-nek és nekem majdnem egy fél éjszakán keresztül le kellett fognunk Lant, mire hajlandó volt odafigyelni ránk – jelentette ki Amys. Mosolyában enyhe elégedettség és egy kevés káröröm is vegyült.

Lan arcát mintha viharfelhőkből faragták volna. Nem csoda, ha a Tudós Asszonyok az Egyetlen Hatalom segítségével tartották vissza. Mi a csodát csinált Moiraine odabent?

– Rhuarc – kérdezte Rand. – Hogyan egyesíthetném az aieleket? Hiszen még csak rám sem akarnak nézni! – Hosszú pillantást vetett fedetlen alkarjára. A sárkány pikkelyei megvillantak az éles napfényben. Ez itt azt jelenti, hogy én vagyok Az, Aki a Napkeltével Érkezik, de amikor megmutattam nekik a jeleket, egyszerűen elfutottak.

– Más dolog tudni, hogy valamikor valóra válik egy jóslat – válaszolta megfontoltan a törzsfő –, és egész más, ha az ember a saját szemével látja testet ölteni a legendát. A jóslat szerint te majd nemzetet formálsz a törzsekből, de mi egymás ellen legalább olyan hosszú ideje harcolunk, mint a világ többi része ellen. És közülünk néhányan még egy másik nehéz kérdéssel is szembesülni kénytelenek.

És elszakíthatatlan kötelékkel köt majd egymáshoz benneteket. Visszavezet, és elpusztít majd titeket. Rhuarc biztos hallott már erről. Ő meg a többi törzsfő, és a Tudós Asszonyok is, ha ők is jártak a világító üvegoszlopok erdejében. Hacsak nem Moiraine lepte meg egy egészen különleges, testre szabott látomással.

– Mindenki ugyanazt látja az oszlopok között, Rhuarc?

– Ne! – hördült fel Melaine villogó szemmel. – Maradj csendben, vagy küldd el Aan'alleint és Matrimet! Neked is távoznod kell, Egwene!

– Nem megengedett – szólt közbe Amys, csupán egy leheletnyivel lágyabb hangon. – Senki sem beszélhet arról, ami Rhuideanban történt, kivéve azokkal, akik maguk is jártak bent – valamivel lágyabb hangon még hozzátette: – Ennek ellenére még ők sem nagyon beszélnek róla.

– Én majd meghatározom, mi az, amit lehet, és mi az, amit nem! – felelte Rand nyugodtan. – Ehhez hozzá kell szokniuk – fél füllel hallotta, hogy Egwene valami olyasmiről beszél, hogy „le kéne neki keverni egy nagyot”, mire rávigyorgott a lányra. – Egwene is itt maradhat, ha már ilyen kedvesen kérte – a lány nyelvet öltött rá, és aztán elpirult, amikor rájött, hogy mit is csinált.

– Változások – mondta Rhuarc. – Tudod, hogy változásokat hoz magával, Amys. Úgy érezzük magunkat, mint gyermek a sötétben, mert azon kell töprengenünk, hogy mi fog megváltozni, és hogyan jelentkeznek ezek a változások. De mivel meg kell lennie, hát kezdődjön most! Nincs két olyan törzsfő azok között, akikkel erről beszéltem, akik ugyanazt látták volna, vagy ugyanazzal a szemmel nézték volna az eseményeket, kivéve a Vízadás szertartását és a gyűlést, amelyen elfogadtuk Rhuidean törvényeit. Nem tudom, hogy ugyanezt látják-e a Tudós Asszonyok, de azt hiszem, igen. Úgy vélem, ez a származással függ össze. Azt hiszem, mindent őseim szemén keresztül láttam, te pedig saját felmenőid szemével.

Amys és a Tudós Asszonyok duzzogva hallgattak. Mat és Egwene ugyanolyan zavartan bámult maga elé. Úgy tűnt, csupán Lan nem figyel. Pillantása befelé fordult. Valószínűleg Moiraine miatt aggódott.

Randet furcsa érzés fogta el Rhuarcot hallgatva. Az ősei szemén keresztül látott. Bár már egy ideje tudta, hogy Tam al'Thor nem vér szerinti apja volt, hogy a férfi újszülöttként találta meg a Sárkánybérc oldalán, közvetlenül az aielek ellen vívott, utolsó fontos csata után. Egy újszülöttet, halott anyja, a Lándzsa egyik Hajadonja mellett. Rand az ereiben folyó aiel vérre hivatkozott, amikor azt követelte, hogy engedjék be Rhuideanba, de csupán most először fogta fel az egész jelentőségét. Az ősei. Az aielek.

– Akkor hát azt is láttad, ahogy elkezdték Rhuideant felépíteni – folytatta. – És a két aes sedai-t is. Azt is... hallottad, amint az egyikőjük így szólt: elpusztít benneteket.

– Hallottam – Rhuarc úgy nézett ki, mint aki beletörődött a sorsába, mint egy férfi, aki megtudta, hogy le kell vágni az egyik lábát. – Tudom.

Rand témát váltott.

– Tulajdonképpen mi is a Vízadás szertartása?

A törzsfőnök szemöldöke meglepetten a magasba szaladt.

– Hát nem ismerted fel? Igaz, honnan is tudhattad volna? Nem közöttünk nőttél fel. A legősibb mondáink szerint attól a naptól kezdve, amikor elkezdődött a Világtörés, addig a napig, amikor beléptünk a Háromszoros Földre, csupán egyetlen nép hagyott minket békében. Nem támadott ránk, hanem önzetlenül vizet adott, amikor arra szükségünk volt. Sokáig tartott, míg rájöttünk, kik is voltak ők. Ez azonban régen történt. Megszegték a békére tett esküt és a fa gyilkosai az arcunkba köptek.

– Cairhien – jelentette ki Rand. – Cairhienről beszélsz, és Avendoralderáról, meg Lamanról, aki kivágatta a fát.

– Laman büntetése halál volt – felelte Rhuarc színtelen hangon. – Az esküszegőket megbüntették – szeme sarkából Randre pillantott. – Néhányan, mint Couladin, ezt bizonyítéknak tartják arra, hogy senkiben nem bízhatunk, aki nem aiel. Részben ezért gyűlöl téged. Részben. Úgy gondolja, hogy hazudik az arcod és a véred. Legalábbis ezt mondja.

Rand a fejét csóválta. Moiraine néha mesélt arról, milyen összetett egy korszak Korcsipkéje, arról, hogyan szövi össze az Idő Kereke az emberéletek fonalait. Ha a cairhieniek ősei háromezer évvel ezelőtt nem adtak volna vizet az aielek őseinek, akkor Cairhien sosem kapta volna meg az engedélyt, hogy használja a Selyemutat a pusztán keresztül, és sosem kapott volna az ország a béke jeleként egy Avendesora hajtást. A békekötés nélkül Laman király sosem talált volna ilyen csodálatos fát, hogy kivágassa. Kivágott fa nélkül nem robban ki az Aiel Háború, és akkor ő nem születhetett volna meg a Sárkánybérc lábánál, hogy felneveljék a Folyóközben. A történelem folyamán hányszor szabta meg egyetlenegy döntés az elmúlt évezredek mintájának kialakulását? Ezerszer ezernyi parányi csomóponton kényszerült a Minta új forma öltésére minden egyes alkalommal. Ő maga is csak egy olyan csomópont volt, mint a többiek, a változás helye, és talán ugyanez állt Matre és Perrinre is. Amit tettek vagy éppen nem tettek, az koncentrikusan terjedő hullámokat küldött, keresztül az éveken, keresztül az egész Korszakon.

Matre pillantott, aki lándzsájára támaszkodva, fejét lehajtva, és szemét a fájdalomtól összeszorítva felfelé bicegett a hegyoldalban. A Teremtő nem gondolhatta komolyan, amikor a világ sorsát három parasztlegény vállára fektette. Nem tehetem le! Hordanom kell a terhet, bármibe is kerüljön!

Amikor elérték a Tudós Asszonyok alacsony, oldalt nyitott sátrait, az asszonyok meghajoltak belépéskor, és valamit vízről, meg árnyékról mormogtak. Matet valósággal berángatták maguk után. Hogy mennyire fájt a fiú torka és feje, mutatta, hogy minden tiltakozás nélkül engedelmeskedett. Rand követni akarta őket, de Lan a vállára tette a kezét.

– Láttad bent őt? – kérdezte az őrző.

– Nem, Lan. Nagyon sajnálom. Nem láttam. De ha valakinek sikerülhet, akkor ő az, aki képes lesz ép bőrrel kijutni.

Lan felmordult, és levette a kezét a fiú válláról.

– Tartsd szemmel Couladint, Rand! Ismertem néhányat a fajtájából. Lángol benne a nagyravágyás. Elpusztítaná az egész világot, csak hogy elérje a céljait.

– Aan'allein az igazat mondja – szólt közbe Rhuarc. – A karodat díszítő sárkányok semmit sem érnek, ha meghalsz, mielőtt a törzsek vezetői tudomást szereznek rólad. Gondoskodom arról, hogy Heirn néhány jindója mindig a közeledben legyen, míg el nem jutunk a Hideg Szikla Erődbe. Couladin még így is megpróbál majd bajt keverni, és ha mások nem, akkor a shaidók követik. Talán mások is. Rhuidean jövendölése szerint téged nem vérből való emberek nevelnek fel, de Couladin bizonyára nem az egyetlen lesz, aki egyszerűen csak vízföldinek tekint.

– Majd résen leszek – felelte Rand szárazon. A hősi énekekben az emberek lelkesen ujjongtak, ha beteljesedett egy jóslat. Hurráztak, és ezzel véget ért a történet. A gonoszt persze még le kellett győzni. Úgy tűnt, a valódi életben nem így mennek a dolgok.

Amikor beléptek a sátorba, Mat már egy aranyrojtos, piros párnán ült, és levetette kabátját, meg az ingét. Egy fehér, csuklyás köntöst viselő nő lemosta a vért az arcáról, és hozzálátott, hogy a felsőtestét is megtisztítsa.

Amys kőmozsarat tartott a térdei között, és a mozsártörő segítségével gyógynövényeket zúzott össze, hogy krémet készítsen. Bair és Seana összedugták a fejüket, és más gyógynövényekből gyógyitalt főztek.

Melaine fintorogva nézett Lanra és Rhuarcra, aztán pedig alaposan végigmérte Randet hűvös, zöld szemével.

– Derékig vetkőzz le! – szólalt meg. – A fejeden látható vágások nem tűnnek túlzottan súlyosnak, de látni akarom, mitől görnyedtél ennyire meg – rácsapott egy parányi rézgombra, mire egy másik fehér ruhás nő jött be meghajolva a sátor hátsó fala mögül, kezében egy gőzölgő ezüstedénnyel, karjáról törülközők lógtak.

Rand leült az egyik párnára, és kihúzta magát.

– Semmi olyan, amivel foglalkoznia kellene – fordult Melaine-hez. A második fehér ruhás nő kecses mozdulattal letérdelt elé. Nem hagyta, hogy Rand elvegye tőle a nedves ruhát, melyet kicsavart az edény fölött, hanem nekilátott, hogy lágyan lemossa a fiú arcát. Vajon ki lehet? töprengett a fiú. Úgy nézett ki, mint egy aiel, azonban nem úgy viselkedett, mintha az lenne. Szürke szeméből határozott, elszánt alázat sugárzott.

– A régi sebesülése fáj – fordult Egwene a szőke hajú Tudós Asszonyhoz. – Moiraine sem tudta teljesen meggyógyítani a sebet – a pillantás, melyet Randre vetett, jelezte a fiúnak, hogy az udvariasság azt kívánta volna meg, hogy minderről ő meséljen. Azokból a pillantásokból ítélve viszont, melyeket a Tudós Asszonyok váltottak, Egwene már így is többet mondott a kelleténél. Rand legalábbis így gondolta. Egy seb, melyet az aes sedai-ok sem tudtak meggyógyítani. Ettől bizony megfájdult a Tudós Asszonyok feje. Úgy tűnt, Moiraine minden területen többet tud a fiúról, mint ő saját magáról, és Randnek már az is éppen elég nehéz volt, hogy vele kijöjjön. Talán egyszerűbb lesz a dolga a Tudós Asszonyokkal, ha ők nem tudnak meg róla annyit, mert akkor találgatásokra kell hagyatkozniuk.

Mat összerezzent, amikor Amys nekilátott, hogy a kenőccsel bekenje a mellkasán tátongó sebeket. Ha a krém olyan csípős, mint amilyen büdös, gondolta Rand, akkor nem csoda, hogy Mat összerezzent. Bair egy ezüstkupát tartott Mat elé.

– Idd meg, fiatalember! A timsin gyökér és az ezüstlevél majd enyhíti a fejfájásodat, már ha egyáltalán van valami, ami segít.

Mat nem habozott, hanem egy mozdulattal felhajtotta az egészet. A testén végigfutó borzongás és egy hatalmas grimasz volt az eredmény.

– Az íze, mint a csizmám talpáé! – Ennek ellenére ültében meghajolt a nő előtt. Mat gesztusa még a teari etikettnek is megfelelt volna, eltekintve attól a ténytől, hogy nem hordott inget, és hirtelen vigyorogni kezdett. – Köszönöm, ó, Tudós Asszony! Eszembe sem jutott, hogy esetleg belerakott valamit, amitől az italnak ilyen... emlékezetes... lett az íze – Bair és Seana halk nevetése nem árulta el, hogy tényleg így tettek, avagy sem, de úgy tűnt, hogy Mat, mint már oly sokszor korábban, most is megtalálta azt a hangnemet, ami tetszett a nőknek. Még Melaine is megajándékozta egy gyors mosollyal.

– Rhuarc – mondta Rand. – Ha Couladin megpróbál bajt keverni, akkor gyorsabban kell cselekednem, mint neki. Miként tudathatnám a többi törzsfőnökkel, mi történt? Arról, hogy megjöttem, és ezekről? – Felemelte két kezét a sárkányokkal. Az oldalán álló fehér ruhás nő, aki Rand fején a hosszú, zúzott sebet tisztogatta, látható erőfeszítést tett, hogy ne kelljen a sárkányokra néznie.

– Nincsenek rögzített szertartások – felelte Rhuarc. – Hogy is lehetnének egy olyan esemény esetén, amelyikre csak egyszer kerülhet sor? Ha össze akarjuk hívni a törzsek főnökeit, akkor az egyik olyan helyet választjuk, ahol ugyanolyan béke honol, mint Rhuideanban. Mind a Hideg Kő Erődhöz, mind Rhuideanhoz Alcair Dal fekszik a legközelebb. Ott megmutathatod a bizonyítékokat a törzsek és a klánok főnökeinek.

– Alcair Dal? – kérdezte Mat, ám ő nem úgy hangsúlyozta a nevet, mint az aiel. – Az Arany Völgy?

Rhuarc bólintott.

– Ez a völgy kerek, mint egy tál, bár arany egy cseppnyi sem akad benne. Az egyik végén van egy kiugró szikla, és ha egy férfi feláll oda, akkor nem kell hangosan beszélnie ahhoz, hogy a völgyben mindenütt jól értsék szavait.

Rand komor pillantást vetett az alkarján látható sárkányokra. Nem ő volt az egyetlen, akit valamilyen módon megjelöltek Rhuideanban. Mat most már semmit sem mondott úgy az Ősi Nyelven, hogy ne értette volna szavait. Amióta kijöttek, mindent megértett, bár ezt maga még nem igazán fogta fel. Egwene elgondolkodva figyelte Matet. A lány túl sok időt töltött már el az aes sedai-ok között.

– Rhuarc, tudnál üzenetet küldeni a többi törzsfőnek? – kérdezte Rand. – Mennyi ideig tartana valamennyiüket elhívni Alcair Dalba? Mit kell tennem azért, hogy biztosan eljöjjön az összes?

– A futároknak hetekbe tellene az út, és további hetekbe kerülne, míg valamennyien megérkeznek – Rhuarc a négy Tudós Asszony felé intett. – Ők viszont egyetlen éjszaka alatt álmukban elérhetik az összes törzsfőt és valamennyi klánfőnököt is. És persze, az összes Tudós Asszonyt, nehogy a férfiak valamelyike azt higgye, hogy csupán egy valódi álmot látott üzenet helyett.

– Örülök, hogy ennyire bízol abban, hogy mi hegyeket tudunk megmozgatni, szívem árnyéka – felelte Amys szárazon, és kezében a kenőccsel leült Rand mellé. – A bizalom azonban kevés. Több éjszakára lesz szükségünk, hogy megtegyük azt, amit kívánsz, és még így sem lesz nyugalmunk.

Rand megragadta az asszony kezét, amikor az a csípős szagú kenőccsel be akarta kenni az arcát.

– Megteszi?

– Hát ennyire sietsz, hogy elpusztíts bennünket? – kérdezte a nő, aztán dühösen az ajkába harapott, amikor a Rand másik oldalán álló, fehér ruhás asszony összerezzent. Melaine kétszer összeütötte tenyerét.

– Hagyjatok magunkra! – parancsolta éles hangon, mire a fehérbe öltöztetett nők meghajoltak, majd edényeikkel és törölközőikkel kihátráltak a sátorból.

– Úgy hajtasz, mintha szöges bot lenne nálad – panaszkodott Amys keserűen Randnek. – Bármit is parancsolhatunk nekik, ezek a nők most csak el fogják mondani azt, amiről tulajdonképpen nem is tudhatnának – kihúzta kezét a fiú szorításából, és nekilátott, hogy a krémet a szükségesnél kissé erőteljesebb mozdulatokkal felkenje a bőrére. A krém még annál is jobban csípett, mint amilyen büdös volt.

– Senkit sem akarok sürgetni – felelte Rand –, de nincs időnk. A Kitaszítottak kiszabadultak, Amys, és ha rájönnek, hol vagyok, vagy hogy mit tervezek... – az aiel asszonyok nem látszottak meglepettnek. Lehet, hogy már tudtak róla? – Kilencen még mindig életben vannak. Ez túlságosan is sok, azok pedig, akik nem akarnak megölni, fel szeretnének használni engem. Nincs időm. Ha tudnám a módját, hogyan hívjam össze a törzsfőket most, azonnal, és elfogadtathatnám velük magam, akkor azonnal élnék vele.

– Mi a terved? – kérdezte Amys olyan kemény hangon, amilyennek kőarca látszott.

– Megkérné – utasítaná – a főnököket, hogy jöjjenek Alcair Dalba?

A nő egy hosszú másodpercig farkasszemet nézett vele. Végül, vonakodva bólintott.

A fiú feszültsége ennek ellenére némileg feloldódott. Arra nem volt mód, hogy hét elvesztegetett napot visszanyerjen, de talán azt elkerülheti, hogy még többet veszítsen. Mégis, Moiraine miatt, aki Aviendhával még mindig Rhuideanban volt, itt kellett még maradnia. Nem hagyhatta egyszerűen itt az aes sedai-t.

– Maga ismerte az anyámat – mondta a fiú. Egwene épp olyan feszülten, mint Rand, előrehajolt, Mat pedig a fejét csóválta.

Amys keze megállt az arcán.

– Ismertem őt.

– Meséljen róla! Kérem!

Az asszony most a Rand füle feletti vágásra tévedt; ha a rosszalló tekintettel gyógyítani lehetett volna, már rég nem lett volna szükség a gyógykenőcsre. Végül Amys így felelt:

– Shaiel története, amikortól ismerem, akkor kezdődött, amikor még Far Dareis Mai volt, több, mint egy évvel azelőtt, hogy feladtam a lándzsát. Néhányan a Sárkányfal közelében vadásztunk. Egyik nap megláttunk egy nőt, egy aranyhajú, fiatal, selyembe öltözött vízföldit, aki jófajta kancán lovagolt, és málhás állatokat is hozott magával. Egy férfit természetesen azonnal megöltünk volna, neki azonban nem voltak fegyverei, egy övébe tűzött, egyszerű késtől eltekintve. Néhányan azt akarták, hogy meztelenül visszaűzzük a Sárkányfalhoz... – Egwene pislogott egyet; még mindig meglepte, milyen kemények is tudnak lenni az aielek. Amys szünet nélkül folytatta: – ...de úgy tűnt, mintha a nő megszállottan kutatna valami után. Kíváncsian követtük, napról napra, ő azonban nem láthatott meg minket. A lovai elpusztultak, az élelme elfogyott, majd a vize is, ő azonban nem fordult vissza. Gyalog folytatta útját, míg végül elesett, és már nem tudott felkelni. Úgy határoztunk, hogy adunk neki vizet, és megkérdezzük, mit keres. Majdnem meghalt, csak egy teljes nap elteltével tudott egyáltalán beszélni.

– Szóval Shaiel volt a neve? – tűnődött el Rand, amikor a Tudós Asszony szünetet tartott. – És honnan jött? Miért érkezett a pusztába?

– Shaiel – felelte Bair – az a név volt, ahogyan elnevezte magát. Az igazi nevét nem árulta el. Ez az Ősi Nyelven azt jelenti, A Nő, aki Elkötelezte Magát – Mat egyetértően bólintott, láthatóan nem volt tudatában annak, amit tesz. Lan elgondolkodva figyelte a fiút egy kupa víz mögül. – Shaielben jó adag keserűség lakozott, legalábbis kezdetben – fejezte be Bair.

Amys visszaült a sarkára, Rand mellett, és bólintott.

– Beszélt egy elhagyott gyermekről, egy fiúról, akit imádott. Meg egy férjről, akit nem szeretett. Hogy hol laktak, azt nem árulta el. Azt hiszem, sosem bocsátotta meg magának, hogy otthagyta a gyermekét. Csak annyit árult el, amennyit feltétlenül muszáj volt. Bennünket keresett, a Lándzsa Hajadonjait. Egy Gitara Moroso nevű aes sedai, aki rendelkezett a Jövendőmondás tehetségével, azt mondta neki, hogy szerencsétlenség éri országát és a családját, talán az egész világot is, ha nem megy el a Lándzsa Hajadonjai közé, de senkinek sem szabad erről beszélnie. Közéjük kell állnia, és soha nem térhet vissza a hazájába, míg a Hajadonok Tar Valon alá nem menetelnek.

A nő csodálkozva megrázta a fejét.

– Meg kell értened, hogyan hangzott mindez akkor. Hogy a Hajadonok Tar Valon alá menjenek? Egyetlen aiel sem kelt át a Sárkányfalon, mióta elértük a Háromszoros Földet. Ez még négy évvel azelőtt történt, hogy Laman király bűne a Vízföldre kényszerített minket. És még soha, senki nem állt a Lándzsa Hajadonjai közé, aki nem született aielnek. Páran azt gondolták, a nő megbolondult a napszúrástól. De makacsnak bizonyult, és valahogyan beleegyeztünk, hogy megpróbálja.

Gitara Moroso. Egy Jövendőmondó aes sedai. Rand valahol már hallotta ezt a nevet. De hol? És van egy bátyja is. Egy féltestvére. Amikor felserdült, sokszor elgondolkozott azon, milyen volna, ha lenne egy fivére vagy nővére. Ki lehet az, és hol él? Amys azonban máris folytatta:

– Csaknem minden leány arról álmodik, hogy Hajadon váljon belőle, és kitanulja az íj és a lándzsa összes fortélyát, na meg a kézitusát és a lábbal való harcot. Ám végül azok, akik eljegyzik magukat a lándzsával, rájönnek, hogy semmit sem tudnak. Shaielnek ez még nehezebb volt. Az íjat ő is jól ismerte, de egy mérföldnél többet még sosem futott egyhuzamban, és nem kellett még úgy élnie, hogy azt ette, amit talált. Egy tízesztendős leány is megverte volna túlélésben, hiszen még azzal sem volt tisztában, milyen növényekből lehet vizet nyerni. Mégis életben maradt. Egy évvel később letette az esküt a lándzsára, és Hajadonként befogadták a Taardadok Chumai klánjába.

Végül pedig a Hajadonokkal együtt Tar Valonba indult, hogy ott haljon meg a Sárkánybérc lejtőjén. Félig hát tudta már, de új kérdések vetődtek fel. Bárcsak látta volna az arcát!

– Az arcvonásaid kissé hasonlítanak az ő arcára – jegyezte meg Seana, mintha olvasott volna a fiú gondolataiban. Az asszony keresztbe tett lábbal ült, és egy kis ezüstkupából bort kortyolgatott. – Janduinból kevesebb van benned.

– Janduin? Ő az apám?

– Igen – felelte Seana. – A taardadok törzsfőnöke volt, a legfiatalabb a történelemben. Mégis, egyénisége volt, hatalma. Az emberek hallgattak rá, és követték, még a saját törzsén kívüliek is. Kétszáz évnyi ellenségeskedés után ő vetett véget a taardadok és a nakaik vérháborújának, és szövetséget kötött, nem csak a nakaikkal, de a reynekkel, akiktől szintén nem állt távol a vérháború gondolata. Majdnem a shaaradok és a goshienek vérháborúját is elrendezte, lehet, hogy arra is rá tudta volna venni Lamant, hogy ne vágja ki a fát. Akármilyen fiatal is volt, ő vezette a taardadokat és a nakaikat, a reyneket és a saaradokat, hogy megbüntesse Lamant a bűnéért.

Volt. Szóval mostanra már ő is halott. Egwene együttérző arcot vágott. Rand nem törődött vele; nem akart együttérzést. Hogyan is érezhetne veszteséget olyan emberek miatt, akiket nem is ismert? Mégis így érzett.

– Hogyan halt meg Janduin?

A Tudós Asszonyok habozva néztek egymásra. Végül Amys szólalt meg:

– Épp harmadik éve kerestük Lamant, amikor Shaiel állapotos lett. A törvények szerint vissza kellett volna térnie a Háromszoros Földre. Egy Hajadon nem viselheti tovább a lándzsát, amíg gyermeket vár. Janduin azonban nem tudta megtiltani neki; ha Shaiel a csillagokat kérte volna tőle, azokat is lehozta volna neki. Így aztán maradhatott, és az utolsó csatában, Tar Valon alatt, elveszett, és vele együtt a gyermek is. Janduin nem tudta magának megbocsátani, hogy nem tartatta be vele a törvényt.

– Lemondott a törzsfői tisztről – vette át a szót Bair. – Ezt előtte még senki sem tette. Meg is mondták neki, hogy nem lehet, de ő egyszerűen csak elment. Északra távozott más fiatalemberekkel együtt, hogy trallokokra és Myrddraalokra vadásszon a Fertőben. A legvadabb ifjak mind ezt csinálják, meg azok a Hajadonok, akikbe egy kecskéénél is kevesebb ész szorult. A visszatérők elmesélték, hogy apádat mégis egy ember ölte meg. Azt mondták, ez a férfi Janduin szerint Shaielhez hasonlított, ezért apád nem emelt rá lándzsát, amikor ellenfele lerohanta.

Akkor hát meghalt. Mindketten meghaltak. Sosem fog felhagyni azzal, hogy Tamot apjaként szeresse, de azért Rand azt kívánta, bárcsak láthatta volna Janduint és Shaielt, csak egyszer az életben.

Egwene persze megpróbálta megnyugtatni, úgy, ahogyan azt a nők teszik. Semmi értelme nem lett volna elmagyarázni neki, hogy most valami olyasmit veszített el, ami sosem volt az övé. A „szülők” szóról neki Tam al'Thor csendes nevetése jutott eszébe, és homályos emlékei voltak Kari al'Thor gyengéd öleléséről. Ennél többet pedig egyetlen férfi sem akarhat. A lány csalódottnak, sőt, kissé feldúltnak tűnt miatta, a Tudós Asszonyok pedig, különböző mértékben ugyan, de osztoztak ebben. Bair nyílt rosszallással nézett rá, Melaine szipogott, és a kendőjét rendezgette. A nők ezt nem érthetik. Csak Rhuarc és Lan értették meg; ők magára hagyták, ahogyan szerette volna.

Randnek valamilyen okból nem volt étvágya, amikor Melaine ételt hozott, ezért inkább, egy párnával a könyöke alatt, lefeküdt a sátor tövében, ahonnan jól láthatta a hegyoldalt és a ködbe burkolózó várost. A nap végigperzselte a völgyet és a környező hegyeket, felégetve az árnyékokat. A sátorba áramló levegő akár egy nyílt tűzhelyből is érkezhetett volna.

Egy idő után a tiszta inget viselő Mat bukkant fel. Némán leült Rand mellé, lebámult a völgybe, közben furcsa lándzsáját a térdére fektette. Újra és újra megtapogatta a fekete pengébe égetett írást.

– Hogy van a fejed? – kérdezte Rand, mire Mat összerezzent.

– Már... nem fáj – elkapta ujjait a gravírozott szövegtől, és kényszerítette magát, hogy ölébe ejtse a kezét. – Teljesen meggyógyultam. Bármi is volt az a keverék, megtette a hatását.

Ismét hallgatásba burkolózott, Rand pedig nem kérdezősködött. Ő sem nagyon akart beszélgetni. Szinte érezte, ahogy múlik az idő, ahogy a szemek egyenként peregnek a homokórában. Mintha ezzel egyidejűleg minden remegett volna. A homok bármelyik pillanatban vad viharban örvényelhetett volna. Bolond ötlet! Egyszerűen hagyta, hogy gondolatait befolyásolja a hegyoldal csupasz sziklái fölött remegő hőség. A törzsfők akkor sem tudják egyetlen nappal sem korábban elérni Alcair Dalt, ha Moiraine ebben a pillanatban előbukkanna. Ők csupán az egésznek egy parányi részét jelentették, és lehet, hogy a legkevésbé fontosat. Nem sokkal később észrevette, hogy Lan ugyanazon a gránittömbön kuporog, amelyet Couladin is használt. Úgy tűnt, az őrző semmibe veszi a tűző napot. Ő is a völgyet figyelte. Még egy férfi, akinek nincs kedve beszélni.

Rand semmit sem evett ebédre, bár Egwene és a többiek felváltva próbálták meggyőzni arról, hogy egyen már egy falatot. Makacsságát viszonylag nyugodtan viselték, de amikor felvetette, hogy visszamegy Rhuideanba, hogy megkeresse Moiraine-t és természetesen Aviendhát is, Melaine majdnem felrobbant.

– Balga férfiú! Egyetlen férfi sem léphet kétszer Rhuidean földjére! Még te sem térhetnél vissza élve. Ó, halj éhen, ha arra vágysz! – Az asszony egy fél kenyeret vágott Rand fejéhez. Mat azonban röptében elkapta, és a legnagyobb lelki nyugalommal falatozni kezdett belőle.

– Miért akarják mindenáron, hogy életben maradjak? – kérdezte Rand. – Tudja jól, mit mondtak ezek a rhuideani aes sedai-ok. El fogom pusztítani magukat. Akkor miért nem szövetkeznek Couladinnal, hogy végezzenek velem? – Mat majdnem megfulladt a félrenyelt kenyértől, Egwene pedig csípőre tette a kezét, készen állva arra, hogy jól megmossa Rand fejét. A fiú azonban kizárólag Melaine-re figyelt, aki azonban, ahelyett, hogy válaszolt volna neki, csak dühösen rámeredt, és kisietett a sátorból.

Végül Bair volt az, aki válaszolt:

– Mindenki azt hiszi, hogy ismeri Rhuidean próféciáját, de amit ismernek, az valójában nem más, mint az, amit nemzedékek óta a Tudós Asszonyok és a törzsek vezetői meséltek nekik. Nem hazugság, de nem is a teljes igazság. Az igazság megtörné még a legerősebb férfi gerincét is.

– És mi a teljes igazság? – makacskodott Rand. A nő először Matre, aztán Randre pillantott.

– Ebben az esetben az a teljes igazság, amelyet eddig csupán a Tudós Asszonyok és a törzsek vezetői ismertek, hogy te vagy a végzetünk. A végzetünk és a megmenekülésünk. Nélküled népünkből senki sem élné túl az Utolsó Csatát. Lehet, hogy még az Utolsó Csatáig sem maradnának meg. Így szól a jövendölés, és ez az igazság. Veled viszont... „Vérét ontja majd azoknak, kik magukat aielnek nevezik, mintha a vér csak a homokba szivárgó víz lenne, és elroppantja őket, mint a száraz ágat, ám a végén megmenti a maradék maradékát, és ők életben maradnak.” Kegyetlen jövő, de ez a hely sosem volt szelíd otthon – Bair Rand szemébe nézett, és még csak nem is pislogott. Kemény föld és kemény asszony.

Rand megfordult, és tovább nézte a völgyet. Mat kivételével a többiek elmentek.

Késő délután végül észrevett egy parányi alakot, aki kimerülve vánszorgott felfelé a völgyben. Aviendha. Matnek igaza volt: a lány tényleg meztelenül ment, mint egy újszülött. Bár a lány aiel volt, azért a nap őt is kikezdte. Hiszen korábban csak karja és arca barnulhatott le, testének többi része most viszont rákvörösre égett. Rand örült, hogy látja. Aviendha ugyan nem kedvelte őt, de csak azért, mert azt hitte, hogy a fiú csúnyán bánt Elayne-nel. Ennél egyszerűbb okot nem is találhatott volna. Nem népének megjósolt végzete miatt, nem a karján látható sárkányok miatt, vagy mert ő volt az Újjászületett Sárkány. Nem, egészen emberi okból gyűlölte. Rand szinte már örült annak, hogy újra láthatja a lány hűvös, kihívó pillantását.

Amikor Aviendha megpillantotta a fiút, megdermedt, és kékeszöld szeméből eltűnt a hűvösség. Látva ezt a pillantást, Rand hirtelen úgy érezte, hogy kihűlt a nap, csoda, hogy még nem égette szénné.

– Öö... Rand – szólalt meg Mat halkan. – Nem hiszem, hogy hátat mernék fordítani neki, ha a helyedben lennék.

Rand fáradtan felsóhajtott. Persze, ha a lány végigsétált az üvegoszlopok között, akkor már mindent tudhatott. Bair, Melaine és a többiek az évek során hozzászoktak a gondolathoz. Aviendha számára viszont olyan volt a felismerés, mint egy friss seb, amin még nem alakulhatott ki a gyógyulás hege. Nem csoda, ha most gyűlöl.

A Tudós Asszonyok lesiettek Aviendhához, és fürgén bekísérték egy másik sátorba. Amikor Rand legközelebb látta a lányt, az már egy bő, barna szoknyát és fehér blúzt viselt. Karjára egy kendőt tekert. Úgy tűnt, nem igazán szereti új öltözékét. A lány észrevette, hogy Rand nézi, és az arcán megjelenő düh, ez a tiszta, állati harag elég erős volt ahhoz, hogy a fiú elforduljon.

Amikor Moiraine végül felbukkant, az árnyékok már elérték a szemben lévő hegyoldalt. Elesett, majd talpra küzdötte magát hegymászás közben. Ugyanúgy összeégette a nap, mint Aviendhát. Rand meglepődött, hogy az aes sedai is meztelenül érkezett. Úgy látszik, minden nő megőrült.

Lan leugrott a sziklatömbről, és lerohant a hegyoldalon. Karjába kapta a nőt, és még gyorsabban száguldott felfelé a lejtőn, mint ahogyan lerohant. Futtában felváltva káromkodott, és a Tudós Asszonyokat hívta. Moiraine feje magatehetetlenül himbálódzott a vállán. A Tudós Asszonyok elé siettek, és átvették tőle a nőt. Melaine eltorlaszolta Lan elől az utat, amikor a férfi is követni akarta őket a sátorba. Az őrző ezután idegesen sétált fel-alá a sátor előtt, és időnként öklével belecsapott a tenyerébe.

Rand hanyatt dőlt, és felpillantott a sátor alacsony mennyezetére. Nyert három napot. Tulajdonképpen annak kellett volna örülnie, hogy Moiraine és Aviendha visszatért, és biztonságban van, ám mégis az így megtakarított napok miatt érzett megkönnyebbülést. Az idő mindennél fontosabb volt. Elkerülhetetlen, hogy saját maga döntse el, mikor és ki ellen harcol. Lehet, hogy ez még mindig lehetséges.

– Most pedig mire készülsz? – kérdezte Mat.

– Valamire, ami bizonyára tetszeni fog neked. Ismét megszegek néhány előírást.

– Csak annyit akartam tudni, hogy kérsz-e már enni. Én a magam részéről igen éhes vagyok.

Rand akaratlanul is felnevetett. Egyen valamit? Az sem számított volna, ha soha többé nem eszik egy falatot sem. Mat úgy nézett rá, mintha csak meghibbant volna, és ettől Randnek még harsányabban kacagnia kellett. Nem őrült meg. Itt az első alkalom, hogy valaki megtudja, mit is jelent, hogy Rand az Újjászületett Sárkány. Olyan módon fogja felrúgni a törvényeket, amilyenre bizonyos, hogy senki sem számít.

Harmincötödik fejezet

Kemény leckék

Tel'aran'rhiodban a Kő Szíve ugyanúgy nézett ki, mint a valós világban, pontosan olyan volt, mint amire Egwene emlékezett. Hatalmas, csillogó, vöröskő oszlopok emelkedtek a magasba a távoli mennyezetig, és a középen tornyosuló, óriási kupola középpontjában a padlót borító, világos kőlapba döfött Callandor látszott. Csupán az emberek hiányoztak. Az aranylámpásokat nem gyújtották meg, de mégis érződött valami fény, homályosan, de mégis úgy, hogy megfájdult tőle a lány szeme. Mintha csak mindenfelől egyszerre jött volna. Az ilyesmi persze gyakran előfordult, ha az ember Tel'aran'rhiodban, egy épület belsejében járt.

Amire viszont nem számított, az a nő volt, aki a csillogó kristálykard túloldalán állt, és az oszlopok közötti, sápadt árnyékot bámulta. Az öltözéke lepte meg Egwene-t. A nő mezítláb állt a kövön, brokáttal szegélyezett, sárga selyemből készült buggyos nadrágot viselt. Afölött sötétebb sárga színű szövetet tekert a derekára, és a felsőteste, eltekintve a nyakában lógó, néhány aranylánctól, csupasz volt. Parányi aranygyűrűk csillogó sora ékesítette a fülét, és még meglepőbb módon az orrában is hordott egy aranygyűrűt. Ezt a gyűrűt egy egészen vékony lánc kötötte össze a bal fülében látható, egyik gyűrűvel. A láncocskákról érmék lógtak.

– Elayne? – Egwene levegő után kapkodott, és úgy húzta össze kendőjét a válla körül, mintha ő állt volna félmeztelenül ott. Ezúttal úgy öltözködött, mint egy Tudós Asszony, bár erre nem volt különösebb oka.

A leányörökös összerezzent, és amikor Egwene irányába fordult, máris egy szolid, magas, hímzett gallérú, hosszú ujjú, sápadt zöld köntöst viselt. A kézelők elrejtették tenyerét. Eltűntek a fülbevalók, eltűnt az orrgyűrű.

– Így öltözködnek a Tengeri Nép asszonyai, ha kint vannak a nyílt vízen – szólalt meg gyorsan, miközben igencsak elpirult. – Ki akartam próbálni, milyen érzés ilyen ruhát viselni, és úgy tűnt, ez a legalkalmasabb hely rá. A hajón, ugye, csak nem öltözhettem így?

– És milyen érzés? – kérdezte Egwene kíváncsian.

– Elsősorban fáztam – Elayne körülnézett az oszlopok között. – Az embernek az az érzése, hogy mindenki őt bámulja, még akkor is, ha senki sincs itt – hirtelen elnevette magát. – Szegény Thom és szegény Juilin! Igazából azt sem tudják, hová is nézzenek. A hajó legénységének fele nőből áll.

Egwene maga is szemrevételezte az oszlopokat, és megvonta a vállát. Őt is elfogta az érzés, hogy valaki figyeli őket. Bizonyára onnan származott ez az érzés, hogy ők voltak az egyedüli emberek a Kőben. Aki eljut Tel'aran'rhiodba, az nem igazán számíthat rá, hogy talál itt valakit, aki szemmel tarthatja.

– Thom? Thom Merrilin? És Juilin Sandar? Csak nem ők vannak veletek?

– Ó, Egwene, Rand küldte őket. Rand és Lan. Hát, tulajdonképpen Thomot Moiraine küldte, mire Rand Sandar mestert is utánunk zavarta. Hogy segítsenek nekünk. Nynaeve szépen fel is paprikázódott emiatt. Lanra volt mérges, természetesen, bár ügyelt rá, hogy ez ne látszódjon.

Egwene elfojtott egy mosolyt. Nynaeve dühbe gurult? Elayne arca sugárzott, és ismét megváltoztatta ruháját. Ezúttal a kivágás jóval mélyebbre sikerült, de úgy tűnt, ez nem zavarja. A ter'angreal, a kifacsart körvonalú kőgyűrű hozzásegítette a leányörököst ahhoz, hogy Egwene-hez hasonló könnyedséggel jusson el az Álmok Világába, de nem ruházta fel azzal a tudással, miként lehet az embernek saját képességeit irányítani. Ezt először meg kellett tanulni. A kósza gondolatok, például az, hogy milyen ruhában szeretne Randdel találkozni, megváltoztatták Elayne-t, mivel nem volt képes irányítani elméjét.

– Hogy van Rand? – Elayne hangjában komoly küzdelem folyt a megjátszott egykedvűség és a mohó várakozás között.

– Hát – felelte Egwene –, azt hiszem, jól van – mindenről beszámolt, a kapukövekről, Rhuideanról, legalábbis amennyit megtudott a szóbeszédből, arról, mit jelent saját őseink szemével nézni és átélni a történelmet, a sárkányos zászlóról származó figurákról, melyek most Rand alkarját díszítik, Bair kinyilatkoztatásáról, hogy Rand személyében az aielek végzete öltött testet, a törzsi vezetők meghívásáról, hogy jöjjenek Alcair Dalba. Amys és a többi Tudós Asszony éppen ezen munkálkodott. Legalábbis Egwene ezt remélte. Röviden még Rand vér szerinti szüleiről is beszámolt Elayne-nek.

– Igazából nem is tudom. Furcsábban viselkedett, mint addig bármikor. Akárcsak Mat. Ez persze nem jelenti azt, hogy kezd megőrülni, de... Rand ugyanolyan kemény, mint Rhuarc vagy Lan, legalábbis bizonyos szempontból, hacsak nem keményebb náluk. Forral valamit, azt hiszem, amiről senkinek sem akar beszélni, és iszonyatosan igyekszik belevágni a dolgokba. Emiatt aggódom. Néha az az érzésem, hogy már egyáltalán nem lát embereket maga körül, hanem csupán egy társasjáték bábuit.

Úgy tűnt, Elayne nem aggódik különösebben, legalábbis nem emiatt.

– Ő az, aki, Egwene. Egy uralkodó vagy egy tábornok nem engedheti meg magának mindig, hogy embereknek tekintse az embereket. Ha egy fejedelemnek meg kell tennie valamit, ami egy egész nemzetet érint, jöhetnek helyzetek, amikor ez károsan hat némelyekre, mert a többség érdeke ezt kívánja meg. Rand igazi uralkodó, Egwene, akkor is, ha nincs országa, már ha Teart nem számítjuk, és ha nem tesz semmit azért, nehogy valakinek fájdalmat okozzon, akkor az a végén mindenkinek kárára válik.

Egwene a fejét csóválta. Amit hallott, igaz volt, de ettől még cseppet sem tetszett neki. Az emberek emberek maradnak, és így is kell tekinteni őket.

– Vannak további hírek is. A Tudós Asszonyok közül némelyek képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Nem tudom, hányan vannak, de úgy vélem, nem is olyan kevesen. Az alapján, amit Amys mesélt nekem, felkutatnak minden asszonyt, akiben csak a tehetség leghalványabb szikrája is látszik – egyetlen aiel asszonynak sem kellett meghalnia, mert nem tudta megtanulni az Egyetlen Hatalom használatát, úgy, hogy közben fogalma sem lehetett róla, mit is cselekszik. Az aielek között nem akadtak Vadak. Azokra a férfiakra, akikről észrevették, hogy képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, ennél sokkal szörnyűbb sors várt. Északra mentek, a Fertőbe, és talán még tovább, azon is túlra, egészen Shayol Ghulig. „Megöljük a Sötét Urat” – mondták ilyenkor. Egyikük sem maradt életben elég sokáig ahhoz, hogy legyen ideje megőrülni. – Aviendha azok egyike, akik rendelkeznek ezzel a tehetséggel, ahogy ez kiderült. Hatalmas erő rejlik benne, úgy vélem. Amys legalábbis így gondolja.

– Aviendha – ámuldozott Elayne. – Világos. Tudnom kellett volna. Ugyanezt éreztem Jorinnál is, rögtön az első pillantásra, akárcsak Aviendhánál. Ami azt illeti, nálad is.

– Jorin?

Elayne elfintorodott.

– Megígértem, hogy titokban tartom, erre mindjárt az első alkalommal elkotyogom. Nos, szerintem te nem fogsz ártani neki, sem a nővéreinek. Jorin a Hullámtáncos Szélkeresője, Egwene. Néhány más Szélkeresőhöz hasonlóan, ő is tud fókuszálni – a lány a kettőjüket körbeölelő oszlopokra sandított, és ruhájának kivágása most hirtelen eltűnt, ehelyett nyakig begombolkozott. Megigazította a sötét gyapjúkendőt, ami egy pillanattal azelőtt még nem takarta haját, amely azonban most mély árnyékba burkolta arcát. – Egwene, ugye senkinek sem árulod el? Jorin attól fél, hogy a Torony majd rákényszeríti őket, hogy aes sedai-já váljanak, vagy pedig megpróbálják valamiképpen irányítani őket. Megígértem, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ez ne történhessen meg.

– Nem árulom el – ígérte Egwene lassan. Tudós Asszonyok és Szélkeresők. Mindkét fajta között élnek fókuszálni tudó nők, akik egyáltalán nem tették le a Három Esküt, az Esküpálcával a kezükben. Az eskük arra voltak hivatottak, hogy az emberek bízzanak az aes sedai-okban, de legalábbis ne féljenek a hatalmuktól. Ehelyett az aes sedai-oknak még mindig titokban kellett járniuk, legalábbis a legtöbbször. Ezzel szemben a Tudós Asszonyok – mint ahogyan a Szélkeresők is, ezt Egwene le merte volna fogadni – tiszteletre méltó pozíciót töltenek be társadalmukban. Anélkül, hogy meg lennének kötve, mert így állítólag kevésbé félnek tőlük. Ez elgondolkodtatónak tűnt.

– Nynaeve-val a kijelölt határidő előtt érkezünk meg Tanchicóba, Egwene. Jorintól tanulom az időjárás befolyásolását – el sem hinnéd, mekkora fonatokat képes készíteni a Levegőből! –, és olyan gyorsan irányítjuk a Hullámtáncost, amilyen gyorsan még nem repült soha, pedig nagyon gyors hajó! Még három nap, és elérjük Tanchicót, de Coine szerint az is lehet, hogy két nap alatt. Ő a hajóúrnő, vagyis a kapitány. Lehet, hogy Teartől Tanchicóig csak tíz napig tart az utazás. Beleszámítva azt, hogy ha Atha'an Miere hajóval találkozunk, akkor mindig megállunk, hogy beszéljünk velük. Egwene, a Tengeri Nép úgy gondolja, hogy Rand az ő Coramoorjuk.

– Igen?

– Coine kissé félreértette azt, ami Tearben történt – ő úgy hiszi, az aes sedai-ok most mind Randet szolgálják. Nynaeve-val úgy gondoltuk, jobb, ha nem igazítjuk ki tévedését – ám amíg ő más hajóúrnőknek is elmondja ezt, addig egyre terjed a híre, és készek Randet szolgálni. Szerintem bármit megtennének, amit kér.

– Bárcsak az aielek is ilyen készségesek volnának! – sóhajtott fel Egwene. – Rhuarc szerint néhányan lehet, hogy nem ismerik majd el, hiába vannak rajta Rhuidean sárkányai. Az egyik fickó, egy Couladin nevű férfi, meg is ölné azonnal, ha erre esélyt kapna, ebben biztos vagyok!

Elayne előrelépett.

– Gondoskodni fogsz róla, hogy ez ne történhessen meg! – Ez nem kérdés vagy kérés volt. A leányörökös szemében veszedelmes fény villant, és kezében tőr jelent meg.

– Minden tőlem telhetőt megteszek. Rhuarc is őrizteti Randet.

Elayne pillantása a tőrre esett, és alaposan meglepődött. A penge eltűnt.

– Meg kell tanítanod nekem, amit Amystól tanulsz, Egwene! Olyan félelmetes, ahogy különböző dolgok megjelennek és eltűnnek, vagy amikor hirtelen rájövök, hogy átöltöztem! És magától történik!

– Megtanítok mindent. Ha majd lesz rá időm – máris túl hosszú ideje tartózkodott Tel'aran'rhiodban. – Elayne, ha a következő alkalommal, amikorra megbeszéljük, nem vagyok itt, akkor se aggódj! Megpróbálok eljönni, de lehet, hogy ez nem sikerül. Mondd meg Nynaeve-nak is! Ha nem jövök, akkor azután minden éjjel nézzetek meg! Egy vagy két napnál többet nem fogok késni, ez biztos!

– Ha te mondod – jegyezte meg Elayne kétkedőn. – Biztosan hetekbe telik majd, míg rájövünk, Liandrinék itt vannak-e Tanchicóban vagy nem. Thom szerint ez a város eléggé zavaros állapotban van – a lány pillantása most a padlóba félig beszúrt Callandorra esett. – Szerinted ezt miért tette?

– Azt mondta, ez az ő oldalán tartja a tearieket. Amíg tudják, hogy a kard itt áll, addig azzal is tisztában lesznek, hogy Rand vissza fog térni. Talán ő tudja, mit beszél. Legalábbis, remélem.

– Aha. Én pedig azt hittem... talán... dühös rám... valami miatt.

Egwene a szemöldökét ráncolta. Ez a hirtelen önmarcangolás egyáltalán nem volt jellemző Elayne-re.

– Miért volna dühös?

– Á, semmiért! Csak úgy gondoltam. Egwene, mielőtt otthagytam Teart, két levelet küldtem neki. Nem tudod véletlenül, hogyan fogadta őket?

– Nem. Miért, írtál neki valamit, ami feldühíthette?

– Természetesen nem! – Elayne vidáman felnevetett, ám nevetése erőltetettnek tűnt. Most hirtelen sötét színű gyapjúruha jelent meg rajta, amely egy kemény tél esetén is megfelelt volna. – Ostobának kellett volna lennem, ha ilyet írok neki – a lány haja most, dühöngő koronaként, minden irányba lobogni kezdett, ám Elayne ennek nem is volt tudatában. – Hiszen végül is azt szeretném, ha viszonozná az érzéseimet. Jaj, miért nem tudnak a férfiak egyszerűbbek lenni? Miért okoznak annyi nehézséget? De legalább most nincs Berelain közelében – a gyapjúruha ismét selyemmé változott, még mélyebb kivágással, mint az előzőé. Haja azonban a vállára terült, mintha szégyellné a szemérmetlen ruhát. Ajkát lebiggyesztette, és kissé habozott. – Egwene? Ha alkalmad lesz rá, megmondanád neki, hogy komolyan gondoltam, amit a... Egwene? Egwene!

Valami megragadta Egwene-t. A Kő Szíve elsötétedett előtte, mintha csak valaki a nyakánál fogva kivonszolta volna. Egwene hápogva, kalapáló szívvel riadt fel, és feje fölött a sátor éjszakától sötét tetejét pillantotta meg. Csak a holdfény bágyadt sugara kúszott be a nyitott oldalakon. A lány takarói alatt feküdt – a puszta épp olyan hideg tudott lenni éjjel, mint amilyen forró volt napközben, a kokszoskosár pedig, amelyben szárított trágya parázslott, édeskés szagot árasztva, alig adott valami meleget –, pontosan ott, ahová lefeküdt aludni. De vajon mi húzta vissza?

Hirtelen tudatára ébredt Amys jelenlétének, aki keresztbetett lábbal, árnyékba burkolózva ült mellette. A Tudós Asszony árnytakarta arca épp olyan sötétnek tűnt, mint az éjszaka.

– Ezt maga tette, Amys? – kérdezte Egwene mérgesen. – Nincs joga, hogy csak úgy elrángasson! Én egy Zöld ajahhoz tartozó aes sedai vagyok – a hazugság könnyedén bukott ki az ajkain –, magának pedig nincs joga...

Amys komor hangon szólt közbe:

– A Sárkányfalon túl, a Fehér Toronyban lehetsz aes sedai. Itt csak egy tudatlan tanuló, egy ostoba gyermek vagy, aki a viperafészekbe mászott.

– Tudom, hogy megígértem, nem megyek többé maga nélkül Tel'aran'rhiodba – ismerte be Egwene, és megpróbált megfontoltnak hangzani –, de...

Valami elkapta a bokáját, és felrántotta a lábát a levegőbe. Takarói lerepültek róla, hálóinge a nyakába csúszott. Most fejjel lefelé lógott, úgy nézett szembe Amys arcával. Dühödten kinyitotta magát a saidar előtt – és rájött, hogy elvágták az Egyetlen Hatalomtól.

– Szóval egyedül akartál elmenni – sziszegte Amys halkan. – Figyelmeztettek, de neked menned kellett – az asszony szeme ragyogni kezdett a sötétben, egyre fényesebben és fényesebben. – Sosem törődsz vele, mi várhat rád. Az álmokban olyan dolgok is rejtőzhetnek, amelyek a legbátrabb szívet is megtörik! – A kéken izzó széndarabokhoz hasonlatos szemek körül az arc olvadni, nyúlni kezdett. Ahol az előbb még bőr volt, most pikkelyek nőttek, a nő állkapcsa előreugrott, és hegyes fogak törtek elő belőle. – Olyan dolgok, amelyek felzabálják a legbátrabb szívet is!

Egwene sikítva, hiába vergődött a láthatatlan pajzs felé, amely távol tartotta az Igazi Forrástól. Megpróbált belevágni abba a rémületes arcba, abba a lénybe, amely nem lehetett Amys, valami azonban megragadta csuklóit, és a levegőben kinyújtotta és rázni kezdte. Semmire sem volt képes, csak sikított, miközben a rettenetes állkapocs összezáródott az arca körül.

Egwene üvöltve felült, közben a takaróját markolászta. Hatalmas erőfeszítéssel becsukta a száját, a testét fogva tartó remegéstől azonban nem tudott megszabadulni. Most is a sátorban feküdt – de vajon valóban így volt? Az árnyékban, lábát keresztbe téve, ott ült Amys, aki körül ragyogott a saidar – de vajon tényleg ő volt az? A lány kétségbeesetten az Igazi Forrás felé nyúlt, és majdnem felüvöltött, amikor ismét ott találta a pajzsot. Lerúgta magáról a takarót, négykézláb keresztülmászott a leterített szőnyegeken, és két kézzel szétdobálta szépen összehajtogatott ruháit. Volt egy kése. Vajon hová tehette? Hová? Oda!

– Ülj le – utasította Amys –, vagy orvosságot adok nyugtalanságra! Nem fog ízleni!

Egwene térden állva megfordult. Két kezével egy kést szorongatott, kezei remegtek volna, ha nem záródnak szorosan a markolatra.

– Vajon ezúttal valóban maga az?

– Én vagyok most is, és előző alkalommal is. A legjobb lecke a kemény lecke. Nos, valóban le akarsz szúrni?

Egwene habozva letette a kést.

– Nincs joga...

– Minden jogom megvan rá! A szavadat adtad! Nem is tudtam, hogy az aes sedai-ok hazudhatnak. Ha azt akarod, hogy tanítsalak, akkor biztosnak kell lennem benne, hogy követed az utasításaimat. Nem hagyhatom, hogy a tanítványom elvágassa a torkát! – Amys felsóhajtott, majd eltűnt az őt körülvevő ragyogás, vele együtt pedig a pajzs is, ami elvágta Egwene-t az Egyetlen Hatalomtól. – Tovább nem tudlak blokkolni. Te jóval erősebb vagy nálam. Legalábbis az Egyetlen Hatalommal kapcsolatban. Majdnem leromboltad a pajzsomat! Viszont, ha nem vagy képes megtartani az ígéretedet, akkor nem foglak tanítani!

– Megtartom a szavamat, Amys. Ígérem! De találkoznom kell a barátaimmal Tel'aran'rhiodban. Nekik is megígértem! – Amys arcát nemigen lehetett kivenni a sötétben, Egwene azonban semmi ellágyulást nem látott rajta! – Kérem, Amys! Máris rengeteget tanított nekem! Most már bárhol megtalálnám őket. Kérem, ne hagyja abba, amikor még annyi mindent kell tanulnom! Megteszem, bármit is kíván! Meg én!

– Fond be a hajad! – utasította Amys színtelen hangon.

– A hajamat? – kérdezte Egwene bizonytalanul. Ez persze nem okozott neki kellemetlenséget, de miért? Mostanában kibontva viselte vállon alul érő haját, pedig nem is volt még olyan régen, amikor majdnem kicsattant a büszkeségtől, amikor egy nap az emondmezei Nőkör úgy határozott, már elég idős hozzá, hogy olyan fonatban hordhassa haját, mint amilyet Nynaeve máig is viselt. A Folyóközben a hajfonat mutatta, ha valaki elég idős volt ahhoz, hogy nőnek tarthassa magát.

– Két copfba! – Amys hangja még mindig olyan jellegtelen volt, mint egy lapos kő. – Ha nincsen masnid, amit beleköthetsz, majd én adok. Nálunk a kislányok hordanak ilyen frizurát. Azok, akik még túl fiatalok ahhoz, hogy megtartsák a szavukat. Ha majd bebizonyítottad, hogy te képes vagy állhatatosan viselkedni, akkor újra a régi frizurádat viselheted. Ha azonban ismét hazudsz nekem, akkor levágom a szoknyádat, hogy a gyermekek ruhájához legyen hasonlatos, és majd kerítünk neked egy babát is, amit a kezedben foghatsz. Mihelyt elhatározod, hogy felnőtt nőként viselkedsz, akkor úgy is kezelünk majd. Egyezz bele, vagy többé nem tanítalak!

– Beleegyezem, ha maga meg elkísér, amikor találkozom a...

– Egyezz bele, aes sedai! Én nem alkudozom gyermekekkel, vagy olyanokkal, akik nem tartják be az ígéretüket! Azt teszed, amit mondok, elfogadod, amit határozok, semmi több! Máskülönben mehetsz, és úgy öleted meg magad, ahogy akarod! Én ebben nem fogok segíteni!

Egwene örült, hogy sötét van, így leplezni tudta az arcára kiülő, haragos kifejezést. Valóban a szavát adta, de ez így akkor sem járja! Randet persze senki sem próbálja ostoba szabályokkal megkötni! Nos jó, talán a fiú tényleg más. Ami azt illeti, Egwene nem szívesen cserélte volna el Amys szabályait azzal, hogy Couladin lándzsát akarjon döfni belé. Mat biztosan nem fogadná el mások szabályait. De végül is, ta'veren vagy sem, Matnek semmit sem kellett tanulnia, neki egyszerűen csak elég volt léteznie. Valószínűleg egyébként is visszautasítana bármit, ha lehetősége volna a tanulásra, kivéve persze, ha a szerencsejátékkal függene össze, vagy azzal, hogyan tehet másokat bolonddá. Egwene tanulni akart. Néha úgy élt benne a tanulás vágya, mint valamilyen kielégíthetetlen szomjúság: bármennyit is szívott magába, az nem oltotta a tudásszomját. Ettől persze még nem volt szép, amit Amys csinált. Csakhogy egyedül ez az út járható, gondolta szomorúan.

– Beleegyezem – felelte végül. – Úgy teszek, ahogy mondja, elfogadom a büntetését.

– Jól van – nyugtázta Amys, majd hosszú szünetet tartott, mintha arra várna, Egwene nem tesz-e hozzá még valami mást is, folytatta: – Kemény leszek veled, Egwene, de nem öncélúan. Ha azt gondolod, már eddig is sok mindent tanítottam neked, mutatja, mennyire nem vagy tisztában a dolgokkal! Te igen tehetséges vagy az álomjárásban, nagy az esélyed arra, hogy egyszer mindannyiunkat lekörözzél ebben. Ha azonban nem tanulod meg mindazt, amit én taníthatok – amit mi négyen képesek vagyunk neked megtanítani –, akkor sosem fejlesztheted ki teljesen tehetségedet. A legvalószínűbb az, hogy meg sem éred azt a napot, amikorra kifejlődhetne a tehetséged.

– Megpróbálom, Amys – ígérte a lány, és úgy gondolta, elég jól imitálta az alázatot. Miért nem mondja meg ez az asszony azt, amit hallani szeretne? Ha Egwene nem mehet egyedül Tel'aran'rhiodba, akkor Amysnak is el kellene kísérnie az Elayne-nel való, következő találkozójára. Vagy lehet, hogy legközelebb Nynaeve lesz ott.

– Jól van. Van még mondanivalód?

– Nincsen, Amys.

A Tudós Asszony ezúttal hosszabb szünetet tartott. Egwene, kezét a térdén összefonva, a lehető legtürelmesebben várt.

– Vagyis képes vagy magadban tartani a követeléseidet, ha úgy akarod – jegyezte meg végül Amys. – Még akkor is, ha úgy viszketsz tőlük, mint a rühes kecske. Vagy talán tévednék? Van rá kenőcsöm. Nem? Nos, jó. Elkísérlek, amikor legközelebb találkoznod kell a barátaiddal.

– Köszönöm! – felelte Egwene mesterkélten. Méghogy rühes kecske!

– Amennyiben nem hallottad volna, amikor először mondtam, a tanulás nem lesz könnyű, és rövidnek sem mondható. Te most azt hiszed, haladtál valamit az elmúlt napokban. Akkor hát most felkészülhetsz arra, hogy valóban időt és energiát szentelj a tanulmányaidnak.

– Amys, mindent megtanulok, amit tanít nekem, és olyan keményen fogok dolgozni, ahogy csak kívánja, de Rand és az árnybarátok között... Lehet, hogy az idő fényűzésnek bizonyul majd, és így is üresen találom a zsebemet!

– Tudom – felelte Amys fáradtan. – Rand minket is nyugtalanít. Gyere! Épp elég időt vesztegettél ezzel a gyerekes magatartással. Most meg kell beszélnünk bizonyos női ügyeket. Gyere! A többiek már várnak.

Egwene most először jött rá, hogy Moiraine fekhelye üres. Ruhájáért nyúlt, de Amys rászólt:

– Azokra nem lesz szükséged. Csak ide megyünk, a közelbe. Csavard magad egy pokrócba, és gyere! Máris sokat dolgoztam Rand al'Thorért, és még többet kell tennem, mielőtt befejezzük.

Egwene kétkedőn egy takarót terített magára, majd követte az idősebb asszonyt az éjszakába. Iszonyúan hideg volt. Bőre libabőrözni kezdett, miközben mezítláb ugrált a jéggé dermedt, köves talajon. A nappali hőség után az éjszaka olyan jegesnek tűnt, mint a Folyóköz a tél közepén. Lélegzete lenge gőzként kavargott a levegőben, de azonnal elpárolgott a levegőben. Hideg volt ugyan, de a szárazság továbbra is megmaradt.

A Tudós Asszonyok táborának végében állt egy kicsiny sátor, amelyet eddig még sosem látott. Ez is épp olyan alacsony volt, mint a többi, ám körben erősen kikarózták. Legnagyobb meglepetésére Amys vetkőzni kezdett, és neki is intett, hogy tegyen hasonlóképpen. Összeszorított foggal, nehogy vacogni kezdjen, lassan követte a Tudós Asszony példáját. Amikor az aiel asszony teljesen meztelenre vetkőzött, úgy állt ott, mintha nem is fagyos éjszaka volna; mélyeket lélegzett, és karjaival csapkodott egy keveset, mielőtt végül belépett volna a sátorba. Egwene fürgén követte.

Nedves hőség vágott az arcába, mintha csak fadarabbal ütöttek volna a szeme közé. Minden pórusából izzadni kezdett.

Moiraine már ott ült, akárcsak a Tudós Asszonyok és Aviendha, mindannyian meztelenül és izzadva. Egy hatalmas vaskondért ültek körül, amelyet színültig megtöltöttek kormos kövekkel. A kondér és a kövek hőt termeltek. Úgy tűnt, az aes sedai nagyjából felépült a megpróbáltatásból, bár szemében megjelent azóta valamiféle keménység, amely korábban nem volt ott.

Miközben Egwene óvatosan megpróbált ülőhelyet választani magának – itt nem terítettek le szőnyegeket, a puszta, köves talajon ültek –, Aviendha az oldalánál álló, kisebb kannából töltött egy maroknyi vizet, és a nagy kondérba löttyintette. A víz sisteregve gőzzé változott, egyetlen vizes foltot sem hagyva a kövön. Aviendha savanyú képet vágott. Egwene pontosan tudta, hogyan érezhet a lány. A Fehér Toronyban a novíciákat is állandóan dolgoztatták. Egwene nem is tudta pontosan, melyiket utálja jobban: a padlósúrolást vagy a mosogatást. Ez a feladat közel sem tűnt annyira megterhelőnek.

– Meg kell tárgyalnunk, mit tegyünk Rand al'Thorral – jelentette be Bair, amikor Amys is leült.

– Hogy mit tegyünk vele? – kérdezte Egwene gyanakodva. – Hiszen rajta vannak a jelek. Ő az, aki után kutattak.

– Ő az – helyeselt Melaine komoran, és kisimította izzadt arcából a belelógó, hosszú, vöröses aranyhajszálakat. – De gondoskodnunk kell arról, hogy népünkből a lehető legtöbben éljék túl a vele való találkozást.

– És épp olyan fontos – folytatta Seana –, hogy biztosítsuk, életben marad, míg be nem teljesíti a jövendölés többi részét is – Melaine dühösen nézett a másik nőre, mire az türelmesen hozzátette: – Máskülönben egyikünk sem éli túl.

– Rhuarc azt mondja, jindo testőröket állít mellé – jegyezte meg Egwene lassan. – Talán megváltozott a véleménye?

Amys megrázta a fejét.

– Nem. Rand al'Thor a jindók sátrában alszik, és minden éjjel százan őrködnek azon, hogy reggel épségben ébredjen fel. Csakhogy a férfiak gyakran másképp látják a dolgokat, mint mi. Rhuarc követni fogja a fiút, talán ellent is mond neki néhány döntésében, amelyeket rossznak gondol, de nem fogja megpróbálni irányítani.

– Gondolja, hogy irányításra van szüksége? – kérdezte Egwene. Moiraine erre a kérdésre felhúzta a szemöldökét, ám a lány nem törődött vele. – Eddig is megtette, amit kellett, mégpedig irányítás nélkül.

– Rand al'Thor nem ismeri a szokásainkat – felelte Amys. – Százával követhet el olyan hibákat, amelyekkel egy törzs- vagy klánfőt maga ellen fordíthat, amitől csak a vízföldit látnák benne ahelyett, Aki a Napkeltével Érkezik. A férjem jó ember és kiváló főnök, de nem közvetítő, nem arra képezte ki magát, hogy dühös férfiakat rábeszéljen, tegyék le a fegyvert. Valamelyikünknek közel kell maradnia Rand al'Thorhoz, aki tanácsokat adhat neki, ha éppen egy rossz lépést akar megtenni – az asszony intett Aviendhának, hogy öntsön még vizet a forró kövekre. A lány mogorván, de kecsesen engedelmeskedett.

– És figyelnünk is kell – tette hozzá Melaine élesen. – Tudnunk kell, mire készül, még mielőtt megtenné. Rhuidean próféciájának beteljesítése megkezdődött – nem állhat meg a vége előtt, sem így, sem úgy –, de arról gondoskodni akarok, hogy annyian éljük túl, amennyien csak lehetséges. Hogy ebből mennyit valósíthatunk meg, az Rand al'Thor szándékán múlik.

Bair Egwene-hez hajolt. Csupa csontnak és ínnak látszott ez az asszony.

– Te gyermekkorod óta ismered őt. Benned megbízna?

– Ezt kétlem – mondta neki Egwene. – Már nem bízik úgy, ahogyan régen – a lány nem akart Moiraine-re nézni.

– De vajon Egwene elmondaná nekünk, ha Rand al'Thor megbízna benne? – csattant fel Melaine. – Nem akarok senkiben haragot ébreszteni. Ám Egwene és Moiraine aes sedai-ok. Lehet, hogy ők nem azt keresik, amit mi.

– Egykor mi is az aes sedai-okat szolgáltuk – jelentette ki Bair egyszerűen. – Akkor nem teljesítettük a kötelességünket. Talán újra őket kell szolgálnunk – Melaine látható zavarában elpirult.

Moiraine nem adta jelét, hogy ezt meglátta volna, vagy hallotta volna a nő korábbi szavait. A szemében ülő keménységtől eltekintve a szokásos jeges nyugalom látszott az arcán.

– Én mindenben segítek, amiben tudok – mondta hűvösen –, de nemigen vagyok képes Randet befolyásolni. Pillanatnyilag saját akarata szerint szövi a Mintát.

– Akkor nincs más lehetőség, mint közelről figyelni, és reménykedni – sóhajtott fel Bair. – Aviendha, te fogsz minden reggel csatlakozni Rand al'Thorhoz, amikor felkel, és nem hagyod el addig, míg nyugovóra nem tér. Olyan közel állsz majd hozzá, ahogy saját haja áll a fején. Attól tartok, a kiképzésed kissé háttérbe fog emiatt szorulni, nem lesz könnyű mindkét feladatot egyszerre teljesítened, de ez elkerülhetetlen. Ha beszélsz vele – de inkább hallgasd, amit ő mond! –, nem szabad ellentmondanod neki! Nemigen akad olyan férfi, aki elküldene maga mellől egy csinos, ifjú lányt, aki kész meghallgatni a szavait. Talán valamit elkotyog előtted.

Aviendha minden szónál egyre jobban megmerevedett. Amikor Bair befejezte mondandóját, a lány felcsattant:

– Azt már nem! – Halotti csend ereszkedett közéjük, minden tekintet az aiel lányra tapadt, ő azonban kihívóan nézett vissza.

– Hogy nem? – kérdezte Bair lágyan. – Szóval nem – a Tudós Asszony mintha ízlelgette volna a furcsa szavakat.

– Aviendha – szólalt meg Egwene gyengéden –, senki sem azt kéri, hogy eláruld Elayne-t, csak hogy beszélgess Randdel!

A Lándzsa volt Hajadonja ettől még inkább felpaprikázódott.

– Mostanában ennyi fegyelmet tanulnak a Hajadonok? – kérdezte Amys élesen. – Ha igen, akkor keményebben kell oktatnunk. Amennyiben van valami okod, amiért nem kerülhetsz közel Rand al'Thorhoz, hát mondd el! – Aviendha magabiztossága meginogni látszott, a lány magában mormogott. Amys hangja késként vágott: – Azt mondtam, beszélj!

– Nem szeretem! – tört ki az aiel lányból. – Utálom! Gyűlölöm! – Ha Egwene nem ismerte volna ezt a lányt, azt gondolta volna, mindjárt sírni kezd. Mégis, Aviendha szavai megdöbbentették. Remélte, hogy barátnője nem gondolta komolyan, amit mondott.

– Nem azt kértük, hogy szeress belé, vagy hogy fogadd az ágyadba – szólt rá Seana fagyosan. – Hanem arra utasítottunk, hogy hallgasd meg annak a férfinak a mondandóját, te pedig engedelmeskedni fogsz!

– Micsoda gyerekes viselkedés! – horkant fel Amys. – Hát miféle fiatal nőket terem manapság a föld? Egyikük sem képes felnőni?

Bair és Melaine még élesebben szóltak a lányhoz. Az idősebbik asszony megfenyegette Aviendhát, hogy Rand lovára kötözi nyereg helyett – nagyon úgy hangzott, mintha szó szerint értené –, Melaine pedig javasolta, hogy alvás helyett talán Aviendhának lyukakat kellene ásnia, és betemetni őket, hogy kitisztuljon a feje. Egwene rájött, hogy ezeket a fenyegetéseket nem arra szánták, hogy megtörjék a lányt; hiszen a Tudós Asszonyok azt várták tőle, hogy engedelmeskedjen. Bármiféle értelmetlen munka, amelyet Aviendha kap, azt célozná, hogy a lány leszokjon a makacsságról. A lány dacossága mintha megremegett volna a négy Tudós Asszony pillantásának kereszttüzében. Aviendha most védekező tartásba kuporodott, és továbbra is kitartott.

Egwene hozzáhajolt, és kezét Aviendha vállára tette.

– Azt mondtad, majdnem nővérek vagyunk, és ezt én is így érzem. Az én kedvemért megtennéd? Vedd úgy, mintha Elayne helyett vigyáznál Randre! Tudom, hogy te is kedveled Elayne-t. Megmondhatod neki, hogy komolyan gondolta, amit a leveleiben írt.

Aviendha arca megrándult.

– Megteszem – felelte, és elernyedt. – Elayne kedvéért figyelni fogom. Elayne kedvéért.

Amys megrázkódott.

– Ostobaság! Azért fogod figyelni, mert így parancsoltuk, leányom! Ha pedig azt hiszed, más okod van rá, akkor majd belátod, hogy óriásit tévedtél. Még, vizet! Kevés a gőz!

Aviendha úgy vágott egy újabb maroknyi vizet a kövekre, mintha lándzsát hajítana el. Egwene örült, hogy a lányba visszatért az élet, de azért azt is elhatározta, figyelmezteti majd, ha négyszemközt maradnak. A bátorság nagyon hasznos dolog, ám akadtak olyan asszonyok – például ez a négy Tudós Asszony, vagy éppen Siuan Sanche –, akiknek az volt a meggyőződésük, hogy a bátorságot kordában kell tartani. Az ember egész nap üvöltözhetett a Nőkörben, mégis, a nap végére annyit ért el, hogy mégis pontosan azt tette, amit azok mondtak, és közben azt kívánta, bárcsak befogta volna a száját.

– Most, hogy ezt elintéztük – szólalt meg Bair –, élvezzük a gőzt csendben, amíg lehet. Ma éjjel még sokunknak van teendője, és az elkövetkezendő éjjeleken is, ha meg akarjuk szervezni Rand al'Thor számára a gyűlést Alcair Dalban.

– A férfiak mindig találnak módot arra, hogy megdolgoztassák az asszonyokat – jegyezte meg Amys. – Miért különbözne ebben Rand al'Thor más férfiaktól?

Csend ereszkedett a sátorra, csupán a gőz sistergett, amikor Aviendha vizet öntött a forró kövekre. A Tudós Asszonyok, kezüket a térdükre helyezve ültek, és mélyeket lélegeztek. Valóban kellemesnek tűnt így a pihenés, a nedves forróság, a síkos izzadság tisztító érzése a bőrön. Egwene úgy gondolta, ezért érdemes kihagyni egy alvást.

Moiraine azonban nem tűnt nyugodtnak. Az aes sedai a gőzölgő kondérba bámult, mintha valahol a mélyében valami mást is meglátott volna.

– Nagyon rossz volt? – kérdezte tőle Egwene halkan, nehogy megzavarja a Tudós Asszonyok nyugalmát. – Úgy értem, Rhuidean – Aviendha gyorsan felnézett, de semmit sem szólt.

– Az emlékek elhalványulnak – felelte Moiraine, éppolyan halkan. Nem vette le a szemét arról a távoli pontról, amibe révedt, hangja pedig olyan jeges volt, hogy szinte megdermesztette a forró levegőt. – A legtöbbet már el is felejtettem. Mások... A Kerék sző, a Minta jő, mi pedig csak szálak vagyunk a Mintában. Én annak szenteltem az életemet, hogy megtaláljam az Újjászületett Sárkányt, Randet, és annak, hogy felkészítsem az Utolsó Csatára. Ezt pedig véghezviszem, bármibe is kerül. Senki és semmi nem lehet ennél fontosabb.

Egwene az izzadság ellenére is megborzongott, majd lehunyta a szemét. Az aes sedai-nak nem volt szüksége megnyugtatásra. Ez egy darab jég, nem is nő! Egwene megpróbálta újból kellemesen érezni magát. Gyanította, hogy az elkövetkezendő napokban ilyesmiben kevés része lesz.

Harminchatodik fejezet

Hamis nyomok

Az aielek kora hajnalban lebontották a sátrakat, és felkerekedtek Rhuideanból, miközben a nap, bár igazából még el sem kezdte égi vándorútját, éles fényével kirajzolta a távoli hegyláncokat. Három csoportba rendeződve elindultak lefelé a szerpentinen, megkerülve a Chaendaert, míg ki nem értek a szakadékos síkságra. Helyenként dombok, magas kőoszlopok és lekopott sziklatömbök tárultak a szemük elé. A tájképet mintha csak szürkével, barnával és a kettő számtalan árnyalatával festették volna. Néhány helyen hosszú, piros és okkersárga csíkok húzódtak végig a sziklákon. Útban északnyugat felé, időről időre elhaladtak egy-egy hatalmas, természet alkotta boltív mellett. Olyan óriási, különös kőlapokat is láttak, melyek egy meredek sziklatű tetején egyensúlyoztak, és csak egy hajszál választotta el őket attól, hogy lezuhanjanak. Bármilyen irányban is nézett Rand, a távolban újabb hegyláncokat látott tornyosulni. Úgy tűnt, hogy itt, ebben az Aiel-pusztának nevezett országban, gyűjtötték össze az összes olyan romot, amelyik megmaradt a Világtörés idejéből. Ahol a kemény talajt nem kizárólag megrepedezett barna vagy sárga agyag alkotta, felszínre tört a puszta szikla, melyet kiszáradt patakmedrek és mélyedések barázdáltak. A ritkán felbukkanó növények satnyák, alacsonyak, levéltelenek, hosszú tüskéjű bozótok voltak. A szem meglepődött, látva, hogy időről időre itt is, ott is fehér, piros vagy sárga virágokat vehetett észre. Helyenként kemény, szívós fű fedett egy kisebb területet, és még ritkábban felfedezhettek egy-egy csenevész fát is, amelyikből többnyire jókora tövisek meredtek elő. Viszont ha Rand a Chaendaerral vagy Rhuidean völgyével hasonlította össze, ez a növényzet is már szinte burjánzónak tűnt. A levegő annyira tiszta és a vidék annyira kopár volt, hogy a fiú úgy vélte, végtelen messze is ellát. Ettől eltekintve a levegő ugyanolyan száraznak, a hőség pedig ugyanolyan fojtónak érződött, mint azelőtt. A nap egy jókora darab, olvadt aranyként lógott fent a felhőtlen égen. Rand a tűző napsugarak elleni védekezésül a feje köré tekert egy shoufát, és időnként belekortyolt a Jeade'en nyergén lógó kulacsba. Furcsa módon az is segített, hogy nem vette le a kabátját. Ettől ugyan még nem izzadt kevésbé, de a piros gyapjú alatt inge nedves maradt, és valamicskét ez is hűsítette. Mat egy jókora, fehér zsebkendőt kötött egy zsinór segítségével a fejére. Ez úgy lógott le a tarkóján, mint egy bolond sipkája. A fiú állandóan a magasba emelte a tenyerét, hogy eltakarja a szemét a vakító napsugarak elől. A kardpengével ellátott, feliratos lándzsát úgy tartotta, mint egy kopját, a nyelét jobb lábánál megtámasztotta a kengyelben.

Csapatukat körülbelül négyszáz jindo alkotta. Rand és Mat Rhuarc és Heirn mellett, az élen lovagolt. Az aielek természetesen gyalog jöttek. Sátraikat és a teari zsákmány egy részét öszvérekre és málhás lovakra kötötték. A Lándzsa Hajadonjainak egy csapata időközben már előresietett felderítőnek. Az utóvédet a Kőkutyák adták. A karaván központi részét figyelő szemek, harcra készen tartott lándzsák és az íjak húrjára fektetett nyílvesszők kísérték. Elméletileg Rhuidean békéje mindaddig tartott, míg azok, akik elzarándokoltak a Chaendaerhoz, vissza nem értek saját erődjükbe, de Rhuarc elmesélte Randnek, hogy ezzel kapcsolatban történtek már félreértések, és a halottakat sem a bocsánatkérés, sem a vérdíj nem támasztotta fel. Úgy tűnt, Rhuarc igencsak lehetségesnek tart egy újabb félreértést, különösen a shaidók irányából.

A shaido törzs otthona jóval a jindo taardadok földjén túl terült el, de Chaendaerból nézve ugyanabban az irányban feküdt, ezért a shaidók nagyjából negyedmérföldnyi távolságban párhuzamosan haladtak a jindókkal. Rhuarc véleménye szerint Couladinnak még legalább egy napig kellett volna várnia fivére visszatértére. Nem számított, hogy Rand látta Muradint, amikor az kikaparta a saját szemét. Az aielekre kirótt várakozási idő tíz nap volt. Korábban útra kelni azt jelentette, hogy cserbenhagyják azt, aki bement Rhuideanba. Couladin ennek ellenére megparancsolta a shaidóknak, hogy bontsanak tábort, mihelyt észrevette, hogy a jindók kezdik felmálházni állataikat. A shaidók most ugyanúgy meneteltek a jindók oldalán, előőrssel és utóvéddel. Bár látszólag nem törődtek a jindókkal, odafigyeltek arra, hogy a két csoport közötti távolság sosem legyen nagyobb háromszáz lépésnél. A szokás úgy diktálta, hogy legalább féltucatnyi nagyobb klánnak a képviselői legyenek jelen tanúként, ha egy férfi azért ment Rhuideanba, hogy az egész törzs vezetője legyen. Ily módon Couladint körülbelül kétszer annyi ember kísérte, mint ahány jindo vonult a pusztában. Rand úgy vélte, hogy csupán a harmadik csoportnak köszönhető, amelyik valahol félúton járhatott a shaidók és a taardadok között, hogy hirtelen nem ért össze a két menetoszlop, és nem robbant ki a halálos küzdelem.

A Tudós Asszonyok ugyanúgy gyalog mentek, mint a többi aiel, és ez vonatkozott azokra a különös, fehér ruhát viselő férfiakra és asszonyokra, akiket Rhuarc gai'shainoknak nevezett. Ők vezették a málhás állatokat. Nem lehetett őket egyértelműen szolgáknak tekinteni, bár Rand nem igazán értette meg Rhuarcot, aki ezzel kapcsolatban a becsületről, a kötelességről és a foglyokról beszélt. Heirn még inkább zavarba hozta, mert úgy tűnt, hogy az aiel úgy érzi magát, mint akinek azt kell elmagyaráznia, hogy miért nedves a víz. Moiraine, Egwene és Lan a Tudós Asszonyokkal lovagolt, vagy legalábbis a két nő közöttük haladt. Az őrző hatalmas csatalován kis távolságban ügetett a nőktől, a shaidók felőli oldalon, és ugyanolyan figyelmesen nézte őket, mint a sziklás tájat. Néha Moiraine vagy Egwene leszálltak a nyeregből, és egy darabig gyalog mentek, hogy beszélhessenek a Tudós Asszonyokkal. Randnek minden pénzt megért volna, ha kihallgathatja őket. A nők gyakran néztek felé, gyors pillantásokkal, melyeket nyilvánvalóan nem lett volna szabad észrevennie. Valamilyen oknál fogva Egwene két fonatba kötötte a haját, és mintha csak menyasszony volna, piros szalagokkal is feldíszítette. Rand nem tudta elképzelni, miért tett így a lány. Amikor elindultak a Chaendaertól, Rand egy megjegyzést tett Egwene új frizurájára, tényleg csak egy szót, mire a lány majdnem letépte a fejét.

– Elayne a hozzád való nő!

Rand döbbent pillantást vetett Aviendhára. A lány kékeszöld szemében ismét ott látszott a kihívás, ám pillantásába jókora adag ellenszenv is vegyült. Amikor Rand reggel felkelt, a lány ott kuporgott a sátra mellett, és azóta sohasem maradt le három lépésnél nagyobb távolságra. Egyértelműnek tűnt, hogy a Tudós Asszonyok kémnek küldték Rand mellé, és az is bizonyosnak látszott, hogy ezt nem lett volna szabad észrevennie. Csinos volt a lány, a nők pedig nyilván úgy gondolták, hogy szépsége kellően elvakítja Randet. Kétségtelenül ez lehetett annak is az oka, amiért Aviendha most szoknyát viselt, és az övébe tűzött, apró késtől eltekintve, nem hordott semmilyen fegyvert magánál. Hát, errefelé a nők eléggé együgyűnek tarthatják a férfiakat! Igaz, ha Rand alaposabban belegondolt a dologba, egyetlen aiel sem akadt, aki megjegyzést tett volna arra, hogy a lány felcserélte öltözékét. Még Rhuarc is kerülte, hogy hosszabb ideig kelljen a lányt néznie. Valószínűleg mindenki tudta, miért is van itt, de legalábbis valamit sejtettek a Tudós Asszonyok terveiből, és nem akartak erről beszélni.

Rhuidean. Rand még mindig nem tudta, miért ment be a lány. Rhuarc csak annyit morgott, hogy ez a nők dolga, és nyilvánvalóan habozva, nem volt hajlandó erről többet a lány jelenlétében beszélni. Mivel Aviendha nem mozdult el Rand mellől, ez azzal járt, hogy a fiú nem számíthatott további felvilágosításra Rhuarc részéről. A törzsfő ezzel szemben ugyanúgy hallgatózott, mint Heirn és hallótávolságon belül az összes jindo. Az aieleknél néha elég nehéz volt megmondani, milyen hangulatban is vannak, de Rand úgy vélte, hogy most éppen remekül szórakoznak. Mat halkan fütyörészett az orra alatt, és egészen nyilvánvalóan megpróbálta tekintetével elkerülni Randet és Aviendhát. Ennek ellenére ez volt az első alkalom ezen a napon, hogy a lány megszólította Randet.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte.

A lányt nem zavarta bő szoknyája a gyaloglásban. Könnyedén lépést tartott Jeade'ennel. Nem, ezt nem lehetett egyszerűen csak lépéstartásnak nevezni. A lány becserkészte Randet. Ha macska lett volna, valószínűleg most a farkával csapkodott volna.

– Elayne is vízföldi, ugyanúgy, mint te – Aviendha kihívóan a magasba nézett. Tarkójáról eltűnt az a rövid lófarok, amit az aiel harcosok viselni szoktak. A fejére kötött kendő szinte teljesen elfedte haját. – Ő a hozzád való feleség! Hát nem szép? Egyenes a háta, karcsúak és erősek a tagjai, az ajka pedig mint az érett, szerelmes almák. Haja, mint a vert arany, szeme, mint a kék zafír. Bőre puhább, mint a legfinomabb bársony, keble pedig lágy és gömbölyded. A csípője pedig...

Rand vöröslő képpel félbeszakította a lány szavait.

– Tudom, hogy csinos! De te mit akarsz?

– Én csak elmesélem, milyen – Aviendha a homlokát ráncolta. – Láttad fürdés közben? Nem is kell tovább mesélnem róla, ha láttad...

– Nem láttam! – Rand magát szidta, amiért olyan hangosan válaszolt. Rhuarc és a többiek persze hallgatóztak, és arcuk annyira semmitmondónak tűnt, hogy az csak azt jelenthette, hogy magukban kinevetik. Mat a szemét forgatva, nyíltan és gúnyosan vigyorgott. A nő csupán megvonta a vállát, és megigazította kendőjét.

– Neki kellett volna ezt megszerveznie. Én viszont láttam Elayne-t, és úgy teszek, ahogy azt az ő majdnem-nővéreként tennem kell.

A hangsúly mintha arra akart volna utalni, hogy Rand majdnem-nővére is ugyanezt tette volna. Az aielek szokásai furcsák voltak ugyan, de ez itt már maga az őrület!

– Szóval, a csípője...

– Hagyd abba!

A lány szúrós pillantást vetett rá a szeme sarkából.

– Ő a megfelelő feleség a számodra. Elayne menyasszonyi csokorként a szívét tette a lábad elé. Azt hiszed, akad bárki is Tear Kövében, aki nem tudna erről?

– Nem akarok Elayne-ről beszélni! – jelentette ki Rand határozottan. Még szép, hogy nem, ha a lány úgy folytatja, ahogy elkezdte. Már a puszta gondolattól is elvörösödött. Ez a nő cseppet sem törődött azzal, mit is beszél, meg hogy ki hallja őket!

– Jól is teszed, ha elvörösödsz, amiért úgy félrelökted, pedig eléd tárta a szívét! – Aviendha hangja keményen és megvetően csengett. – Két levelet írt neked, és mindent elmondott, mintha csak anyád házának teteje alatt vetkőzött volna le. Először becsalod a sötét zugokba, hogy megcsókolhassad, aztán meg ellököd magadtól! Ő a levelek minden egyes szavát komolyan gondolta, Rand al'Thor! Ezt Egwene is megerősítette. Minden szót komolyan gondolt! Mit akarsz vele kezdeni, vízföldi?

Rand kezével beletúrt a hajába, és emiatt meg kellett igazítania shoufáját. Elayne minden szót komolyan gondolt? Mindkét levélben? Hát ez egyértelműen lehetetlen! Az egyik levél sorról sorra ellentmondott a másiknak. Hirtelen összerezzent. Egwene-nel is beszélt erről? Elayne leveleiről? A nők egymás között ilyen témákról beszélgetnek? Együtt sütik ki, hogy lehet a legjobban zavarba hozni egy férfit?

Azon kapta magát, hogy Min után búsong. Min sosem járatta a bolondját vele. Na jó, legfeljebb egy vagy két alkalommal. És sohasem sértegette. Na jó, igaz, hogy néhányszor birkapásztornak nevezte. Ennek ellenére remekül érezte magát a lány közelében, és különös módon valami melegséget érzett iránta. Min közelében nem tűnt úgy, hogy ostoba fajankó lenne, mint ahogy az Elayne és Aviendha esetében.

Hallgatása még inkább felidegesítette az aiel nőt, már ha ez egyáltalán lehetséges volt. Valamit morgott magában, és olyan keményen kezdett el lépdelni, mintha valamit el akarna taposni. Legalább egy tucatnyi alkalommal próbálta megigazítani kendőjét. Végül a düh eltűnt az arcáról. Helyette elkezdte merően bámulni Randet. Mint egy keselyű. Rand nem értette, miért nem esik el a lány, és veri be a fenekét.

– Mit bámulsz annyira? – kérdezte.

– Hallgatlak, Rand al'Thor, hiszen azt akarod, hogy ne beszéljek! – összeszorított foga ellenére elnevette magát. – Talán nem tetszik, ha hallgatlak?

Rand a lány feje felett Matre pillantott, aki némán csóválta a fejét. A nőket egyszerűen képtelenség megérteni! Rand megpróbált a rájuk váró feladatra összpontosítani, de nehezére esett, mert a nő állandóan őt bámulta. Vonzó szempár. Bár ne lett volna annyi elutasítás a tekintetében! Rand azt kívánta, bárcsak máshová bámult volna Aviendha!

Mat egyik kezével eltakarta szemét a napsugarak elől, és jelentőségteljesen kerülte pillantásával Randet és az aiel nőt, aki a két ló között lépdelt. Nem értette, miért engedi ezt meg Rand. Aviendha tényleg elég csinos volt, ehhez kétség sem férhetett, több is, mint csinos, most, hogy végre rendes ruhát viselt, de annyira csípős a nyelve, és annyira szeszélyesnek bizonyult, hogy még Nynaeve-ot is megszégyenítette. Mat örült, hogy a lány Randet fárasztja és nem őt.

Levette a kendőt a fejéről, és megtörölte az arcát, majd újra visszakötötte a homlokára. Kezdte felőrölni a hőség és ez az állandó, vakító napsütés. Ebben az átkozott országban talán nincsen árnyék? Az izzadság égette a sebeit. Előző este nem engedte Moiraine-nek begyógyítani a sebeit, amikor az asszony felébresztette, miután Mat végre el tudott aludni. Néhány zúzódás nem túl nagy ár azért, ha az ember elkerülheti, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével gyógyítsák meg, A Tudós Asszonyok borzasztó ízű teája legalább a fejfájást megszüntette. Ami pedig ezenkívül fejtörést okozott neki, az olyasmi volt, amin – véleménye szerint – Moiraine sem tudott volna segíteni. Esze ágában sem volt beszámolni erről az aes sedai-nak, mielőtt jómaga nem jön tisztába a dolgokkal. Vagy egyáltalán. Még csak gondolni sem akart az egészre.

Moiraine és a Tudós Asszonyok is szemmel tartották. Persze, valószínűleg Randet figyelték, de ez az érzés akkor is ottmaradt. Meglepő módon a szőke nő – Melaine – felkapaszkodott az aes sedai mögé Aldieb hátára, és most Moiraine-be kapaszkodva, ügyetlenül ott lovagolt, miközben beszélgettek. Mat nem gondolta volna, hogy egy aielt valaha is lovagolni lát. Melaine csinos nőszemély volt tüzes, zöld szemeivel. Csak az a baj, hogy ő is tudta fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Bolond az a férfi, aki megpróbál kikezdeni egy ilyen asszonnyal! Kicsit kényelmesebben helyezkedett el Pipi nyergében, és figyelmeztette magát arra, hogy neki ugyan semmi köze ahhoz, amit az aielek csinálnak.

Bent jártam Rhuideanban. Megtettem, amit a kígyóemberek követeltek tőlem! És mit tudna bizonyítékként bemutatni? Ezt az átkozott lándzsát, egy ezüst érmét, és... akár el is vágtathatnék! Ha egy cseppnyi értelem is maradt bennem, lelépek innen!

Akár el is mehetett volna. Igaz, akkor egyedül kellett volna valamilyen módon kikeverednie a sivatagos pusztából, mielőtt éhen halna vagy hőgutát kapna. Tulajdonképpen mehetne, de Rand továbbra is úgy vonzotta, mint egy mágnes. Legegyszerűbben azzal tudná lemérni, milyen szorosan kötődik Randhez, ha egyszerűen megkísérelné itt hagyni. Ekkor azonban alaposabban megnézte a kietlen tájat, és elhúzta a száját. Feltámadt a szél. Olyan érzés volt, mintha csak egy túlfűtött kályha felől fújna. Parányi légörvények sárga porfellegeket sepertek végig a megrepedezett talaj fölött. A hőség miatt úgy vibrált a levegő, hogy még a távoli hegyek is csak elmosódottan látszottak. Talán mégis az lesz a legjobb, ha még egy darabig a többiekkel marad.

A felderítőként előreküldött Hajadonok közül az egyik visszatért, és odasietett Rhuarchoz. Halkan mondott valamit a férfinak, és rávigyorgott Matre. A fiú zavarba jött, és Pipi sörényével kezdett el foglalkozni, hogy kiszedjen belőle egy különösen ellenszenves bogáncsot. Túlságosan is jól emlékezett erre a vörös hajú ifjú nőre, Dorindhára. A lány nagyjából ugyanolyan idős lehetett, mint Egwene. Dorindha is azok közé tartozott, akik rábeszélték Matet arra, hogy játssza el velük a Hajadon Csókját. Ő kapta az első csókot. Persze, ez még nem jelentette azt, hogy Mat ne mert volna a lányra nézni. Bármikor rá tudott volna pillantani. Most mégis fontosabbnak tűnt, hogy leszedje lováról a bogáncsokat.

– Kereskedők – jelentette be Rhuarc, amikor Dorindha visszarohant abba az irányba, amerről jött. – Kereskedők szekerei jönnek felénk – nem tűnt túlzottan boldognak.

Mat képe ezzel szemben valósággal felragyogott. Egy vándorkereskedő most a lehető legjobbkor jön! Ha a fickó ismeri az utat ide, akkor a kiutat is tudja. Azon töprengett, vajon Rand kitalálja-e, mire gondol éppen. Társa azonban ugyanolyan semmitmondó arcot vágott, mint az aielek.

Az aielek valamivel gyorsabban haladtak, Couladin emberei habozás nélkül követték a jindókat, és a Tudós Asszonyok is ugyanígy tettek. Valószínűleg saját felderítőiktől tudták meg a hírt. Így hát a lovaknak is sebesebben kellett ügetniük. A nap meg sem kottyant az aieleknek.

Még a fehér köpenyes gai'shainoknak sem. Elegánsan lépdeltek a repedezett talajon.

Kevesebb, mint két mérföldnyire megpillantották a szekereket. Másfél tucatnyian lehettek, és valamennyien egyetlen sorban közeledtek. Mindegyik kocsin látszódott a hosszú, keserves utazás nyoma. Valamennyire tartalék kerekeket erősítettek. A mindent befedő, sárga porréteg ellenére a két első kocsi úgy nézett ki, mintha fehérre meszelt doboz vagy parányi, kerekes ház lenne. Hátul falépcsők lógtak le belőlük, és tetejükön bádogkémények ágaskodtak. Az utolsó három, melyet húsz-húsz, párosával befogott öszvér húzott, leginkább óriási hordókra emlékeztette a fiút. Ezeket is fehérre meszelték, és bizonyára vizet tartottak benne. A közbülső kocsik azonban minden bizonnyal elmehettek volna a folyóközi házalók kocsijainak. Hatalmas kerekük, vastag küllőik voltak, és oldalukra, de még a magas, ívelt tetőre is mindenütt csörömpölő edényeket és nagy hálóban egyéb árukat erősítettek.

A kocsisok azonnal megállították fogataikat, mihelyt megpillantották az aieleket. Ezután várni kezdték a közeledő pusztai harcosokat. Az első kocsiból egy testes, világosszürke kabátot és sötét, széles karimájú kalapot viselő férfi kászálódott elő, és figyelni kezdte az érkezőket. Időről időre levette lapos kalapját, és egy jókora, fehér zsebkendővel letörölte homlokát. Mat cseppet sem csodálkozott azon, hogy a férfi kissé ideges lett, meglátva a közel ezerötszáz aielt. Igazán különösnek azonban a Mathez közel álló aielek arckifejezése tűnt. A Rand lova előtt menetelő Rhuarc komoran meredt maga elé, és Heirn arckifejezésével köveket lehetett volna darabokra zúzni.

– Hát ezt nem értem – szólalt meg Mat. – Úgy néznek ki, mintha éppen meg akarnának ölni valakit – ez persze azonnal semmivé tenné reményeit. – Azt hittem, hogy maguk, aielek engedik, hogy háromfajta ember szabadon járjon a pusztában: a kereskedők, a mutatványosok és az utazó nép.

– Semmi kifogásunk a kereskedők és a mutatványosok ellen – válaszolta Heirn szűkszavúan. Ha arcán most vendégszerető pillantás látszott, akkor Mat nem szeretett volna ott lenni, amikor az aielek valakit nemkívánatos vendégnek tekintenek.

– És mi a helyzet az utazó néppel? – kérdezte kíváncsian. Amikor Heirn hallgatott, még hozzáfűzte: – A kolompárok. A tuatha'anok.

A klánfőnök arckifejezése még komorabbá vált, mielőtt visszafordult volna a szekerek irányába. Aviendha olyan pillantást vetett Matre, amiből kiderült, hogy most valami nagy ostobaságot művelt.

Rand Jeade'ennel közelebb lépett Pipihez.

– Én a helyedben nem nagyon emlegetném az aielek előtt a kolompárokat – mondta halkan. – Ez egy... kellemetlen téma a számukra.

– Ahogy gondolod... – Már miért jelentenének a kolompárok kellemetlen témát az aieleknek? – Amúgy sem úgy néz ki, mintha különösebben örülnének ezeknek a kereskedőknek. Még hogy kereskedők! Emlékszem jó pár tehetős kalmárra, akik kevesebb kocsival jöttek Emondmezőre.

– Eljöttek a pusztába – mosolygott Rand. Jeade'en magasba kapta a fejét, és arrébb táncolt néhány lépéssel. – Kíváncsi vagyok, hogy haza fognak-e térni valaha – Rand mosolya grimasszá szélesedett, ám szeme hideg maradt. Néha Mat szinte már azt kívánta, bárcsak döntené el Rand, hogy most akkor megőrült vagy sem. Akkor, legalább minden egyértelmű lenne. Szinte.

Háromszáz lépéssel a kocsiktól Rhuarc kiadta a jelet a megállásra, és aztán Heirnnel elindult tovább. Legalábbis ez volt a szándéka, de Rand megsarkantyúzta almásderesét, mire azonnal követni kezdte elmaradhatatlan testőrsége, száz jindo harcos. Magától értetődő módon, Aviendha is jött, aki olyan közel járt hozzá, mintha csak a lóhoz kötötték volna. Mat is egyből velük tartott. Ha Rhuarc visszazavarja a kereskedőket, akkor nem fogja elszalasztani a lehetőséget arra, hogy kijusson velük a pusztából.

Most Couladin jött futólépésben a shaidók felől. Egyedül. Talán valóban úgy akart tenni, ahogyan Rhuarc és Heirn, Mat azonban gyanította, hogy a fickó azt akarta bizonyítani, ő egyedül is odamerészkedik, míg Randet száz testőr kíséri. Először úgy tűnt, Moiraine is menni fog, de azután váltott néhány szót a Tudós Asszonyokkal, mire mindannyian a helyükön maradtak. Persze, azért figyeltek. Az aes sedai leszállt lováról, és valami szikrázó tárggyal játszott. Egwene és a Tudós Asszonyok körbeállták.

Annak ellenére, hogy a szürkekabátos férfi állandóan az arcát törölgette, közelről sem tűnt megrettentnek, bár kissé összerezzent, amikor a semmiből hirtelen Hajadonok termettek ott, körbevéve a kocsikat. A kocsisok, ezek a rezzenéstelen tekintetű férfiak, képükön rengeteg forradással és törött orral, ijedtükben majdnem az ülés alá bújtak. Ezek mellett a veszett kutyák mellett az aielek farkasoknak látszottak. A kereskedő azon nyomban magához tért. Hatalmas teste ellenére nem volt kövér. Azt a nagy tömeget izmok alkották. Kíváncsi pillantást vetett a lovon ülő Randre és Matre, de egyből észrevette Rhuarcot. Csőrszerű, kampós orra, sötét, vágott szeme ragadozó pillantást kölcsönzött szögletes, barna arcának, amelyen az sem enyhített, amikor szélesen elmosolyodott, és meghajolva lekapta fejéről a karimás kalapot.

– Hadnan Kadere vagyok – mutatkozott be –, kereskedő. A Hideg Szikla erődöt keresem, jó uraim, de bárkivel kereskedem. Van sok, jó minőségű...

Rhuarc hangja jeges késként szakította félbe:

– Jó messze halad a Hideg Sziklától vagy bármelyik erődtől! Hogy lehet, hogy ilyen messzire eljött a Sárkányfalon túl anélkül, hogy vezetőt fogadott volna?

– Magam sem igazán tudom, jó uram – szabadkozott Kadere, miközben arcáról egy pillanatra sem hervadt le a mosoly, ajka széle azonban kissé megkeményedett. – Én mindig is egyedül utazom. Most, először látogatok el a Háromszoros Földön ennyire messze, délre. Azt gondoltam, errefelé talán nincsenek is vezetők – Couladin hangosan felhorkant, és lazán megpörgette lándzsáit. Kadere kissé behúzta a vállát, mintha máris vastag testébe döfték volna a fegyvereket.

– Mindig vannak vezetők – mondta neki Rhuarc hűvösen. – Szerencséje van, hogy nélkülük is eljutott idáig. Halott is lehetne mostanra, vagy pedig rég meztelenül gyalogolna vissza, a Sárkányfal felé – Kadere zavartan Rhuarcra villantott egy vigyort, a törzsfő pedig így folytatta: – És szerencséje, hogy velünk találkozott. Ha még egy-két napig folytatta volna az útját ebben az irányban, Rhuideanba jutott volna.

A kereskedő arca elszürkült.

– Már hallottam... – nyelt egyet. – Nem tudtam, jó uraim! Higgyék el, sosem tennék szándékosan ilyet! Még véletlenül sem! – tette hozzá gyorsan. – A Fény a tanúm rá, hogy igazat beszélek, jó uraim, nem tennék ilyet!

– Nagyon helyes – felelte Rhuarc. – Hiszen akkor komoly büntetéssel kellene szembenéznie. Velem elérhet a Hideg Szikla erődhöz. Nem volna jó, ha megint eltévedne. A Háromszoros Föld igen veszedelmes hely lehet azok számára, akik nem ismerik!

Couladin felvetette a fejét.

– Miért nem velem? – kérdezte éles hangon. – A shaidók többen vannak itt, Rhuarc. A szokás szerint velem kell utaznia!

– Tán törzsfő lett belőled, amikor nem néztem oda? – kérdezte Rhuarc, mire a tűzhajú shaido elvörösödött, a másik férfi azonban nem látszott elégedettnek, csak színtelen hangon így folytatta: – A kereskedő a Hideg Sziklát keresi. Úgyhogy velem fog utazni. Ti, shaidók is vásárolhattok tőle utazás közben. Mi, taardadok, nem vagyunk annyira kiéhezve a kereskedőkre, hogy megpróbáljuk kisajátítani őket magunknak!

Couladin arca elsötétedett, de azért ügyelt a hangszínére, noha ez láthatóan nagy erőfeszítésébe került.

– A Hideg Szikla mellett fogok táborozni, Rhuarc. Az, Aki a Napkeltével Érkezik, minden aielt érdekel, nem csak a taardadokat! A shaidóknak is meglesz a maguk helye. Mi is követni fogjuk Őt, Aki A Napkeltével Érkezik. – Mat rájött, hogy Couladin eközben nem ismerte el, hogy Rand lett volna az, akiről beszél. Rand, mintha nem is hallaná a párbeszédet, a kocsik irányába nézett.

Rhuarc egy pillanatig hallgatott.

– A shaidókat örömmel üdvözöljük a taardadok földjén, ha azért jönnek, hogy kövessék Őt, Aki a Napkeltével Érkezik – ezt szintén kétféleképpen lehetett érteni.

Kadere állandóan az arcát törölgette, mintha körülötte máris kitört volna az aielek közötti harc. Rhuarc ajánlatát megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta.

– Köszönöm, jó uraim! Köszönöm! – Valószínűleg azt köszönte, hogy nem ölték meg. – Esetleg meg akarják nézni, mit hoztam a kocsijaimon? Van valami különleges kívánságuk?

– Majd később – felelte Rhuarc. – Éjszakára megállunk az Imre erődnél, és akkor megmutathatja a portékáját – Couladin már el is iramodott onnan, ahogy meghallotta Imre erőd nevét, akármi is volt az. Kadere a kalapját készült visszatenni a fejére.

– Én vennék egy kalapot – szólalt meg Mat, és közelebb irányította Pipit a kereskedőhöz. Ha még egy kicsit a pusztában kell maradnia, legalább nem süt az az átkozott nap a szemébe. – Egy aranymárkát adok egy ilyen kalapért!

– Áll az alku! – szólalt meg egy erős, dallamos, női hang.

Mat körülnézett, és megdöbbent. Aviendhán és a Hajadonokon kívül csak egyetlen nő állt a közelben, az, aki a második kocsi felől érkezett. Ehhez az asszonyhoz azonban egyáltalán nem illett ez a kellemes hang, a legkellemesebb, amit Mat valaha is hallott. Rand is szemöldökét ráncolva nézett rá, és a fejét csóválta, amire meg is volt az oka. Az asszony egylábnyival volt alacsonyabb, mint Kadere, de a súlya legalább annyi lehetett, mint a férfié, ha nem több. A hájgyűrűk között majdnem eltűnt a szeme, amelyről ily módon lehetetlen volt megállapítani, milyen vágású, hatalmas orra mellett azonban a kereskedőé is eltörpült. Kövér testéhez tapadó, halvány krémszínű selyemruhájában, fején fehér csipkekendővel, amely finoman megmunkált, elefántcsont fésűkkel feltűzött, hosszú, vastag, fekete haját takarta, a nő majdnem olyan könnyedén mozgott, mint egy Hajadon.

– Ez jó ajánlat – mondta dallamos hangján. – Keille Shaogi, kereskedő vagyok – lekapta a kalapot Kadere fejéről, és meglengette Mat felé. – Strapabíró, jó uram, és még majdnem új. Szüksége lesz rá, ha életben akar maradni a Háromszoros Földön. Egy férfi itt ilyen könnyen kipurcanhat – kövér ujjaival csettintett. Hirtelen kacaja ugyanazon a dédelgető tónusú, kissé torokhangon szólt, amelyiken beszélt. – Ez persze igaz egy nőre is. Szóval, egy aranymárka, azt mondta? – Amikor a fiú habozott, az asszony szeme feketén felvillant, akárcsak egy hollóé. – Ritkán ajánlok valamit kétszer egy férfinak.

Enyhén szólva különös nőszemély. Kadere egy halvány fintortól eltekintve egyáltalán nem tiltakozott. Amennyiben Keille az üzleti partnere, akkor kétség sem férhet hozzá, melyikük a főnök. Ha pedig a kalap megvédi Mat fejét a megfövéstől, nos, akkor kétségtelenül megéri az árát. A nő beleharapott a teari márkába, amit elkapott, mielőtt eleresztette volna a kalapot. A fiú legnagyobb meglepetésére a fejfedő pont jónak bizonyult. Ha nem is érezte a levegőt hűvösebbnek a kalap alatt, legalább kellemes árnyékot adott. Zsebkendőjét kabátja zsebébe tette.

– És önöknek, bármi mást? – A kövér asszony végigfuttatta pillantását az aieleken, és ezt mormogta: – Milyen bájos gyermek! – Majd Aviendhára vicsorította fogát, ami akár egy mosoly is lehetett. Randhez így szólt behízelgően: – És maga, jó uram? – A csúnya archoz tartozó hang igen zavaró tudott lenni, különösen, amikor azt az édeskés tónust vette fel. – Ön nem kíván valamit, ami menedéket ad ezen a kietlen helyen? – Rand megfordította Jeade'ent, hogy végignézhessen a kocsisokon, de csak a fejét rázta. Arca körül a shoufával a fiú egészen úgy nézett ki, mint egy aiel.

– Majd este, Keille – szólalt meg Kadere. – Ma este megnyitjuk a boltunkat az Imre erődnél.

– Jól van – a nő egy hosszú pillanatig a shaidók oszlopait figyelte, majd a Tudós Asszonyok csoportját vette szemügyre. Azután hirtelen saját kocsijai felé fordult, és így szólt a másik kereskedőhöz: – Akkor hát, miért tartod fel ezeket a jó urakat? Indulj, Kadere! Mozogj! – Rand az asszony után bámult, és újból a fejét rázta.

A nő kocsija mellett egy mutatványos is várakozott. Mat pislogott, azt hitte, csak a hőség játszik az érzékeivel, a fickó azonban nem tűnt el. A sötét hajú, középkorú, foltokkal borított köpenyt viselő férfi továbbra is ott állt. Félénken szemlélte a csoportosulást, míg Keille fel nem terelte maga előtt a kocsi lépcsőjén. Kadere olyan kifejezéstelen arccal nézte a nő fehér kocsiját, mint egy aiel, majd eltűnt saját járművében. Valóban furcsa jelenet volt.

– Láttad a mutatványost? – kérdezte Mat Randet, aki szórakozottan bólintott, és közben úgy nézte a kocsisort, mintha még sosem látott volna ilyet. Rhuarc és Heirn máris indultak a jindókkal. A Randet körülvevő száz harcos türelmesen várt, egyszerre figyelve a fiút, és a környéken mindent, ahol egy egérnél nagyobb élőlény elbújhat. A kocsisok megfogták a gyeplőt, ám Rand nem mozdult.

– Hát, elég furcsa emberek ezek a kereskedők, nem gondolod, Rand? De szerintem ütődött fajankó, aki önszántából jön ide. Nézzél például ránk! – Ez Aviendhát egy fintorra késztette, Rand azonban mintha meg sem hallotta volna. Mat azt akarta, hogy a fiú mondjon valamit. Bármit. Ez a hallgatás olyan idegesítő volt! – Gondoltad volna, hogy egy kereskedő elkísérése akkora dicsőség, hogy Rhuarc és Couladin összevesz rajta? Te értesz bármit is ebből a ji'e'tohból?

– Te tényleg ostoba vagy! – mormogta Aviendha. – Ennek semmi köze a ji'e'tohhoz. Couladin megpróbál úgy viselkedni, mint egy törzsfő. Rhuarc ezt nem engedheti meg, míg Couladin el nem megy Rhuideanba. Ha elmegy egyáltalán. A shaidók még a kutyától is ellopnák a csontot – sőt, még a kutyát is ellopnák hozzá –, mégis megérdemlik, hogy igazi törzsfőjük legyen. Rand al'Thor miatt pedig most ezer shaidónak kell megengednünk, hogy a mi sátraink közelében verjenek tábort.

– A szeme – szólalt meg Rand, anélkül, hogy levette volna tekintetét a kocsikról. – Veszélyes ember.

– Kinek a szeme? – ráncolta a szemöldökét Mat. – Couladiné?

– Kadere szeme. Az a sok nyájaskodás, meg alázat. A szeme azonban meg sem rebbent. Mindig a szemre kell figyelni. Nem az, aminek mutatja magát.

– Hát persze, Rand – Mat megmozdult a nyeregben, félig felemelte a zablát, mintha indulni akarna. Lehet, hogy mégis addig volt jó, amíg barátja nem szólalt meg. – Mindig a szemeket kell figyelni.

Rand már a legközelebbi sziklacsúcsok tetejét és a gömbölyű tömböket figyelte. Pillantása ide-oda cikázott.

– Az idő veszélyeket rejt – jegyezte meg halkan. – Az idő csapdát állít. El kell kerülnöm az ő csapdáikat, miközben felállítom a magamét.

Ott fent semmi nem akadt, amit Mat kivehetett volna, csak a szokásos elszórt bozótosok, meg néha-néha egy-egy csenevész fa. Aviendha is a magaslatokra bámult, majd vissza, Randre, és megigazította kendőjét.

– Csapdák? – kérdezte Mat. A Fényre! Bár válaszolna már valamit, ami nem hangzik ilyen őrülten! – Ki állít csapdákat?

Rand egy pillanatig úgy nézett barátjára, mintha nem értené a kérdést. A kereskedők kocsisora két oldalán Hajadonoktól kísérve nekiindult, követve a jindókat. Mellettük a shaidók haladtak. A Lándzsa más Hajadonjai felderítőkként előttük jártak. Csak a Randet körülvevő aielek álltak nyugodtan, bár a Tudós Asszonyok csoportja is csak lassan indult, mert közben figyeltek, és Mat Egwene gesztusaiból látta, hogy a lány mindjárt idejön, hogy megnézze, mit csinálnak.

– Nem lehet meglátni vagy megérezni – mondta végül Rand. Mathez hajolt, és hangosan a fülébe súgta, mintha csak színlelné a dolgot. – Útközben már a gonosz is velünk van, Mat. Légy óvatos! – Ismét arra a ferde mosolyra húzódott a szája, miközben figyelte a nekiinduló kocsikat.

– Szerinted Kadere gonosz?

– Veszélyes ember, Mat – a szem mindig áruló –, de hát, ki tudja? Mitől is kellene félnem, amikor Moiraine és a Tudós Asszonyok úgy vigyáznak rám? És persze, Lanfeart se felejtsük el! Figyelte-e már valaha férfit ennyi, vigyázó tekintet? – Rand hirtelen kiegyenesedett a nyergében. – Elkezdődött – jelentette ki halkan. – Kívánj nekem is olyan szerencsét, amilyen téged kísér, Mat! Elkezdődött, és most már nincs visszaút, akárhová is csap le a penge! – A fiú bólintott, majd elindult Rhuarc után, miközben Aviendha mellette futott, a jindók pedig követték.

Mat örült, hogy Rand után lovagolhat. Mindenképpen jobb, mintha itt hagynák. A nap magasan lángolt a vakítóan kék égen. Még igen sokat kellett utazniuk napnyugtáig. Hogy elkezdődött? Vajon mit értett azalatt, hogy elkezdődött? Már Rhuideanban elkezdődött, jobban mondva, azon az emondmezei Télestén, egy évvel ezelőtt. „Velünk van a gonosz”, meg „nincs visszaút”? És Lanfear? Úgy tűnt, Rand már az őrület határán táncol. Semmi kétség. Kell, hogy legyen egy, a pusztából kivezető út, mielőtt még túl késő lenne. Mat időnként a kereskedők kocsijaira pillantott. Mielőtt túl késő lenne.

Ha már nem késett el így is.

Harminchetedik fejezet

Az Imre Erőd

A nap még jócskán fenn járt a sziklás, nyugati látóhatár fölött, amikor Rhuarc bejelentette, hogy az Imre erőd csupán egymérföldnyire fekszik már.

– Miért állunk meg máris? – érdeklődött Rand. – Hiszen még csak órák múlva jön el a napnyugta.

A törzsfő helyett azonban Aviendha válaszolt, aki Jeade'en másik oldalán gyalogolt. Rosszalló hanghordozásához a fiú már hozzászokott.

– Az Imre erődben vizet találhatunk. A legjobb, ha víz mellett táborozunk le, amikor lehetőség van rá.

– És a kereskedők kocsijai sem képesek már sokat haladni – tette hozzá Rhuarc. – Amikor az árnyékok megnyúlnak, meg kell állniuk, a kerekek és az állatok lábai sem bírják. Nem akarom hátrahagyni őket. Nincs felesleges emberem arra, hogy figyeltessem a kereskedőket, Couladinnak viszont van.

Rand megfordult nyergében. Most a jindo Duadhe Mahdi'inek, vagyis a Vízkeresők szegélyezték a már nehezen vánszorgó, sápadt porfellegeket kavaró kocsikat. A legtöbb gödör túlságosan mély vagy meredek volt, ezért a kocsisoknak ki kellett őket kerülniük. A kocsisor így részeg kígyó módjára kanyargott. A kígyózó sorból időnként káromkodásokat lehetett hallani, a legtöbbször az egészért az állatokat okolták. Kadere s Keille most is a fehérre festett kocsik belsejében tartózkodott.

– Nem – mondta Rand. – Ezt nem is akarhatod! – A fiú önkéntelenül is elnevette magát.

Mat furcsán nézett rá új kalapjának széles karimája alól. Rand elmosolyodott, hogy megnyugtassa barátját, Mat arckifejezése azonban nem változott. Vigyáznia kell majd magára, gondolta Rand. Túl sok függ ettől.

Amikor arra gondolt, hogy Matnek vigyáznia kell magára, hirtelen tudatára ébredt Aviendha figyelő tekintetének. A lány úgy tekerte kendőjét a fejére, mintha egy shoufa volna. Ismét kihúzta magát. Moiraine talán megmondta neki, hogy ne anyáskodjon felette, bár a fiúnk az volt a benyomása, hogy Aviendha azt lesi, mikor esik el. Ezt bizonyára tréfásnak találná, amilyen humorérzékük volt az aieleknek. Rand szerette volna azt gondolni, hogy a nő egyszerűen zokon vette, amiért női ruhába öltöztették, és mellérendelték, hogy figyelje őt. Aviendha szemében azonban olyasfajta fény csillogott, ami túlságosan is személyes haragról árulkodott.

Most legalább Moiraine és a Tudós Asszonyok nem figyelték. Az aes sedai és Egwene félúton gyalogoltak a jindók és a shaidók között, Amysszal és a többiekkel, és mind a hat nő azt a valamit figyelte, amit Moiraine tartott a kezében. A tárgyra ráesett a lemenő nap fénye, mire az ékkőként megcsillant. Az asszonyok pedig akkora érdeklődéssel figyelték, mint a nők általában az ékszereket. Lan hátul, a gai'shainok meg a málhás lovak között lovagolt, mintha a nők elküldték volna.

Ettől a jelenettől Rand kissé kényelmetlenül érezte magát. Már hozzászokott ahhoz, hogy ő áll a figyelem középpontjában. Mit találhattak nála érdekesebbnek? Biztosan semmi jót nem jelent a számára, akár Moiraine-nel, akár Amysszal vagy a többiekkel álljon is az kapcsolatban. Mindegyiküknek megvolt a maga terve Randdel. Közülük egyedül Egwene-ben tudott bízni. A Fényre! Remélem, benne még bízhatom! Az egyetlen, akiben igazán bízhatott, saját maga volt. Amikor a vaddisznó áttöri a barikádot, akkor csak magadban és a lándzsádban bízhatsz. Ezúttal keserűen nevetett fel.

– Mulatságosnak találod a Háromszoros Földet, Rand al'Thor? – kérdezte Aviendha, és egy pillanatra rávillantotta mosolyát. – Nevess, amíg lehet, vízföldi! Ha majd ez a föld kezd megtörni, akkor megkapod méltó büntetésedet, amiért úgy bántál Elayne-nel!

Miért nem tudják a nők abbahagyni?

– Az Újjászületett Sárkány iránt nem mutattál semmilyen tiszteletet – csattant fel a fiú. – Mi lenne, ha a Car'a'carnnal szemben mutatnál egy kicsit?

Rhuarc kuncogott.

– Egy törzsfő nem azonos egy vízföldi királlyal, Rand, sőt, még a Car'a'carn sem. Megilleti a tisztelet – bár a nők általában csak olyan keveset nyilvánítanak ebből ki, amennyit feltétlenül szükséges –, ám a törzsfővel bárki szót válthat – ha így is volt, Rhuarc azért egy komor pillantást vetett a Rand másik oldalán lépdelő nő felé. – Persze, mindig akadnak olyanok, akik túl messzire mennek.

Aviendhának észre kellett vennie, hogy ezt a megjegyzést neki szánták, arca mégis kőmerev maradt. Ezután azonban már egy szót sem szólt, csak az öklét zárta szorosra az oldalán.

Ekkor két felderítőnek kiküldött Hajadon bukkant elő, akik rohanva közeledtek visszafelé. Tisztán látszott, hogy nincsenek együtt; egyikük egyenesen a shaidók, a másik pedig a jindók felé tartott. Rand megismerte a szőke hajú nőt, Adelint, ezt a szép, de kemény vonású Hajadont, akinek napbarnított arcán egy elfehéredett forradás húzódott végig. Ő is azok közül való volt, akik őrizték Randet a Kőben, bár idősebbnek látszott a többi Hajadonnál, és a fiúnál is legalább tíz évvel öregebbnek tűnt. Gyors pillantást vetett Aviendhára, mielőtt Rhuarc mellé lépett, és tekintetében egyszerre látszott a kíváncsiság és az együttérzés, amitől Rand megborzongott. Ha egyszer Aviendha a Tudós Asszonyoknak kémkedik, akkor igazán nem érdemel együttérzést. Nem látszott, hogy a lánynak annyira terhes lett volna a dolog. Randről Adelin egyáltalán nem vett tudomást.

– Valami nincs rendben az Imre erődnél – jelentette a nő Rhuarcnak kurtán. – Senkit sem lehet látni. Rejtve maradtunk, nem mentünk közelebb.

– Jól van – felelte Rhuarc. – Értesítsd a Tudós Asszonyokat!

A férfi öntudatlanul megsimogatta lándzsáit, és visszairamodott a jindók fő csapatához. Aviendha mormogott magában, és a szoknyáját markolászta, mintha a legszívesebben követte volna Rhuarcot.

– Szerintem ők már tudják – jegyezte meg Mat, amikor Adelin a Tudós Asszonyok csoportja felé igyekezett.

Az asszonyok felbolydulásából Rand úgy gondolta, Matnek igaza van. Mintha valamennyien egyszerre akartak volna beszélni. Egwene a szeme fölé emelte a kezét, vagy őt, vagy Adelint nézte, a másik kezét pedig a szájánál tartotta. Hogy hogyan szerezhettek róla tudomást, azon majd ráér később is töprengeni.

– Miféle gondok lehetnek? – kérdezte Aviendhától. A lány tovább mormogott magában, de nem felelt. – Aviendha? Miféle gond lehet? – semmi válasz. – A Fény égessen meg, asszony, nem tudnál felelni egy egyszerű kérdésre? Miféle gond lehet?

A lány elvörösödött, de azért nyugodt hangon felelt:

– A legvalószínűbb, hogy egy támadás, kecskékért és birkákért; mindkét fajta állatot tarthatták Imrén legeltetésre, de valószínűbb, hogy kecskékről van szó, mivel víz is található ott. Valószínűleg a chareenek voltak, esetleg a Fehér Hegy klán vagy pedig a jarrák. De az is lehet, hogy a goshien törzs a tettes. A tomanellék szerintem túl messze laknak hozzá.

– És harcra kell számítani? – A fiú a saidin után nyúlt, az Egyetlen Hatalom édes hullámai árvízként söpörtek rajta végig. Az édes ízbe vegyülő rothadás behatolt a belsejébe, és izzadság tört elő bőréből. – Aviendha?

– Nem. Adelin beszámolt volna róla, ha a rablók még itt vannak. A nyájak és a gai'shainok már többmérföldnyire is járhatnak. Mi pedig nem hozhatjuk vissza a nyájakat, mert téged kell kísérnünk.

Rand kíváncsi volt, miért nem említette meg a lány, hogy a foglyokat is kiszabadítják, a gai'shainokat, de ez a gondolat gyorsan tovaszállt. Minden erejére szüksége volt, hogy egyenesen üljön a nyeregben, miközben eltöltötte a saidin, erőlködnie kellett, hogy ne görnyedjen össze, és ne hagyja magát egyszerűen elsodorni. Az erőfeszítés nem tette lehetővé, hogy a megválaszolatlan kérdésekre figyeljen.

Rhuarc és a jindók mozgásba lendültek, miközben elkendőzték arcukat. Rand valamivel lassabban követte őket. Aviendha türelmetlen pillantásokat vetett rá, de a fiú csak kicsivel gyorsabban engedte Jeade'ent ügetni. Nem fog belevágtatni a csapdába. Legalább Mat nem sietett. Habozott, és visszapillantott a kereskedők szekerei felé, mielőtt megsarkantyúzta volna Pipit. Rand rá sem nézett a kocsikra.

A shaidók lemaradtak, mozgásuk lelassult. A Tudós Asszonyok viszont ismét elindultak. Világos, ez itt a taardadok földje volt, és Couladint nem érdekelte, hogy megtámadtak-e errefelé valakit vagy sem. Rand remélte, hogy minél hamarabb sikerül összegyűjtenie a törzsek főnökeit Alcair Dalba. Hogyan egyesíthetne egy olyan népet, melynek csoportjai szünet nélkül hadban állnak egymással? Ebben a pillanatban azonban ez okozta neki a legkisebb fejtörést.

Amikor azonban az Imre erőd közelébe értek, néhány meglepő dolgot vett észre. Hosszú szőrű, fehér kecskék szétszéledt csoportjai legelésztek békésen a szívós fűvel benőtt foltokon, vagy éppen a tövises bokrok leveleit rágták. Először észre sem vette a lent, a magas kőgúla oldalának támaszkodó kőépületet. A durván megmunkált épület remekül beolvadt környezetébe, ezen kívül a termőfölddel fedett tetőn több tövises bokor is gyökeret vert. Az erőd nem volt túl nagy, ablakok helyett lőrések nyíltak benne, és amennyire Rand látta, csak egyetlen ajtón lehetett bejutni. Egy pillanattal később felfedezett egy másik épületet is. Ez sem volt nagyobb, és egy kiugró sziklán, vagy húsz lépéssel a másik felett állt. Az alsó épület mögül egy mély bevágás vezetett fel a kiugróra. Egyetlen más, felfelé vezető utat sem lehetett felfedezni.

Rhuarc szálegyenes testtartással, vagy négyszáz lépés távolságra állt a kőgúlától, és levette kendőjét. Egyetlen más jindót sem lehetett látni. Ez persze nem jelentette azt, hogy a többiek ne lettek volna ott. Rand megállította lovát Rhuarc mellett, és leszállt róla. A törzsfő továbbra is figyelmesen szemlélte a kőépületet.

– A kecskék – szólalt meg Aviendha aggódva. – Rablótámadás esetén nem maradtak volna itt a kecskék. A legtöbbjük nincs itt, de az embernek az az érzése, mintha magára hagyták volna a nyájat, és többségük egyszerűen szétszóródott.

– Több nappal ezelőtt történhetett – értett vele egyet Rhuarc, miközben pillantását nem vette le az épületről. – Különben jóval több kecske lenne itt. Miért nem jön ki senki sem? Onnan jól láthatják az arcomat, és könnyen felismerhetnek – előresietett, és nem ellenkezett, amikor Rand, kantárszáron vezetve Jeade'ent, csatlakozott hozzá. Aviendha kezét parányi kése nyelére tette, és a mögöttük lovagló Mat úgy markolta meg fekete nyelű lándzsáját, mint aki arra számít, hogy használnia kell.

Az ajtót keskeny, rövid és durván megmunkált lécekből szögezték össze. A vastag zsanérok közül néhány eltört, fejszecsapásokkal zúzták szét őket. Rhuarc egy pillanatnyi habozás után belökte az ajtót. Csupán egyetlen pillantást vetett az épület belsejére, majd innen, fentről figyelni kezdte a környező tájat.

Rand bedugta a fejét. Senki sem volt bent. Az épület belseje egyetlen helyiségből állt, és ez sem úgy nézett ki, mint egy lakhely, hanem inkább mint egy szállás, ahol a pásztorok menedéket találhattak, és ahol szükség esetén szembeszállhattak az ellenséggel. A fény éles sávokban áradt be a lőréseken. Rand nem látott bútort, de még asztalt vagy széket sem. A tetőben hagyott, megfüstölődött kivezető nyílás alatt egy valamivel magasabbra épített, nyílt tűzhely állt. A hátsó falon jól látszott a vakolatlan, szürke szikla, és a széles repedés, amelyekbe lépcsőket véstek. Az épületet kifosztották. Ágyneműk, pokrócok, fazekak, minden szétszórva hevert a kőpadlón. A párnákat felhasították. Mindenütt valami folyadék nyoma látszott, melynek fekete foltjai a falakon és még a mennyezeten is száradtak.

Amikor Rand rájött, mit is lát, összerezzent, és máris a kezében tartotta az Egyetlen Hatalom lángoló kardját, mielőtt végiggondolhatta volna a dolgot. Vér. Rengeteg vér. Itt vérfürdőt rendeztek, olyan szörnyűt, amilyet csak el tudott képzelni. Kint semmi sem mozgott a kecskéken kívül.

Aviendha olyan gyorsan jött ki, amilyen gyorsan belépett.

– Kicsoda? – kérdezte hitetlenkedve, és nagy, kékeszöld szeméből sugárzott a keserűség. – Ki tenne ilyet? Hol vannak a halottak?

– Trallokok – tört ki Matből. – Véleményem szerint, ez úgy néz ki, mintha trallokok tették volna.

A lány megvetően felhorkant.

– A trallokok nem jönnek el a Háromszoros Földre, vízföldi! Legfeljebb fent, a Fertő peremén, néhány mérföldnyire, de azt is csak ritkán. Hallottam arról, hogy ők a Háromszoros Földet a Halál Országának nevezik. Mi vadászunk a trallokokra, vízföldi, nem pedig ők ránk!

Semmi sem mozdult. Rand eltüntette a kardot, és eltolta a saidint magától. Nehezen ment. Az Egyetlen Hatalom édes íze szinte elég erősnek tűnt ahhoz, hogy elnyomja a benne rejlő rohadás undorító bűzét, az őrült élvezet lehetősége szinte már azt sugallta, hogy nem érdemes semmivel sem törődnie ezen kívül. Mat nem tévedett, bármit is mondjon Aviendha erre. A szörnyűség azonban régen történt, és a trallokok már messze járhattak. Trallokok a pusztában, azon a helyen, ahová Rand is megérkezett. Bolond lett volna, ha azt hiszi, hogy ez véletlen. De ha bolondnak tartanak engem, akkor talán könnyelművé válnak.

Rhuarc jelt adott a jindóknak, hogy jöjjenek elő. Mintha csak a föld alól bukkantak volna fel. Nem sokkal később feltűntek a többiek is, a shaidók, a kereskedők menetoszlopa és a Tudós Asszonyok csoportja. Gyorsan elterjedt a híre annak, mit is találtak, és az aielek szinte kézzel foghatóan feszültebbé váltak. Mozgásuk elárulta, hogy bármelyik pillanatban támadásra számítanak, és azt sem tartják kizártnak, hogy saját népük tagjai fordulnak ellenük. Minden irányba felderítők rajzottak ki. A szekerek kocsisai megállították öszvéreiket, és nyugtalanul néztek körbe. Készen álltak arra, hogy az első kiáltást meghallva, egyetlen ugrással eltűnjenek a szekerek alatt.

Egy darabig az egész egy felbolygatott hangyabolyra emlékeztetett. Rhuarc utasítására a kereskedők szekereikkel a jindók tábora mellett álltak meg. Couladin dühbe gurult emiatt, mert ez azt jelentette, hogy egy shaido, ha vásárolni akart valamit, kénytelen volt átmenni a jindókhoz. Ennek ellenére nem rendezett jelenetet. Talán még ő is belátta, hogy vitát kezdeni ebben a helyzetben ahhoz vezetett volna, hogy el kellene táncolniuk a lándzsa táncát. A shaidók jó negyed mérfölddel arrébb állították fel sátraikat, és a Tudós Asszonyok, ahogy mindig, most is a két tábor közé telepedtek. Ők is átvizsgálták az épület belsejét, Moiraine-nel és Lannal együtt, de bármilyen következtetést is vontak le, azt nem kötötték a többiek orrára.

Az Imre erőd vízkészletéről kiderült, hogy egyetlen, parányi forrásból származik, ami egészen hátul, a hasadékban rejtőzött, ahonnan a víz egy mély, nagyjából kerek tóba folyt. Rhuarc a tavat tartálynak nevezte. A tó keresztmetszete alig volt több két lépésnél. A víz elég volt a pásztoroknak, és elég a jindóknak is, hogy megtöltsék kulacsaikat. A shaidók még a közelbe sem jöttek. A taardadok földjén a jindókat illette meg az első víz joga. Úgy tűnt, a kecskék nem ittak, hanem a nedvességet a tövises bokrok húsos leveleiből nyerték. Rhuarc megígérte Randnek, hogy következő este táborveréskor sokkal több vizet fog találni.

Kadere meglepte őket, miközben a kocsisok az állatok kifogásával voltak elfoglalva, és teli vödör vizeket hoztak a tartálykocsikból. Amikor előkecmergett járművéből, egy sötét hajú, ifjú nő kísérte. A nő vörös köpenye és piros bársonypapucsai jobban illettek volna bármelyik palotába, mint ide, a pusztába. Az átlátszó, vörös kendő, amelyet a vállára terített, még a fátyollal sem védte meg túlzottan a napsugarak elől. Sápadt, szép, szív alakú arca is fedetlen maradt. A kereskedő erős karjába kapaszkodva, csípőjét csábítóan mozgatva, lépett be a véráztatta szobába. Moiraine és a többiek már átmentek oda, ahol a gai'shainok berendezték a Tudós Asszonyok táborát. Amikor a páros visszatért, a fiatal nő alig észrevehetően borzongott. Rand nem kételkedett abban, hogy a nő megjátssza magát, és abban is biztos volt, hogy az ismeretlen ezt a mészárszéket akarta megnézni. Színlelt borzongása alig néhány pillanatig tartott, és utána már érdeklődve nézelődött az aielek között.

Úgy tűnt, Rand is azok közé az érdekességek közé tartozott, amelyeket meg kívánt szemlélni. Kadere már legszívesebben visszavonszolta volna a kocsihoz, de ehelyett a nő vitte őt Randhez. A telt ajkain játszó, csábító mosoly jól látszódott az áttetsző fátyol mögött.

– Hadnan mesélt nekem önről – szólalt meg érdes hangon. Bár a kereskedőbe karolt, sötét szeme kihívóan vizsgálta Randet. – Ön az, akiről az aielek beszélnek. Az, Aki a Napkeltével Érkezik – Keille és a mutatványos kijöttek a második kocsiból, és egymástól kis távolságra megállva figyelni kezdték az eseményeket.

– Úgy tűnik, hogy én vagyok az – felelte Rand.

– Különös – a nő kihívó mosolya kifejezetten csúfondárosnak tűnt. – Azt hittem, hogy sokkal csinosabb – megsimogatta Kadere arcát, és felsóhajtott: – Olyan kimerítő ez a rettenetes hőség! Ne maradjon kint sokáig!

Kadere néma maradt, míg a nő fel nem sétált a lépcsőkön, és be nem ment a kocsiba. A kereskedő kalapja helyett egy összetekerve a feje köré kötött, hosszú, fehér kendőt viselt. A kendő két vége lelógott a tarkójára.

– Bocsásson meg Isendrének, jó uram! Ő néha nagyon... nyitott – hangja megnyugtatóan csengett, de szeme villogott, mint egy ragadozó madáré. Habozott, majd így folytatta: – Más dolgokról is hallottam. Azt mesélik, hogy ön magával hozta Callandort a Kő Szívéből.

A férfi szeme meg sem rebbent. Ha tudott Callandorról, akkor azzal is tisztában kellett lennie, hogy Rand az Újjászületett Sárkány, és hogy képes irányítani az Egyetlen Hatalmat. Ennek ellenére, a szeme sem rebbent. Veszélyes alak.

– Én meg azt hallottam – felelte Rand –, hogy nem szabad elhinni azt, amit hallunk, és annak is csak a felét, amit látunk.

– Bölcs mondás – jegyezte meg Kadere egy pillanat múlva. – Ám ha egy ember nagy akar lenni, akkor hinnie kell valamiben. A hit és a tudás kövezi ki a nagysághoz vezető utat. Talán a kettő közül a tudás a fontosabb. Mindannyian a tudást keressük. Bocsásson meg, jó uram! Isendre nem túl türelmes nő. Lehet, hogy még lesz alkalmunk beszélgetni.

Mielőtt a férfi háromlépésnyire távolodhatott volna, Aviendha mély, érdes hangon megszólalt:

– Te Elayne-é vagy, Rand al'Thor! Vajon az összes nőt így megbámulod, aki a szemed elé kerül, vagy csak a félmezteleneket? Ha levetkőzöm, akkor engem is így fogsz bámulni? Te Elayne-é vagy!

A fiú már el is felejtette, hogy az aiel lány is ott áll.

– Én senkié sem vagyok, Aviendha! Elayne? Nem úgy tűnik, mintha tudná, mit is akar.

– Elayne kitárta előtted a szívét, Rand al'Thor! Ha Tear Kövében nem mutatta, két leveléből biztosan kiderültek az érzései! Te az övé vagy, senki másé!

Rand feltartotta a kezét, majd otthagyta a lányt. Legalább megpróbálta. Aviendha a sarkában loholt, mint egy rosszalló árnyék a nap fényében.

Kardok. Lehet, hogy az aielek már elfelejtették, miért nem viselnek kardot, de azért továbbra is fenntartották ellenszenvüket e fegyver iránt. Talán a kardok majd ráveszik a lányt, hogy békén hagyja. Rand megkereste Lant a Tudós Asszonyok táborában, és megkérte az őrzőt, hogy gyakorolja vele a kardforgatást. A négy asszony közül egyedül Bairt lehetett látni, a Tudós Asszony komor arcot vágott. Egwene nem mutatkozott. Moiraine arcán a nyugalom álarca ült, sötét szeme hűvösen csillogott. Rand nem tudta, vajon az aes sedai helyesli-e szándékát.

Nem akarta megsérteni az aieleket, ezért Lannal a Tudós Asszonyok és a jindók sátrai közé vonult. Az őrző egyik gyakorló kardját használta, amit Lan magával hozott, a penge helyén néhány, lazán összekötött léc állt. A súlya és az egyensúlya azonban épp olyan volt, mint az igazi kardé, így Rand belefeledkezhetett a formagyakorlatok táncszerű gyakorlásába. A gyakorlókard életre kelt a kezében, szinte a részévé vált. Ez általában így szokott lenni. Ezen a napon a nap vadul lángolt az égen, minden nedvességet és erőt elszívva az emberből. Aviendha az üres tér egyik oldalára kuporodott, térdét kezével a melléhez kulcsolta, és a fiút bámulta.

Rand végül zihálva leengedte a kardot.

– Már nem összpontosítasz – jegyezte meg Lan. – Pedig ezt akkor is meg kell tartanod, ha az izmaid már vízzé váltak. Ha elveszíted, akkor meghalsz. Valószínűleg egy parasztfiú fog végezni veled, aki életében először tart kardot a kezében – az őrző hirtelen elmosolyodott. Kőmerev arcán ez igen furcsán hatott.

– Igaz. Nos, többé nem vagyok parasztfiú, nem igaz? – A két férfinak közben hallgatósága is összegyűlt; mind a shaidók, mind a jindók közül többen állták körbe őket. Keille is ott állt a jindók között, krémszínű ruhájában, mellette a foltos köpenyt viselő mutatványos. Rand nem akarta, hogy lássák, ő meg azokat bámulja.

– Az aielek hogyan küzdenek, Lan?

– Keményen – felelte az őrző szárazon. – Ők sosem esnek ki a koncentrációból. Nézd! – Lan a kardjával egy kört és nyilakat húzott a köves talajba. – Az aielek a körülményektől függően változtatják a taktikájukat, de itt van például egy harcmodor, amit szívesen alkalmaznak. Négy részre osztott oszlopban támadnak. Amikor ellenséggel csapnak össze, az első negyed egyenesen rájuk rohan. A második és harmadik negyed két oldalról támad, nagy ívben, hogy a szélekre és hátul csaphasson le. Az utolsó negyed tartalékban maradva várakozik, néha nem is figyelnek a csatára, legfeljebb a vezetőjük. Ha meggyengülnek, és lyuk támad, vagy valami ilyesmi, akkor a tartalékot bevetik ott. És vége! – Lan a körbe szúrta kardját, amelyet már mindenhol nyilak szúrtak át.

– És hogyan véded ezt ki? – kérdezte Rand.

– Csak nehezen. Amikor először találkozol velük – nem fogod észrevenni az aieleket, csak amikor már támadnak, kivéve, ha szerencsés vagy –, akkor azonnal lovasokat kell kiküldeni, akik szétverik az oldalról jövő csapatokat, de legalábbis feltartják őket. Ha eközben a csapataid nagy részét visszatartod, és visszavered az aiel főerőket, amelyek csupán téged akartak feltartani, akkor képes leszel figyelmedet a többiekre fordítani, és őket is legyőzni.

– Miért akarod megtanulni, hogyan harcolj az aielekkel? – tört ki Aviendha. – Hát nem te vagy Az, Aki a Napkeltével Érkezik, akinek mindannyiunkat össze kell kötnie, hogy dicsőségbe vezess? Mellesleg, ha tudni akarod, hogyan harcolnak az aielek, kérdezz egy aielt, ne egy vízföldit. Az ő tanácsai nem fognak működni.

– Elég jól működött a határvidéken, többször is – Rhuarc puha csizmája olyan kis zajt vert, hogy nem is hallották meg, mikor érkezett. Hóna alatt bőrkulacsot tartott. – Mindig elnézőbbek vagyunk, ha valakinek csalódást kellett okoznunk, Aviendha, de a duzzogásnak is vannak határai! Te azért adtad fel a lándzsát, hogy népedet és a vért szolgáljad. Egyszer kétségtelenül egy törzsfőt fogsz utasítgatni arra, mit is tegyen, ám az is lehet, hogy csupán a taardad törzs legkisebb klánjának a legkisebb birtokán leszel Tudós Asszony, és a néped iránti kötelesség akkor is megmarad, de nem lesz lehetőséged a cirkuszolásra.

Tudós Asszony. Rand ostobának érezte magát. Hát persze, ezért ment Rhuideanba! Ám azt sosem gondolta volna, hogy Aviendha képes lenne feladni a lándzsát. Ez kétségtelenül megmagyarázza viszont, miért őt szemelték ki, hogy kémkedjen utána. Rand hirtelen azon kezdett töprengeni, vajon képes-e ez a lány fókuszálni. Úgy tűnt, Téleste óta Min az egyetlen nő az életében, aki erre nem képes.

Rhuarc odadobta neki a kulacsot. A langyos víz annyira ízlett, mintha behűtött bor lett volna. Megpróbált úgy inni, hogy ne locsolja össze az arcát is, de ez igen nehéznek tűnt.

– Azt hittem, esetleg a lándzsa használatát akarnád megtanulni – jegyezte meg Rhuarc, amikor Rand végül leengedte a félig kiürült kulacsot. Rand most, először vette észre, hogy a törzsfő csupán két lándzsát hozott magával, meg két kis, kerek pajzsot. Ezek nem gyakorlólándzsák voltak, ezt egy láb hosszú, éles, hegyes végük elárulta.

Akár acél, akár fa, Rand izmai pihenés után kiáltottak. Lába már jelezte, hogy le kellene dőlnie. Keille és a mutatványos sehol sem látszottak, ám az aielek még mindig mindkét táborból figyelték. Az ő népe. Nem ismerte őket, de hozzá tartoztak, többféle értelemben is. Aviendha is figyelte. Haragos arcot vágott, mintha Rhuarc rendreutasító szavaiért is őt okolná. Persze, a lánynak semmi köze nem volt Rand döntéséhez. A figyelő jindók és shaidók miatt határozott így, nem másért.

– Az a hegy néha szörnyen nehéz tud lenni – sóhajtott, és elvett Rhuarctól egy lándzsát és egy pajzsot. – Mikor van esély rá, hogy letehetem egy pillanatra?

– Ha meghalsz – felelte Lan egyszerűen.

Kényszerítette a lábát, hogy mozduljon – közben megpróbált nem venni tudomást Aviendháról –, majd szembe helyezkedett Rhuarckal. Még nem akart meghalni. Még sokáig nem.

Mat a kereskedők egyik kocsijának árnyékában a hatalmas keréknek támaszkodva ült, és nézte a Randet figyelő jindókat. Most csupán a hátukat látta. Ez a fickó tisztára megbolondult, hogy így ugrándozik ebben a hőségben. Egy érzékeny férfi ilyenkor inkább keresne valami árnyékot és valami innivalót. A fiú megmozdult az árnyékban, belenézett a korsó sörbe, amit az egyik kocsistól vásárolt, majd elfintorodott. A sör nem igazán jó, amikor olyan a hőmérséklete, mint a levesé. De legalább ez is folyadék. A kalapon kívül a másik dolog, amit megvásárolt, egy rövid nyelű, ezüstberakásos fejű pipa volt, amelyet Mat most a kabátzsebében hordott, dohányos zacskója mellett. Most nem vásárolni akart. Hacsak nem a pusztából való, kivezető utat jelentik a számára, a kereskedők kocsijai e pillanatban semmit sem tudtak neki kínálni.

Az üzlet egyébként nem ment rosszul, bár csak kevés sört sikerült eladni. Az aieleket nem zavarta az ital hőmérséklete, de nem találták elég erősnek. A legtöbb vásárló jindo volt, de a shaidók táborából is folyamatosan áramlottak át az emberek. Couladin és Kadere hosszú időre összedugták a fejüket, de aztán bizonyára nem tudtak megegyezni, mert Couladin üres kézzel távozott. Úgy tűnt, Kadere-nek ez nem tetszik, mert ragadozó madárra emlékeztető szemével olyan mereven bámult Couladin után, hogy egy jindónak, aki magára akarta terelni a figyelmét, háromszor is meg kellett szólítania, mire odafigyelt rá.

Az aieleknek nem volt igazán sok pénzérméjük. Ám a kalmárok és az embereik szívesen elfogadták az ezüstcsészéket, a parányi arany szobrocskákat, vagy azokat a faliszőnyegeket, melyeket Tearből „hoztak magukkal”. Az aielek zsebéből aranyrögök és nyersezüst göröngyök bukkantak elő. Ezt látva Mat meglepetten füttyentett. Játszani? Inkább nem, mert nem lehetett tudni, hogy egy aiel, ha veszít, nem nyúl-e rögtön a lándzsájáért. Mat azon töprengett, vajon merre lehetnek a bányák. Ahol egyvalaki aranyra bukkant, ott a másik is találhat. Az arany kiásása azonban valószínűleg rettenetes munkával járna. A fiú nagyot kortyolt a söröskorsóból, aztán ismét nekitámaszkodott a kocsi kerekének.

Nagyon érdekes volt, hogy mi az, amit nem kellett, és mi az, amit el lehetett adni, ráadásul milyen áron. Az aielek nem tartoztak azok közé a primitív népek közé, akik egy vég vászonért elcseréltek mondjuk egy arany sótartót. Jól ismerték a dolgok értékét, és hevesen alkudoztak, de tudták, hogy mire van szükségük. A könyveket azonnal elvitték. Nem mindüknek kellett ilyesmi, de azok, akik könyveket kerestek, kivétel nélkül mindent megvásároltak, ami csak a kocsikban volt. A csipke és a bársony ugyanolyan gyorsan eltűnt, mihelyt kihozták a kocsikból, és mindezért megdöbbentő mennyiségű ezüstöt és aranyat adtak. A szalagokon is jó áron adtak túl, ezzel szemben még a legjobb minőségű selyem sem kellett senkinek. Keleten olcsóbb a selyem. Mat ezt egy shaidótól hallotta, aki Kadere-rel beszélt erről. Egy bevert orrú, széles vállú kocsis megpróbálta rábeszélni az egyik jindo Lándzsa Hajadonját, hogy vegyen meg egy elefántcsontból faragott karkötőt. A lány egy másik karkötőt húzott elő táskájából, és ez szélesebb, vastagabb és még szebben megmunkált volt, mint a kocsisé. Felajánlotta a férfinak, hogy birkózzanak meg a két karkötőért. A férfi habozott, de aztán elutasította. Mat úgy vélte, a fickó még annál is butább, mint amilyennek kinéz. A tűket és az egyéb varrószerszámokat pillanatok alatt elkapkodták, de a fazekak és a legtöbb kés csupán megvető pillantásokat váltott ki. Az aielek kovácsai jobb munkát végeztek. Minden elképzelhető dolog felbukkant a vásárlók kezében. Megvették a parfümmel töltött kis üvegecskéket, a fürdősót, de a pálinkával teli demizsonokat is. A borért és a pálinkáért jó árat fizettek. Mat meglepődött, amikor azt hallotta, hogy Heirn folyóközi dohányt akart venni. A kereskedőnek azonban nem volt.

Az egyik kocsis többször is hiába próbálkozott meg azzal, hogy felkeltse az aielek figyelmét egy nehéz, arannyal díszített nyílpuska iránt. A fegyver ezzel szemben Matnek tetszett meg nagyon. Azok a vésett aranyoroszlánok a piros szemükkel, melyeket valószínűleg apró rubinokból alakítottak ki! Aprók, de mégis rubinok. Persze, egy jó íjász a Folyóközből hat nyílvesszőt is ki tudott lőni az alatt az idő alatt, míg a nyílpuskával felszerelt lövész másodszorra is megfeszíti a fegyver vastag húrját. Ezzel szemben egy ilyen nagyságú számszeríj jóval messzebbre, talán százlépésnyivel távolabbra is elhordott. Kellene két ember, akinek nincsen más dolga, mint hogy a nyílpuskásnak minden lövés után egy felhúzott fegyvert nyomjon a kezébe, miközben társuk már a következőt tölti. Aztán hosszú lándzsás katonák, hogy lefékezzék az ellenség lovasságát... Mat elfintorodott, és fejét nekikoppantotta az egyik küllőnek. Már megint ez történt. Ki kellett szabadulnia a pusztából, el Moiraine közeléből, el az összes aes sedai szeme elől. Lehet, hogy egy időre haza kellene mennie. Lehet, hogy még kellő időben odaérne ahhoz, hogy segítsen megoldani a nézeteltéréseket a fehérköpenyekkel. Hát, nem túl jók az esélyeim, kivéve, ha az átkozott Átjárókat, vagy már megint egy feneette kapukövet használok. Ezzel amúgy sem oldhatná meg gondjait. Emondmezőn például nem kaphatna választ arra, hogy mit értettek a kígyólények azon, hogy Mat elveszi feleségül a Kilenc Hold Leányát, vagy hogy meghal, de újra élni fog. Vagy amit Rhuideanról mondtak.

Kabátja szövetén keresztül megdörzsölte az ismét a nyakában lógó, rókafejes nyakláncot. A róka szemének pupilláját, egy parányi kört, egy hullámvonal szelte ketté. Az egyik fele világosan csillogott, míg a másik tompán fénylett. Az aes sedai-ok ősi jele a Világtörés előtti időből. A fekete nyelű lándzsát, melynek kardpengéjét két holló díszítette, Mat most elvette maga mellől, ahol eddig a kocsinak támasztva állt, és a térdére fektette. Ez is az aes sedai-ok műve. Rhuidean nem válaszolta meg a kérdéseit, hanem csak új kérdéseket vetett fel, és...

Rhuidean előtt jókora rések tátongtak emlékezetében. Ha akkoriban megpróbálta volna, hogy visszaemlékezzen valamire, akkor az olyan volt, mintha tudná, hogy reggel besétált egy ajtón, este meg kijött, de arról fogalma sem lehetett, hogy mi történt a kettő között. Most már volt valami, ami kitöltötte ezeket a hiányokat. Álmok, vagy valami azokhoz nagyon hasonló. Úgy tűnt, mintha visszaemlékezne olyan bálokra, harcokra, utcákra és városokra, amelyeket igazából sosem látott, és amelyekről nem tudta, hogy léteztek-e valójában. Mintha száz különböző embertől származó, száz különféle töredéket nézegetett volna. Talán jobb volt őket álomnak tartani – valamivel biztosan jobb –, de olyan ismerősnek tűntek ezek a jelenetek, mintha saját emlékezetéből ugrottak volna elő. Leggyakrabban a harcok bukkantak fel, és ezek időnként beszivárogtak a tudatába, úgy, ahogy az az előbb a nyílpuskával történt. Azon kapta magát, hogy a földet bámulva nagyban tervezgeti, hogy az egyik ponton csapdát állít, vagy pedig hogy egy másik helyen megpróbál kikerülni egy kelepcéből. Azon töprengett, hogyan lehetne a seregnek leghatékonyabban támadni. Őrjítő volt az egész.

Anélkül, hogy odanézett volna, kezét egy gyors mozdulattal végighúzta a fekete lándzsanyélen. Most már ugyanolyan könnyen el tudta olvasni, mintha csak egy könyv lenne, még akkor is, ha a Chaendaerhoz visszavezető, hosszú gyaloglás ráment arra, hogy ezzel tisztába jöjjön. Rand semmit sem mondott, de Mat úgy vélte, hogy Rhuideanban lebukott társa előtt. Most már értette az Ősi Nyelvet, és ennek csak ezek az álmok lehettek az okai. A fényre! Mi a fenét csinálhattak velem?

– Sa souvraya niende misain ye – mondta hangosan. – Elvesztem a saját szellememben.

– Egy tudós, mégpedig ebben a korban, ezen a szép napon.

Mat felpillantott, és meglátta a mutatványost, aki sötét, mélyen ülő szemekkel vizsgálta. A nagyjából középkorú fickó magasabb volt az átlagnál, és valószínűleg minden nő rokonszenvesnek találhatta. Csak a fejét tartotta olyan különös módon ferdén, mintha csak oldalról egészen alaposan meg akarta volna vizsgálni az embert.

– Ó, ezt csak hallottam valahol – mondta Mat. Óvatosabbnak kell lennie. Ha Moiraine úgy dönt, hogy tanulni küldi a Fehér Toronyba, akkor onnan soha az életben nem fogják kiengedni. – Az ember felszed innen-onnan egy-két félmondatot, aztán később eszébe jutnak. Megjegyeztem egy-két ilyen mondást – ezzel talán megmagyarázta, ha időnként együgyűségében kicsúszott a száján az Ősi Nyelv néhány mondata.

– Jasin Natael vagyok, mutatványos – Natael nem lengette meg úgy köpenyét, mint Thom. Ezzel az erővel azt is mondhatta volna, hogy asztalos vagy kocsis. – Van valami kifogásod az ellen, ha csatlakozom hozzád? – Mat maga mellé biccentett, a földre, a mutatványos pedig feneke alá gyűrte a köpenyt, és ráült. Úgy tűnt, lenyűgözte a jindók és a shaidók kavargó tömege, amint a kocsik körül tolonganak. A legtöbbjük még itt is hordta lándzsáit és pajzsát. – Aielek – mormogta. – Mások, mint amire számítottam. Még most sem tudom elhinni!

– Én már hetek óta velük vagyok – mondta Mat –, és én is alig hiszem, hogy tényleg képesek így viselkedni. Különös nép. Ha a Lándzsa Hajadonjai közül megpróbálnak néhányan rábeszélni, hogy játszd el velük a Hajadon Csókját, akkor utasítsd vissza! Óvatosan. Csak tanácsolni tudom.

Natael kérdően a magasba húzta szemöldökét.

– Meglehetősen kalandos életet élsz, úgy tűnik.

– Hát ezt meg hogy érted? – kérdezte Mat óvatosan.

– Ugye, nem kell titokban tartanod? Nem túl sok férfi utazik egy... aes sedai társaságában. Itt van ez a Moiraine Damodred asszonyság. Aztán meg Rand al'Thor. Az Újjászületett Sárkány. Az, Aki a Napkeltével Érkezik. Ki tudja, még hány jóslatot kell valóra váltania? Szóval, nem egy hétköznapi kirándulótársaság.

Az aielek természetesen fecsegtek. Bárki fecsegett volna. Ennek ellenére azonban, meglehetősen zavarba ejtőnek tűnt, ha egy idegen a legnagyobb lelki nyugalommal így beszélt Randről.

– Nem olyan nagy ügy. Ha Rand érdekel, menj oda, és beszélj vele! Én nem nagyon szeretek visszaemlékezni erre.

– Talán így is teszek. Persze, csak később. Beszéljünk egy kicsit rólad! Úgy hallottam, bent jártál Rhuideanban, ahol háromezer év óta csak aielek járhattak. Ezt ott bent kaptad? – A Mat térdén nyugvó lándzsa után nyúlt, de aztán leengedte kezét, amikor a fiú összerezzent. – Na jó, meséld el, mit láttál bent!

– Miért?

– Mutatványos vagyok, Matrim – Natael már megint ferdén tartotta a fejét, és hangjában méreg csengett, amiért magyarázkodnia kellett. Felemelte tarka, foltos köpenyének sarkát, mintha az lenne a bizonyíték. – Láthattad azt, amit senki sem láthatott, néhány tucat aielen kívül. Milyen költeményeket írhatnék azon kívül, amit a szemed látott? Belőled is hőst csinálok, ha ez a kívánságod.

Mat összeborzadt.

– Én aztán nem akarok hős lenni!

Másrészt nem volt oka arra sem, hogy hallgasson. Csak hadd fecsegjenek, Amys, meg a többiek arról, hogy nem szabad a rhuideani élményekről beszélni, hiszen ő nem aiel. Ezen kívül pedig nem árthat, ha akad egy jóakarója a kalmárok között, valaki, aki szólhatna egy jót szót az érdekében, ha arra támad szüksége.

Így aztán elmesélte a mutatványosnak, milyen volt a ködfal, egészen odáig, hogy újra kijöttek belőle. Néhány dolgot azonban kihagyott a meséből. Nem állt szándékában bárki másnak is beszámolni arról a kifordult ajtóról, a ter'angrealról, és legszívesebben elfeledkezett volna azokról a porból formált lényekről, amelyek megpróbálták megölni. Mesének elég volt ez a különös város, a hatalmas épületeivel, és természetesen az Avendesora.

Nataelt nem igazán érdekelte az Életfa, viszont újra és újra elmeséltette Mattel a többit, rákérdezett a részletekre, pontosan tudni akarta, milyen érzés volt keresztülgázolni a ködön, és azt is, hogy mennyi idő elteltével jutott el a belső, árnytalan fénybe. Matnek az összes olyan tárgyat pontosan le kellett írnia, melyeket a város középpontján, a széles téren látott. A fiú ekkor habozni kezdett. Könnyen elszólhatja magát, és akkor még a ter'angrealról is fecseghetne, az pedig csak a jó ég tudja, hogy hová vezethetne. Még így is felhajtotta az utolsó korty sört, és addig beszélt tovább, míg a torka ki nem száradt. Ahogy előadta a történetet, az elég unalmasnak tűnt, mintha csak egyszerűen besétált volna, hogy megvárja, amíg Rand végez, aztán meg simán kigyalogoltak volna. Natael azonban súlyt helyezett arra, hogy a legapróbb részletet is kiszedje belőle. Ez Matet Thomra emlékeztette. Néha Thom is olyan erővel összpontosított valakire, hogy már-már úgy tűnt, mintha csak ki akarná facsarni az illetőt.

– Ezt tervezted?

Mat összerezzent Keille hangját hallva, mert az minden lágysága ellenére keményen csengett. Ez az izgató nő ebben a pillanatban úgy nézett ki, mintha most éppen darabokra akarná szaggatni vele együtt a mutatványost is. Mat erre felállt.

– Ez a fiatalember éppen hihetetlenül érdekes dolgokat mesélt Rhuideanról. El sem hinnéd!

– Nem Rhuidean miatt jöttünk ide! – A szavak valósággal előzúdultak a nő hegyes orra alól. De most már legalább csak Nataellel veszekedett.

– De hát mondom...

– Jobb, ha befogod a szádat!

– Ne próbálj meg elhallgattatni!

Már nem is törődtek Mattel, hanem egyszerűen továbblépdeltek a kocsisor mellett, miközben vadul hadonászva, halkan veszekedtek. Mire végül eltűntek a kocsijukban, úgy tűnt, hogy Keille húzta a rövidebbet, mert savanyú arccal hallgatott.

Mat összeborzongott. Nem tudta elképzelni, hogyan lehet ezzel a nővel együtt élni. Az olyan lenne, mintha az ember egy fogfájós vérmedvével lakna együtt. Ezzel szemben Isendre... ez az arc, ez az ajak, ahogy a fenekét riszálja menet közben... Ha el tudná csalni a nőt Kadere-től, és kicsit játszhatná előtte az ifjú hőst – végül is azok a porlények akár tíz láb magasak is lehettek volna, a lány kedvéért képes lett volna visszaemlékezni minden egyes részletre, vagy akár újakat is kitalálni –, szóval egy jóképű, ifjú hős talán jobban érdekelné, mint egy savanyú képű kalmár. Ez elég érdekesnek tűnt ahhoz, hogy eltöprengjen rajta.

A nap lenyugodott a látóhatáron, és a tövises bozótok ágaiból rakott, parányi tábortüzek fénye a sátrakra esett. Főzés illata töltötte be a tábor levegőjét – kecskehús szárított paprikával. A hideg is behatolt a táborba, a sivatagi éjszaka hidege. Úgy tűnt, mintha a nap magával vitte volna a mélybe az összes meleget. Mat akkor, amikor Tearben összepakolta a holmiját az utazás előtt, nem számított arra, hogy itt szüksége lesz egy vastag gyapjúköpenyre. Talán a kalmároknak van egy, amit megvehetne? Vagy esetleg Natael hajlandó lenne vele leülni kockázni, és feltenni saját köpenyét?

Mat Rhuarc tábortüzénél evett, Heirnnel és Randdel együtt. Meg persze Aviendhával. A kereskedők is ott voltak, meg Natael Keille kíséretében, és Isendre, mindannyian Kadere köré gyűlve. Nehezebbnek tűnt leválasztani Isendrét a horgas orrú férfiról, mint azt a fiú remélte – de az is lehet, hogy könnyebb lesz. Azonban hiába ügyelt rá a kereskedő árgus szemekkel, a lány mégis csábos pillantásokat vetett Randre, de csak rá. Az ember azt gondolhatta volna, hogy máris megbillogozta magának, mint gazda a marhát. Ezt láthatóan sem Rand, sem Kadere nem vette észre; a kereskedő nem vette le a szemét Randről. Aviendha pedig dühös pillantásokat vetett a fiúra. Egyedül a tűz adott némi meleget.

Amikor a sült kecskehúst és a fűszeres, sárga kukoricakásához hasonlatos pépet megették, Rhuarc és Heirn megtömték rövid nyelű pipáikat, majd a törzsfő megkérte Nataelt, hogy énekeljen valamit.

A mutatványos pislogott.

– Ó, természetesen! Hát persze. Máris hozom a hárfámat – a férfi köpenye lengedezett a száraz, hideg szellőben, ahogy Keille kocsija felé iramodott.

A fickó tényleg másnak tűnt, mint Thom Merrilin. Thom el sem hagyta az ágyát furulyája vagy hárfája, de leginkább mindkettő nélkül. Mat teletömte ezüstözött fejű pipáját, és mire Natael visszatért, már úgy pöfékelt ott, mint egy király. Ez már Thomra emlékeztetett. A mutatványos megpendített egy akkordot, és belekezdett:

„Lágy szellő zsong, mint a tavasz ujja,
Eső hull, nagy az ég könnyes búja.
Lágy és boldog évek szállnak,
Az emberek bajt nem várnak.
Majd ha eljön a vad zivatar,
Forgószél süvít és süketít csatazaj,
Záporozik acél s villám,
Szív megszakad a harc láttán.”

A „Midean gázlóját” énekelte, furcsa módon egy régi dalt Manetherenről, még a Trallok Háborúk előttről. Natael előadása megjárta; nem hasonlított persze Thom zengzetes szavalásához, a dallamos szavak mégis odavonzották az aieleket, akik egy idő után ott tolongtak a tűz körül. A történet szerint az álnok Aedomon a mit sem sejtő Manetheren ellen vezeti a saferiket. Raboltak és fosztogattak, rabságba hajtották a népet, míg Buiryn király össze nem gyűjtötte Manetheren seregét és szembe nem szállt vele a Midean-gázlónál. A manethereniek három véráztatta, kegyetlen harcokkal teli napon át sakkban tartották az ellenséget. A folyó vize vörösre változott, és a keselyűktől elfeketedett az ég. A harmadik napra megfogyatkozott a védők száma és vele együtt a reményük is. Végül Buiryn egy kétségbeesett rohammal utat nyitott magának meg az embereinek a folyó túlsó partjára. Mélyen beküzdötték magukat az ellenséges seregbe, mert a király azt remélte, hogy meghátrálásra kényszerítheti a támadókat, ha megöli az álnok Aedomont. A saferik serege azonban nagy volt, mint a tenger. Körbezárták a védőket, és a hurok egyre jobban szorult. A manethereniek azonban tovább harcoltak királyuk és a vörös sasos lobogó köré gyűlve. Bár biztos pusztulás várt rájuk, nem is gondoltak a megadásra.

Natael arról énekelt, hogy hős helytállásuk végül annyira meghatotta Aedomont, hogy szabad elvonulást engedélyezett a túlélőknek, s maga visszavonult a saferik földjére.

„Átvonultak újra ők ott,
A vérvörös vizeken, büszke fejük
A magasban, akaratuk töretlen.
Ellenségnek nem hódoltak, amit tettek, az dicső,
Hősi tettük emlékeit el nem mossa az idő.”

Felcsendült a záró akkord, az aielek lelkesen fütyültek és pajzsaikat csapkodták a lándzsákkal. Néhányan elnyújtott üvöltést hallattak, mint a farkasok.

A valóságban persze minden másként történt. Mat emlékezett rá. A Fényre, nem akarok emlékezni! Az emlékek nem ismertek könyörületet. Szinte látta maga előtt, ahogy azt tanácsolta Buirynnek, hogy ne fogadja el az ajánlatot, mire a király azt válaszolta, hogy a kis esély is többet ér a semminél. Aedomon, akinek csillogó fekete szakálla kilógott a drótsodrony arcvédő alól, visszahívta a lándzsásait, és addig várt, míg a védők hosszú, vékony sorban el nem indultak a gázló felé. Akkor aztán felbukkantak a rejtőzködő íjászok és a lovasság is támadásba lendült. És hogy tényleg visszamentek Saferbe? Mat úgy vélte, hogy nem. A gázlóról az volt az utolsó emléke, hogy csípőig a vízben állva megpróbálta megvetni a lábát, miközben már három nyílvessző állt ki a testéből. Még rémlett későbbről is valami más, bár csak egy töredék. Aedomon, immár szürke szakállal egy rövid, de annál hevesebb erdei összecsapás során lezuhant ágaskodó lováról. A hátából kiálló lándzsát egy pelyhedző szakállú parasztlegény dobta. Ez még annál is rosszabb volt, mintha semmire sem emlékezne.

– Nem tetszett a dal? – kérdezte Natael.

Mat nem jött azonnal rá, hogy a fickó Randnek szólt oda, nem neki. Rand a kezét dörzsölte, és hosszasan bámult a kis tábortűzbe, mielőtt válaszolt volna:

– Nem tudom, bölcs dolog-e az ellenség nagylelkűségében bízni. Maga mit gondol, Kadere?

A kalmár habozva pillantott a belekaroló nőre.

– Én nem gondolkodom efféle dolgokon – mondta végül. – Engem a haszon érdekel, nem a csaták – Keille rekedten felnevetett. Csak akkor hagyta abba, amikor meglátta Isendre mosolyát, aki megvetően nézett a nála háromszor szélesebb asszonyra. Keille sötét szemében ekkor veszedelmes fények villantak a hájréteg mögött.

Hirtelen a riadó hangjai hangzottak fel a sátrak közti sötétségből. Az aielek sietve elkendőzték arcukat, és egy pillanattal később mindenfelől trallokok özönlöttek rájuk az éjszakában. Állati pofájú, szarvas lények tornyosultak az emberek fölé, üvöltve, és görbe kardjaikat lengetve. Kampós lándzsákkal és szöges szigonyokkal döfködtek, tüskés fejszékkel vagdalkoztak. Myrddraalok is jöttek velük, úgy siklottak az árnyékban, mint szemnélküli mérges kígyók. Mindez egy másodperc alatt történt, az aielek azonban úgy harcoltak, mintha már egy órája figyelmeztették volna őket, és azonnal ellentámadásba lendültek lándzsáikkal.

Mat homályosan érzékelte, hogy Rand kezében hirtelen ott termett a lángkard, a csata heve azonban őt is magával ragadta. Úgy küzdött lándzsájával, mintha az vívóbot volna, döfött és hárított is vele, miközben süvítve pörgette a nyelét. Ez egyszer hálás volt azokért az álomképekért, fegyvere most ismerősnek tűnt, ám szüksége is volt minden tudásra, amit csak elő tudott szedni. Az egész zűrzavaros őrültségnek tűnt.

Előtte trallokok bukkantak fel, majd lándzsájától vagy egy aiel lándzsától elhanyatlottak, míg mások elsodródtak a kiáltások és a fegyverek zajában. Myrddraalokkal kellett szembenéznie, fekete acél vágódott a fiú hollós pengéjének, és minden összecsapásnál kék fény villant, mint az ívfény. Majd a Myrddraalok is eltűntek a kavargásban. Mat most egy Enyész mellébe döfte a lándzsa végén villogó rövid kardpengét, és amikor a szörnyeteg nem esett el, hanem vértelen ajkaival rávigyorgott, és szem nélküli tekintetétől a fiút csontig hatoló félelem fogta el, már tudta, hogy ütött halálának órája. Egy pillanattal később azonban a Félember megremegett, és aiel nyilak ütötték át a testét. A lény vergődni kezdett, és Matnek hátra kellett lépnie, amikor az Enyész elesett, miközben még megpróbálta levágni kardjával őt, vagy amit talált.

Vagy tucatnyiszor lándzsájának fekete pengéjével épphogy ki tudta védeni a trallokok csapásait. A pengét aes sedai-ok készítették, és Mat ennek most igen örült. Mellén az ezüst rókafej hűvösen lüktetni látszott, mintha arra emlékeztetne, hogy az is az aes sedai-ok keze nyomát viseli magán. A fiú most nem igazán törődött ezzel; ha aes sedai-okra van szükség ahhoz, hogy életben maradjon, hát, akár Moiraine-t is kiskutyaként követte volna.

Nem tudta volna megmondani, hogy csupán percekig vagy pedig órákig tartott, de hirtelen egyetlen Myrddraal vagy trallok sem maradt a közelében, noha a közelben felhangzó üvöltések és vonyítások jelezték, hogy még tart a harc. Halottak és haldoklók borították a földet, aielek és árnyfattyak egyaránt, meg a még mindig vergődő Félemberek. A levegőbe fájdalmas nyögések hasítottak. Hirtelen arra ébredt rá, hogy izmai szinte vízzé váltak, a tüdeje pedig szinte lángra kapott. Zihálva, lándzsájába kapaszkodva térdre borult. A kereskedők három, vászonnal takart kocsijából lángok csaptak ki, az egyiken a kocsis felnyársalt holtteste is ott lógott. Néhány sátor is égett. A shaidók táborából érkező kiáltások, és egy közönséges tábortűzhöz képest túl nagy fényesség jelezte, hogy őket is megtámadták.

Rand, kezében még mindig a lángkardot tartva, a térdelő Mat mellé érkezett.

– Jól vagy? – kérdezte, Aviendhával a háta mögött. A lány valahonnan szerzett egy lándzsát és egy pajzsot. Kendőjének egy sarkát használta arca elkendőzésére. Ez a nő még szoknyában is halálosan veszedelmesnek látszott.

– Á, jól vagyok! – mormogta Mat, és talpra küzdötte magát. – Nincs jobb altató, mint egy kis tánc a trallokokkal! Nem igaz, Aviendha? – A lány levette arcáról a kendőt, és kurtán a fiúra mosolygott. Ő valószínűleg tényleg élvezte a dolgot! Mat azonban úszott a verítékben, és úgy érezte, mindjárt ráfagy az izzadság.

Most Moiraine és Egwene tűnt fel, két Tudós Asszonnyal, Amysszal és Bairrel. A sebesülteket látták el. Az aes sedai érintésére az emberek megvonaglottak, bár néha Moiraine csak a fejét csóválva továbblépdelt.

Rhuarc komor ábrázattal tűnt fel.

– Rossz hírek? – kérdezte Rand halkan.

A törzsfő felmordult.

– Úgy érted, azon felül, hogy trallokok bukkantak fel itt, ahol legalább hárommérföldes körzetben sem lehetnének? Talán ötven trallok megtámadta a Tudós Asszonyok táborát. Elegendően, hogy legyőzzék őket, ha Moiraine sedai és a szerencse nem lett volna velünk. Úgy tűnik, a shaidókat kevesebben támadták, mint minket, holott, az ő táboruk lévén a nagyobb, ennek épp fordítva kellett volna történnie. Az ember szinte azt gondolná, csak azért támadták meg őket, hogy ne tudjanak a segítségünkre jönni. Nem mintha biztosan számíthattunk volna a shaidók segítségére, ám ezt a trallokok és az Éjfutárok nem tudhatták.

– És ha tudták, hogy egy aes sedai is a Tudós Asszonyokkal van – tette hozzá Rand –, akkor lehet, hogy azzal a támadással őt akarták félreállítani. Rhuarc, én ellenségeket vonzok magam után, ezt ne felejtsd el! Akármerre is járok, az ellenségeim sem lehetnek messze.

Az élen álló kocsiból Isendre dugta ki a fejét. Kadere egy pillanattal később követte, mire a lány visszament a szekér belsejébe, és bezárta maga után a fehérre festett ajtót. A férfi megnézte a mészárlás nyomait, lángoló kocsijai táncoló fényeket festettek az arcára. Leginkább a Mat körül ácsorgó csoport kötötte le a figyelmét. A kocsik mintha egyáltalán nem is érdekelték volna. Natael is előkászálódott Keille szekeréből, még akkor is a szekérben ülő nővel beszélt, amikor lejött a lépcsőn, ám szemét Maten és a többieken tartotta.

– Ostobák! – mormogta Mat, félig magának. – Azt hiszik, ha elrejtőznek a kocsikban, az jelent valami védelmet a trallokokkal szemben. Könnyedén megsülhettek volna!

– Mégis élnek – jegyezte meg Rand, mire Mat rájött, hogy barátja is azokat nézi. – Mindig az a legfontosabb, Mat, hogy ki marad életben. Olyan, mint a kockázás. Csak akkor győzhetsz, ha képes vagy játszani, és ez nem megy, ha meghaltál. Ki tudja, miféle játékot játszanak ezek a kalmárok? – Csendesen felkacagott, a lángkard pedig eltűnt a kezéből.

– Alszom egy kicsit – jelentette ki Mat, és már el is fordult. – Ha a trallokok ismét feltűnnek, ébressz fel! Vagy inkább hagyd, hogy ágyban öljenek meg! Túl fáradt vagyok, hogy újra felkeljek! – Rand valóban kezd megőrülni. Lehet, hogy a mai este meggyőzi Keille-t és Kadere-t, hogy vissza kell fordulniuk. És ebben az esetben Mat is velük tart.

Rand hagyta, hogy Moiraine magában mormogva megvizsgálja, bár semmilyen sérülést nem szenvedett. Mivel azonban rengeteg gyógyítanivaló akadt, az aes sedai nem pazarolhatta erejét arra, hogy eltüntesse a fiú kimerültségét.

– Ez ellened irányult – jegyezte meg a nő, közben mindenfelől a sebesültek nyögését lehetett hallani. A trallokok holttestét a málhás állatok és a kereskedők öszvérei segítségével elvontatták onnan. Az aielek láthatóan nem kívántak a Myrddraalokhoz nyúlni, míg abba nem hagyták a vergődést, és így megbizonyosodhattak róla, hogy valóban elpusztultak. Szélroham kerekedett, jeges levegőt kavarva, amiben egy csepp nedvesség sem akadt.

– Valóban? – kérdezte a fiú. Az aes sedai szeme megcsillant a tűzben, mielőtt visszafordult volna a sebesültekhez.

Egwene is odajött hozzá, de csak ennyit mondott halkan, de indulatosan:

– Bármivel is akarod felidegesíteni, hagyd abba! – A lány tekintete, amely Rand mellett Aviendhára siklott, nem hagyott kétséget afelől, kire értette megjegyzését. Egwene visszament, hogy segítsen Bairnek és Amysnak, mielőtt a fiú megmondhatta volna, hogy semmi ilyesmit nem tett. A lány nevetségesen nézett ki azzal a két copffal és a masnikkal. Ezt láthatóan az aielek is így gondolták, hiszen némelyikük a lány háta mögött vigyorgott.

Rand remegve kereste a sátrát. Még sosem érezte magát ennyire fáradtnak. A kard kis híján nem termett ott a kezében. Remélte, csak a fáradtság teszi. Néha semmi nem volt ott, amikor az Igazi Forrásért nyúlt, néha pedig az Egyetlen Hatalom nem tette meg azt, amire kényszeríteni akarta. A kard azonban már a kezdetben is majdnem mindig, első gondolatra megjelent. Mostanában pedig minden alkalommal. Úgyhogy biztosan a fáradtság az oka!

Aviendha ragaszkodott hozzá, hogy egészen a sátorig kísérje, és amikor Rand másnap reggel felébredt, a lány keresztbe tett lábbal ült a sátor előtt, igaz, a lándzsa és a pajzs már nem volt nála. Akár kém volt, akár nem, Rand örült, hogy láthatja. Legalább tudta róla, kicsoda, miért van itt, és hogy mit érez iránta.

Harmincnyolcadik fejezet

Rejtett arcok

Az Ezüst Szelek Kertje egyáltalán nem kert volt, hanem egy hatalmas borozó, tulajdonképpen túl nagy ahhoz, hogy még fogadónak lehessen nevezni. Az épület egy domb tetején állt Tanchico három félszigetének legnyugatibbján, Calpene-en, közvetlenül a Nagy Kör alatt. Legalább a név egy része megfelelt a valóságnak, és arra a szellőre utalt, amelyik mindig egy irányból fújt. Ezen az oldalon fal helyett csillogó, csiszolt zöld márványoszlopok és egy kő mellvéd emelkedett a magasba. Ezen a részen csak az emeleten építettek falat. Lent aranyszínű, olajozott selyemfüggönyöket húzhattak össze, ha éppen esett az eső. Ezen az oldalon a domb erősen lejtett, és a korlát mellett álló asztaloktól csodálatos kilátás nyílott a fehér kupolákra és tornyokra, valamint a hatalmas kikötőre, amelyben most jóval több hajó horgonyzott, mit egyébként. Tanchicónak gyakorlatilag mindenre szüksége volt, és itt könnyen lehetett aranyat keresni – legalábbis addig, amíg el nem fogyott az idő és a pénz.

Az Ezüst Szelek Kertje még a zavargások előtti időben is a város legdrágább borozójának számított. Aranyozott lámpák lógtak az aranyfényűre csiszolt, rézfrízekkel díszített mennyezeten. A személyzetet, függetlenül attól, hogy férfiak vagy nők voltak, szépségük, eleganciájuk és diszkréciójuk alapján válogatták össze. Mostanra már mindenért hihetetlenül magas árat kértek. Azok azonban, akik nap mint nap jókora pénzösszegekkel járták a várost, vagy megvolt a kellő hatalmuk és befolyásuk, esetleg azt képzelték, hogy még eléggé hatalmasak és befolyásosak, még mindig kitartottak törzshelyük mellett. Bizonyos szempontból már csak kevés áruval lehetett kereskedni, más szempontból viszont jóval többel, mint korábban.

Minden asztalt egy alacsony fal vett körül, ami miatt úgy tűnt, mintha magányos szigetek állnának a zöld és aranyszínű csempéken. Az alacsony falakat a legfinomabb csipkére emlékeztető résekkel lyukasztották át, így senki sem osonhatott oda a felfedezés veszélye nélkül, hogy hallgatózhasson. Ezek az elválasztók elég magasak voltak ahhoz, hogy eltakarják a kíváncsi tekintet elől, ha az ember találkozott valakivel. Ennek ellenére, a legtöbb vendég álarcban jött ide, és némelyikük mellett testőrök álltak az asztal körül. Ha a vendég elég fontos személyiség volt, akkor őrei is álarcot viseltek, hogy ne lehessen őket felismerni, és ebből gazdájukra következtetni. Az őrök nem viseltek látható fegyvert. Az Ezüst Szelek Kertjének tulajdonosnője, egy karcsú, meghatározhatatlan életkorú, Selindrin nevű nő ezt nem engedte meg. A fegyvereket kint kellett leadni. Ezt a házi szabályt nyilvánosan ritkán szegték meg.

Megszokott asztalánál, a korlát mellett ülve Egeanin a kikötőbeli hajókat figyelte, különösen a felhúzott vitorlájúakat. Őket látva azt kívánta, hogy újra a fedélzeten állhasson, és parancsokat osztogathasson. Sosem számított arra, hogy a kötelessége egyszer arra kényszeríti, hogy olyan helyzetbe kerüljön, mint amilyenben most van.

Öntudatlanul is megigazította az arcának felső részét eltakaró bársonymaszkot. Nevetségesnek érezte, hogy ilyet kell viselnie, de elengedhetetlennek bizonyult, hogy bizonyos mértékig elfogadja a helyi szokásokat. A maszk – a kék színe remekül illett a nő begombolt selyemköpenyéhez –, a köntös és sötét, most már vállig érő haja volt a legtöbb, amit hajlandó volt megtenni az álcázás érdekében. Nem volt szükség arra, hogy taraboni asszonynak adja ki magát, hiszen Tanchicóban nyüzsögtek a menekültek, és sokan közülük távoli vidékekről özönlöttek ide. Ezenkívül úgysem tudta volna eljátszani, hogy született taraboni nő. Az itteni emberek olyanok voltak, mint az állatok. Nem ismerték a fegyelmet és a rendet.

Sajnálkozva elfordult a kikötőtől, és ismét rápillantott a mellette ülőre, egy keskeny arcú, menyétre emlékeztetően mohó arcú fickóra. Loran Gelb kopott gallérja nem igazán illett az Ezüst Szelek Kertjébe, és kezét állandóan kabátjába törölgette. A nő mindig itt találkozott velük, ezekkel a szutykos kis emberekkel, mert a kényszer úgy hozta, hogy együtt kellett működnie velük. Számukra ez volt a jutalom, de ugyanakkor kiváló eszköz arra, hogy izgalomban is tartsa őket.

– Mije van a számomra, Gelb mester?

A férfi még egyszer megtörölte a kezét, és felemelt egy durva szövésű jutazsákot. Az asztalra fektette, és jelentőségteljes pillantást vetett a nőre. Egeanin felemelte a zsákot az asztalról, és maga mellé engedte, mielőtt kinyitotta. A zsákban egy ezüstös fémből készített a'dam rejtőzött. Nyakörv és karperec, melyeket egy ravaszul megmunkált vezeték kötött össze. Bezárta a zsákot, és letette maga mellé a padlóra. Ez már a harmadik volt, amit Gelb megtalált, többet, mint bárki más.

– Remek, Gelb mester! – Egy parányi pénzeszacskó jelent meg a férfi előtt az asztalon. Gelb olyan gyorsan eltüntette a kabátjában, mintha a császárnő koronája lett volna benne, és nemcsak egy marék ezüst. – Talált még valamit?

– Ezek az asszonyok. Azok, akiket meg kell találnom az ön számára – Egeanin már hozzá szokott az itteni emberek ugató dialektusához, most mégis azt kívánta, bárcsak ne nyalogatná a fickó így az ajkát. Ettől ugyan nem értette rosszabbul, amit mondott, de ennek ellenére, undorítóan nézett ki.

Majdnem azt mondta a férfinak, hogy elege van a dologból. Azonban a kutatás volt az egyik oka annak, hogy egyáltalán Tanchicóba került, s mára talán ez lett a legfőbb ok.

– Mi van velük? – A tény, hogy egyáltalán kötelessége elhanyagolására gondolt, arra kényszerítette, hogy még a tervezettnél is keményebben bánjon a férfival. Gelb összerezzent.

– Én... azt hiszem, megint találtam egyet.

– Biztos ebben? Előfordultak már... hibák.

A hiba kifejezés nem fedte egészen a valóságot. Azt a közel tucatnyi asszonyt, akik legalább kis mértékben hasonlítottak a személyleírásra, még el tudta volna fogadni üzemzavarnak, miután megvizsgálta őket. De aztán jött ez a nemes hölgy, aki a háború során felégetett birtokáról menekült ide. Gelb az utcáról raboltatta el, mert úgy vélte, többet keres, ha leszállítja a nőt, mintha csak elmesélné, hol lehet megtalálni. A fickó védelmére el lehetett volna ugyan mondani, hogy Leilwin úrnő nagyon hasonlított az egyik asszonyra, akit Egeanin keresett. Egeanin azonban azt is megmondta a férfinak, hogy a célul kijelölt asszonyok olyan nyelvjárást beszélnek, melyet a férfi biztos, hogy nem hallott még errefelé, és az kizárt, hogy taraboni akcentust használnának. Egeanin nem akarta megölni a nőt, de talán még Tanchicóban is meghallgathatta volna valaki a meséjét. Leilwin az éjszaka közepén gúzsba kötve és leragasztott szájjal felkerült az egyik futárhajóra. Fiatal volt és csinos, és valaki talán majd tud vele kezdeni valamit. Ez még mindig jobb volt, mintha elvágták volna a torkát. Egeanin azonban nem azért jött Tanchicóba, hogy szolgálólányokat gyűjtsön az ottani nemesek számára.

– Ezúttal nem tévedek, Elidar asszony – vágta rá a férfi gyorsan, és ideges mosollyal kivillantotta fogait. – Ezúttal tényleg nem. De... szükségem lenne egy kevés aranyra. Hogy biztosra mehessek. Hogy elég közel kerülhessek hozzá. Négy vagy öt korona?

– Csak az eredményekért fizetek – válaszolta Egeanin határozott hangon. – Az eddigi... hibák után örülhet, hogy még egyáltalán fizetek valamit.

Gelb bizonytalanul megnyalta a száját.

– Azt mondta... akkor, amikor kezdtünk, hogy leeshet egy kis pénz azoknak, akik hajlandóak különleges munkákat elvégezni az ön számára – egy izom kezdett rángatózni az arcán. Pillantása idegesen körbecikázott, mintha bárki is hallgatózhatott volna a három oldalon áttört fallal körülvett asztal mellett. Halkan, érdes hangon folytatta: – Fokozni akarja még a nyugtalanságot? Hallottam egy pletykát – a legény Brys nagyúr belső inasa volt – a Gyülekezetről, és arról, hogy új panarkhát akarnak választani. Ezt elég valószínűnek tartom. A fickó részeg volt, és amikor rájött, mit is mondott, majdnem a gatyájába csinált. De még akkor is, ha ez a hír nem igaz, a hatására igencsak fel fog bolydulni Tanchico.

– Tényleg azt hiszi, hogy ebben a városban még fizetni kell a rémhírek terjesztéséért? – Tanchico olyan volt, mint egy túlérett alma, melyet a legelső széllökés leszakít a fáról. Ez erre az egész nyomorúságos országra igaz volt. Egy pillanatig kísértést érzett, hogy megvegye ezt a rémhírt. Az emberek azt hitték, hogy ő minden olyan áruval és információval kereskedik, melyekre csak rábukkant, és ezek közül néhányat valóban tovább értékesített, hogy nyomatékot adjon ezeknek a feltételezéseknek. Azonban valósággal megbetegedett attól, hogy Gelbbel kellett együttműködnie. Mindenekelőtt saját kétségeitől rettegett.

– Egyelőre ennyi, Gelb mester. Ugye, tudja, hogyan léphet kapcsolatba velem, ha sikerül megtalálni egy újabbat ezek közül az asszonyok közül? – E szavakkal megérintette a durva jutazsákot.

Ahelyett, hogy felkelt volna, a férfi ülve maradt, és úgy meredt rá, mintha csak át akart volna látni a nő álarcán.

– Hová valósi maga, Elidar asszony? Ahogy maga beszél, ilyen elnyújtottan, érthetetlenül és puhán, sehová sem tudnám elhelyezni. Bocsásson meg, nem akartam udvariatlan lenni!

– Egyelőre ennyi, Gelb mester – lehet, hogy parancsoló hangja tette, vagy hogy az álarc sem tudta eltakarni hideg pillantását, de Gelb felpattant, többször, sietve meghajolt, és bocsánatkérést dadogott, miközben ügyetlenül kinyitotta az elválasztó fal ajtaját.

A nő ülve maradt, és hagyott időt, hogy Gelb elhagyhassa az Ezüst Szelek Kertjét. Kint valaki követni fogja a férfit, mert Egeanin biztosra akart menni, hogy besúgójának nem jut eszébe kilesni, hová is tart munkaadója. Ez az egész bújócskázás és rejtőzködés undorral töltötte el. Szinte már azt kívánta, hogy valaki bárcsak átlátna a maskarádén, mert akkor nyíltan és őszintén harcolhatna.

Lent éppen egy új hajó vetett horgonyt a kikötőben. A Tengeri Nép klipperjének magasba nyúló árbocain vitorlák valóságos fellegeit dagasztotta a szél. Egyszer már alkalma nyílt megvizsgálni egy zsákmányolt klippert, és akkor szinte mindenét odaadta volna, hogy egy ilyen pompás járművel szánthassa a tenger hullámait. Ahhoz, hogy mindent kihozhasson a hajóból, valószínűleg a Tengeri Nép fiait kellett volna alkalmaznia legénységnek. Az Atha'an Miere tagjai azonban nem voltak hajlandóak letenni az esküt. Nem lett volna jó, ha arra kényszerül, hogy megvásárolja a legénységet. Megvenni egy egész hajóra való tengerészt? Valószínűleg a fejébe szállt az a sok arany, amit a futárhajók hoztak neki, hogy itt elköltse.

Felemelte a jutazsákot, és már fel akart kelni, de aztán gyorsan leült, amikor látta, hogy a szomszédos asztalnál felállt egy széles vállú férfi, és elindult. A Bayle Domon sötét haja egészen a válláig ért, és a férfi arcát körszakáll keretezte, azonban bajuszt nem viselt. Ő természetesen nem viselt álarcot. Egy tucatnyi partvidéki hajóval kereskedett, melyek most Tanchicóban horgonyoztak, és szemmel láthatóan nem törődött azzal, hol látják. Álarcban már nem tud normálisan gondolkozni. A férfi nem tudná felismerni ebben a maszkban. Ennek ellenére megvárta, míg a hajós távozott, és csak utána kelt fel asztalától. Ha ez a férfi veszélyessé válik, akkor majd törődnie kell vele.

Selindrin megnyerő mosollyal fogadta a felkínált aranyat, és valamit jókívánságairól mormogott, meg arról, hogy Egeanin térjen vissza minél hamarabb. Az Ezüst Szelek Kertjének gazdasszonya haját tucatnyi apró hajfonatba kötve hordta, és fehér selyemből készült, testhez álló ruhákat viselt, majdnem olyan vékonyat, mint azok a lányok, akik itt szolgálták ki a vendégeket. Mindehhez olyan átlátszó fátylat hordott, melyet megpillantva Egeanint többször is elfogta a kísértés, hogy megkérdezze, milyen táncokat kíván előadni a gazdasszony. A shea táncosnők szinte ugyanilyen fátylat hordtak, alatta pedig semmi mást. Másrészt – gondolta Egeanin, miközben kisétált az utcára – nem lehetett buta ez a nő, hiszen akkor nem lett volna képes keresztülverekedni magát Tanchico dzsungelében, nem tarthatta volna meg fogadóját. Mindenkit barátságosan kellett megvendégelnie, és nem szerezhetett magának ellenségeket, ami nem volt éppenséggel egyszerű dolog errefelé.

Jellegzetes példa volt erre az a magas, fehér köpenyes, ősz halántékú férfi, aki Egeanin előtt ment. Selindrin udvariasan köszöntötte a szigorú arcú, kemény tekintetű vendéget. Jaichim Carridin köpenyére elöl arany napkorongot hímeztek, emellett négy aranycsomó és egy piros pásztorbot is látszott rajta. A Fény Kezének inkvizítora és ezzel a Fény Gyermekeinek magas rangú tisztje. Egeanin már attól is felháborodott, ha arra gondolt, milyen elvek szerint szervezték ezt a rendet. Egy, csak önmagának felelősséggel tartozó katonai szervezet! Azonban Carridin és néhány száz katonája Tanchicóban kivívott magának egyfajta hatalmi helyzetet, hiszen a városban többnyire hiányzott az erőskezű hatalom. A milícia már rég nem mutatkozott az utcákon, és a hadsereget – amennyiben még engedelmeskedett a királynak – túlzottan lekötötte az, hogy legalább a város környéki erődöket megszállva tartsa. Egeanin észrevette, hogy Selindrin még csak rá sem pillantott a Carridin csípőjéről lógó kardra. A férfi kétségtelenül befolyásos személyiség volt. Mihelyt Egeanin kiért az utcára, szolgái a hordszékkel máris odasiettek hozzá, az uraikra várakozó cselédek hadán keresztül. Testőrei lándzsájukat markolva azonnal alakzatba rendeződtek körülötte. Meglehetősen furcsa csapat volt. Néhányan acélsisakot viseltek, míg hármójuk acélpikkelyekkel borított bőrsapkákat hordott. Durva arcú férfiakat alkalmazott, akik talán a királyi sereg dezertőrjei lehettek, ám mindannyian pontosan tudták, hogy teli gyomrukat és azt az ezüstöt, amit kiadhatnak, annak köszönhetik, hogy garantálják a nő biztonságát. Még a hordszék cipelőinek is jókora kések lógtak az övükről, és a hátukra bunkósbotokat akasztottak. Akin érződött a pénz szaga, az őrök nélkül nem mozdult ki otthonról. Ha ezt tette volna, akkor azzal csak felhívta volna magára az emberek figyelmét.

A testőrök könnyedén utat törtek a tömegen keresztül. Valósággal hullámzott a nép a város dombjai között kanyargó, keskeny utcákban, néha megálltak, hogy megbámulják az eseményeket, de az őrökkel körülvett hordszékeket mindig gyorsan átengedték. Kocsikat csak ritkán lehetett látni. Az igásló errefelé már valódi luxuscikknek számított.

Egeanin végignézett a kavargó tömegen, és elméjében felmerült a „kizsigerelt” szó. Fáradt és rémült emberek, kimerült arcok, kopottas ruházat, túlzottan csillogó, rémült szemek. Remény látszott a szemekben, pedig az emberek tudták, hogy nincs remény. Sokan már feladták a küzdelmet, a bejáratok előtt kuporogtak, megkapaszkodtak a feleségükben, a férjükben, a gyerekükben. Nemcsak kizsigereltek, hanem lerongyolódottak, kifejezéstelenek is voltak ezek az arcok. Néha mintha felébredtek volna, és csináltak valamit, odakiáltottak a járókelőknek, koldulni kezdtek, könyörögtek egy érméért, egy darab kenyérért, vagy valami hasonlót cselekedtek.

Egeanin mereven előreszegezte pillantását, és így kénytelen volt megbízni abban, hogy testőrei felfedezik az esetleges veszélyeket. Szemtől szembe rápillantani egy koldusra azzal a veszéllyel járt, hogy a következő pillanatban már húsz tolongott volna a hordszék körül. Egyetlen odadobott pénzérme, és máris százan nyüzsögnének üvöltve és zokogva körülötte. Mostanra már arra fordította a futárhajókkal érkező pénz egy részét, hogy egy szegénykonyhát üzemeltethessen, mintha maga is velük egy vérből való lett volna. Megborzongott, amikor arra gondolt, milyen következményekkel járhatna, ha valaki felfedezi, hogy olyan dolgokat cselekszik, melyek nem felelnek meg rangjának. Akkor már saját magának leborotválhatná a fejét, és magára ölthetne egy brokátköntöst.

Mindezt persze nem lesz nehéz rendbe hozni, ha Tanchico egyszer elesik. Akkor majd mindenki kap elegendő ennivalót, és mindenki megtalálja az őt megillető helyet. Ő pedig nem kényszerül többé arra, hogy szép ruhákkal és olyan dolgokkal foglalkozzon, melyekhez nem ért, hanem végre visszatérhet hajójára. Tarabon egészen biztosan, de talán már Arad Doman is eljutott arra a szintre, hogy a legkisebb nyomásra is összeomoljon az államrendszere. De akkor miért nem támad már Suroth főúrnő? Miért?

Jaichim Carridin kényelmesen ült a székén, köpönyegét a kartámaszra borította, és fürkésző pillantást vetett az asztal körüli, elkerített részben ülő taraboni nemesekre. A többiek mereven ültek székeiken. Aranyhímzésű kabátot viseltek, de mégis, leginkább azt tűnt fel, hogy mennyire összeszorították ajkukat, rendkívül finoman megformált sólyom-, oroszlán- és leopárdfejet mintázó maszkjaik alatt. Az inkvizítort biztos, hogy több gond nyomasztotta, mint őket, mégis megőrizte nyugalmát. Alig két hónapja, hogy megkapta a hírt, mely szerint unokatestvérét holtan találták hálószobájában. A fiút valaki elevenen megnyúzta.

Három hónappal ezelőtt, legifjabb húgát, Dealdát az esküvőjéről rabolta el egy Myrddraal. A család udvarmestere kétségbeesett leveleket írt az inkvizítornak, a Carridin nemzetség soraiban lejátszódó tragédiákról. Három hónapja. Remélte, hogy Dealda hamar meghalt. Azt mesélik, hogy a Myrddraalok kezébe került asszonyok elméje hamar megbomlik. Két egész hónap. Jaichim Carridin helyében bárki más már rég vért izzadt volna.

Az asztal körül ülő férfiak mindegyike borral megtöltött aranykupát tartott a kezében. Szolga még a közelükbe sem jöhetett. Selindrin személyesen szolgálta ki őket, mielőtt távozott, ígérve, hogy senki sem zavarhatja meg beszélgetésüket. Rajtuk kívül senki sem tartózkodott az Ezüst Szelek Kertjének ezen a szintjén. A nemesekkel érkezett két férfi, akik valószínűleg a királyi testőrség tagjai voltak, megálltak a lépcső aljában, és senkit sem engedtek fel, így az urak fent nyugodtan tanácskozhattak.

Carridin belekortyolt borába. A taraboniak között egy sem akadt, aki akár csak megkóstolta volna a magáét.

– Tehát – jelentette ki társalogva –, Andric király azt kívánja, hogy a Fény Gyermekei segítsenek neki helyreállítani a rendet és a törvényt a városban. Mi nem nagyon szoktunk beavatkozni egy állam ügyeibe – legalábbis nem hivatalosan –, nem is emlékszem arra, hogy valaha is hallottam volna ilyen felkérésről. Nem tudom, mit szólna hozzá főúrkapitányunk – Pedron Niall valószínűleg azt mondaná, tegyen meg mindent azért, hogy a taraboniak tudják, tartoznak egy szívességgel a Fény Gyermekeinek, amit kellő időben majd az utolsó fillérig ki kell egyenlíteniük.

– Nem maradt elég idő arra, hogy utasításokat kérjen Amadorból – válaszolta egy fekete foltos leopárdálarcot viselő férfi sürgető hangon. Egyikük sem mondta meg a nevét, de Carridinnek erre nem is volt szüksége.

– Amit magától kérünk, azt a szükség diktálja – hördült fel egy másik nemes. Sólyommaszkja hosszú bajusza miatt úgy nézett ki, mint egy furcsa bagoly. – Tudnia kell, hogy nem kérnénk ilyesmire, ha nem lenne iszonyúan fontos. Meg kell teremtenünk az egységet, mert elegünk volt abból a megosztottságból, ami országunkat sújtja. Olyan sok dolog miatt dúlnak a harcok, még itt, Tanchicóban is. El kell taposni azt, ami megosztottsághoz vezet, mert csak így remélhetjük, hogy helyreállíthatjuk országunkban a békét.

– A panarkha halála még inkább megnehezítette a helyzetet – tette hozzá az első fickó.

Carridin kérdően felhúzta a szemöldökét.

– Sikerült kideríteni, ki ölte meg?

Úgy vélte, hogy a gyilkosságra maga Andric adta ki a parancsot, mégpedig azért, mert úgy vélte, a panarkha az egyik lázadót szeretné a királyi trónon látni. Lehet, hogy ebben a királynak igaza is volt, de miután összehívta mindazokat, akik elérhetőnek bizonyultak a Nagyurak Gyűléséből – sok nemesi ház vidéken a különféle lázadó csoportokat támogatta –, kénytelen volt szembesülni azzal, hogy a gyűlés figyelemre méltó makacssággal elutasítja javaslatait. Ha Amathera úrnő nem osztotta volna meg ágyát Andric királlyal, akkor a Gyűlés számára nem maradt volna más lehetőség politikai hatalmának érvényesítésére, mint hogy beleszóljon a király és a panarkha megválasztásába. Erről a jogról semmiképpen nem akartak lemondani. Ezenkívül, az Amatherára vonatkozó véleménykülönbségekről csak suttogva lehetett beszélni. Még a nagyurak is megértették, hogy ha a királyi családról ilyen híresztelések kaphatnának szárnyra, akkor az komoly nyugtalanságot válthatna ki a nép körében.

– Biztos valamelyik átkozott sárkányhívő! – csattant fel a bagolyra hasonlító férfiú, és vadul megrántotta bajuszát. – Egyetlen igaz taraboni sem emelne kezet a panarkhára, igaz? – Ez úgy hangzott, mintha komolyan gondolta volna.

– Magától értetődik – válaszolta Carridin udvariasan. Ismét belekortyolt a borába. – Ha Amathera úrnő trónra lépése után biztosítanom kell a panarkha palotáját, akkor a felkérést a király szájából kell hallanom. Különben még úgy nézhetne ki a dolog, mintha a Fény Gyermekei megpróbálnák megszerezni a hatalmat, pedig csupán arra törekszünk, hogy véget vessünk a megosztottságnak, és helyreállítsuk a Fény békéjét. Hiszen ezt önök is így mondták.

Egy szögletes állú, idősebb leopárd, akinek szőke bajába már ősz szálak vegyültek, hideg hangon így szólt:

– Úgy hallottam, hogy Pedron Niall egységet akar teremteni a Sárkány megszállottjai ellen. Ennek az egységnek persze ő akar az élére állni, igaz?

– Főúrkapitányunkat nem érdekli a hatalom és a dicsőség – válaszolta Carridin ugyanilyen jeges hangon. – A Gyermekek ugyanúgy a Fényt szolgálják, mint ahogy a jó szándékú emberek mindenütt.

– Az természetesen szóba sem jöhet – szólt közbe az első leopárd –, hogy Tarabon bármilyen módon Amador alárendeltségébe kerüljön. Szóba sem jöhet! – Szinte valamennyi szék felől a dühös egyetértés hangjai hallatszottak.

– Természetesen nem – felelte Carridin, mintha számára teljesen idegen lenne ez a gondolatmenet. – Ha segítséget kérnek tőlem, úgy megkapják – az általam ismertetett feltételekkel. Ha nem, nos, a Gyermekek számára mindig akad munka. A Fény szolgálata sohasem érhet véget, mert az Árnyék mindenütt felüti a fejét.

– Biztosítékot fog kapni, melyet maga a király írt alá, és az ő pecsétjét viseli – szólalt meg egy ősz hajú, oroszlános álarcot hordó férfi. Ezek voltak az első szavak, amelyeket mondott. Az illető természetesen maga volt Andric király, de a többiek úgy vélték, hogy Carridin ezt még csak nem is sejti. Az uralkodó nem találkozhatott a Fény Gyermekeinek inkvizítorával anélkül, hogy az óriási feltűnést keltett volna. Ugyanígy nem látogathatott volna meg egy borozót sem, még egy olyan előkelőt sem, mint amilyen az Ezüst Szelek Kertje volt.

Carridin bólintott.

– Ha kezemben van a biztosíték, megszállom a panarkha palotáját, és a Fény Gyermekei elfojtanak minden olyan... alantas próbálkozást, amivel... megpróbálnák megakadályozni a trón elfoglalását. A Fényre esküszöm! – A taraboniak feszültsége érezhetően csökkent. Most gyakorlatilag egyetlen hajtással kiürítették boroskupáikat. Még a király is.

Ami a taraboni alattvalókat illeti, a hamarosan kirobbanó mészárlásokért a Fény Gyermekei lesznek a felelősek, és nem az uralkodó vagy a királyi hadsereg. Mihelyt Amatherát megkoronázzák, és átadják neki a Fa Jogarát, megtörténhet ugyan, hogy a Nagyurak Gyűlésének még néhány tagja átáll a lázadók oldalára, de ha a többiek beismernék, hogy ők aztán nem választották meg ezt az asszonyt, akkor attól egész Tanchico lángra lobbanna. Ami pedig az elmenekültek híresztelését illeti, nos, a lázadók ugye mindenféle áruló mesét terjesztenek. Ebben a helyzetben a király és a panarkha is a Fény Gyermekeinek pórázán lógna, amit az inkvizítor átadhat Pedron Niallnak, hogy a főúrkapitány azt tegyen vele, amit akar.

Persze, ez nem jelentett rettenetesen sokat, hiszen a taraboni uralkodó legfeljebb csupán néhány száz négyzetmérföldnyi terület fölött uralkodott Tanchico környékén, de ez a terület akár még meg is növekedhet. A Fény Gyermekeinek segítségével, akiknek ehhez egy vagy két légióra lesz szükségük, és nem csupán Carridin ötszáz katonájára.

A Hamis Sárkány támogatóit talán sikerülhet visszaszorítani, legyőzni a lázadó csoportokat, és talán még az Arad Doman elleni háborút is győzedelmesen lehet befejezni. Már ha a két ország közül bármelyik is emlékezett még arra, hogy hadban áll a másikkal. Carridin úgy hallotta, hogy Arad Domanban a helyzet még zavarosabb, mint Tarabonban.

Valójában egyáltalán nem érdekelte, hogy Tarabont sikerül-e bevonni a Fény Gyermekeinek uralma alá, vagy Tanchicót, vagy valamilyen más területet. Az egészet öntudatlanul tette, mint ahogy mindig is csinálta, de nehezére esett eközben bármi másra is gondolnia, mint hogy mikor metszik el a torkát. Lehet, hogy egy napon még sóvárogni is fog ezután. Két hónap telt el az utolsó hír óta.

Nem maradt tovább, hogy együtt igyon a taraboniakkal, hanem szűkszavúan elbúcsúzott, és távozott. Hogyha ettől megsértődtek, akkor az az ő bajuk volt, hiszen túlzottan nagy szükségük volt rá ahhoz, hogy ellenszenvüket éreztessék. Selindrin látta, hogy az inkvizítor elindult lefelé, ezért amikor a férfi leért az utcára, már ott várt rá az istállószolga, aki lovát a főbejárathoz vezette. Egy rézpénzt dobott a legénynek, majd megsarkantyúzta heréltjét, ami erre gyorsan ügetni kezdett. A tekergős utcákon hömpölygő, lerongyolódott emberek sietve félreugrottak az útjából, és ez így volt helyes. Nem volt biztos benne, hogy egyáltalán észrevenné, ha legázolna valakit. Nem mintha azzal bárki is veszített volna valamit. A város tele volt koldusokkal. Még levegőt sem tudott venni anélkül, hogy meg ne érezte volna az izzadság és a mocsok szagát. Tamrinnak össze kellett volna terelni őket, hogy kihajítsák mindet. Majd a vidéki lázadók elintézik ezt a bandát.

A városfalon túl elterülő vidék érdekelte, de nem a lázadók miatt. Ezekkel gyorsan elboldogulhatott az ember, csak el kellett terjeszteni, hogy valamelyikük árnybarát. Mihelyt pedig gondoskodott arról, hogy az árnybarátok közül néhányat átadjanak a Fény Kezének, akkor az illetők hamarosan beismernék, hogy a Sötét Urat szolgálták, de még azt is, hogy kisgyerekek húsát ették. Bármit beismernének, amit csak mondanak nekik. Ezután a felkelők már nem nagyon számíthatnának senkire, és az a néhány, aki még midig hajlandó lenne harcolni, azon venné észre magát, hogy senki sem támogatja. Azonban a sárkányfiakat, azokat a férfiakat és asszonyokat, akik felesküdtek az Újjászületett Sárkányra, nem lehetett egyszerűen azzal elintézni, hogy árnybarátnak nyilvánították őket. A legtöbb kívülálló már eleve annak tartotta őket, hiszen egy olyan férfira esküdtek fel, aki képesnek bizonyult az Egyetlen Hatalmat fókuszálni.

Az igazi fejtörést az a férfi okozta, akire a lázadók esküt tettek. Még csak a rendes nevét sem tudták. Rand al'Thor. Merre járhatott? Kint, a vidéken a sárkánynak több száz bandája garázdálkodhatott. Ezek közül legalább kettő elég nagy volt ahhoz, hogy seregnek lehessen nevezni őket. Ezek szembeszálltak a király hadaival, már amennyire a hadak engedelmeskedtek Andricnak, és ezzel egyidejűleg a lázadók ellen is harcoltak, akik viszont egymással is szorgalmasan marakodtak, de persze szembeszálltak a sárkányfiakkal, meg a királyi csapatokkal is. Carridin azonban még csak nem is sejtette, melyik bandával tanyázhat Rand al'Thor. A fiú ugyanúgy járhatott az Almoth-alföldön, mint Arad Domanban, ahol a helyzet nagyjából ugyanilyen volt. Ha tényleg ez a helyzet, akkor Jaichim Carridin nyugodtan tekinthette magát két lábon járó holttestnek.

Megérkezve abba a veranai palotába, amelyet kisajátított a Fény Gyermekeinek főhadiszállásául, a kantárt odadobta az egyik fehér ruhás őrnek, és besietett anélkül, hogy viszonozta volna az őrök tisztelgését. A világos kupolákkal, karcsú tornyocskákkal és árnyas kertekkel büszkélkedő épület tulajdonosa bejelentette igényét a Fény Trónjára, így aztán senki sem panaszkodott, hogy megfosztották palotájától. A tulajdonképpeni tulajdonos sem neheztelt már. Ami megmaradt a fejéből, az egy karóra tűzve még mindig ott meredezett az Árulók Lépcsőjén, Maseta dombján.

Carridin ezúttal rá sem pillantott a finom szövésű taraboni szőnyegekre, vagy az ezüsttel és arannyal díszített bútorokra, de még a szökőkutakkal ékesített belső udvarokra sem, melyeknek csobogó vize már a hangjával is lehűtötte a levegőt. Egyáltalán nem érdekelték az aranylámpásokkal és magas, aranyozott frízekkel díszített plafonú, széles folyosók sem. Ez a palota versenyre kelhetett a legszebb amadiciai kastélyokkal is, és talán a legnagyobbakkal is, de ebben a pillanatban csak az az erős konyak járt az eszében, amelyik a dolgozószobájául választott helyiségben várt rá.

Már félúton járhatott a drága, kék, piros és aranymintás szőnyegen, pillantását a díszesen faragott szekrénykére szegezve, amelyben a rendkívül erős konyakkal megtöltött ezüstpalack rejtőzött, amikor észrevette, hogy nincs egyedül. Egy testhez álló, élénkpiros ruhát viselő nő állt az egyik keskeny, magas ablak előtt, és az árnyas fákkal teli kertet bámulta. Számos copfba fűzött, mézszínű haja egészen a válláig ért. A jelzés értékű fátyol alig takarta valamennyire arcát. Fiatal és csinos volt, szája, mint a rózsabimbó, szeme nagy és barna. Nem lehetett szolgálónő, figyelembe véve az öltözékét.

– Ki maga? – dörrent rá a férfi mérgesen. – Hogy jött be ide? Tűnjön el azonnal, különben kidobatom!

– Fenyegetsz, Bors? Nem így kell egy vendéget üdvözölni, igaz?

Az inkvizítor jéggé dermedt a név hallatán. Egy szempillantásnyi habozás nélkül kardot rántott, és a nő torka felé vágott vele.

A levegő remegő, ragadós masszává változott körülötte, és megragadta, térdre kényszerítette, és talpától a nyakáig bezárta. A láthatatlan kötelék kardot markoló kezének csuklóján különös erővel szorult meg, míg a csontjai majdnem eltörtek. Marka kinyílt, és a kard a padlóra zuhant. Az Egyetlen Hatalom. A nő az Egyetlen Hatalmat fókuszálva kötötte meg. Egy Tar Valon-i boszorkány. Mivel pedig ismerte ezt a nevet...

– Emlékszel még arra – kérdezte a nő, és közelebb jött hozzá –, amikor egy gyűlésünkön Ba'alzamon személyesen megjelent, és megmutatta nekünk Matrim Cauthon, Perrin Aybara és Rand al'Thor képmását? – A nő valósággal kiköpte a neveket, különösen az utolsót, és nem próbálta meg eltitkolni undorát. Pillantásával lyukakat lehetett volna égetni az acélba. – Értesz mindent? Jól tudom, ki vagy, nemdebár? Eladtad a lelkedet a Sötétség Nagyurának, Bors! – Szívből jövő nevetése olyan volt, mint harangocskák csilingelő játéka.

A férfi arcán izzadság patakzott. Nem egyszerűen csak egy átkozott Tar Valon-i boszorkány. A Fekete ajah. A nő a Fekete ajah tagja! Az inkvizítor úgy vélte, ha eljön az ideje, egy Myrddraal fogja megkeresni. Azt hitte, még van egy kevés ideje. Még egy kevés... Még ne!

– Megpróbáltam megölni – buggyantak ki belőle a szavak. – Rand al'Thort. Megpróbáltam. De nem tudtam megtalálni. Nem tudom! Azt mondták, kiirtják a családomat, ha csődöt mondok, egyiket a másik után. Megígérték, hogy én leszek az utolsó. Még élnek az unokatestvéreim. Unokaöccseim és unokahúgaim. Még van egy másik nővérem is! Időre van szükségem!

A nő csak ott állt, és a férfit figyelte ezekkel a szúrós, barna szemekkel, mosolygott az édes, duzzogó ajkával, és hallgatta, miközben az inkvizítorból csak úgy patakzottak a szavak. Elmesélte, hol találják meg Vanorát, hol van a lány hálószobája, és hogy mennyire szereti, ha egyedül lovagolhat a Carmera mögötti erdőkben. Eszébe villant, ha üvöltene, talán meghallaná néhány őrkatona. Lehet, hogy meg tudnák ölni a nőt? Valamivel jobban kitátotta a száját, mire ez a sűrű, szívós és láthatatlan folyadék beleömlött, és annyira szétfeszítette állkapcsát, hogy zúgni kezdett a füle. Tágra nyílt orrlyukaival kétségbeesetten próbált levegőhöz jutni. Lélegezni még tudott, üvölteni már nem. Csak arra volt képes, hogy tompán felnyögjön, mint egy nő, aki a fal túlsó oldalán jajveszékel. Legszívesebben üvöltött volna.

– Szórakoztató vagy – jelentette ki a mézszínű hajú nő a végén. – Jaichim. Ez elég jó név egy kutya számára, úgy vélem. Szívesen lennél a kutyám, Jaichim? Ha nagyon jó kutyusom leszel, akkor talán megengedem neked egy szép napon, hogy végignézd Rand al'Thor halálát. Szeretnéd?

A férfinak egy pillanatba került, míg megértette azt, amit éppen hallott. Ha láthatja Rand al'Thor halálát, akkor a nő nem akarta... A nő nem fogja megölni, nem fogja eleven testéről lenyúzni a bőrt, nem teszi meg vele mindazt, melyet lázongó elméje vetített a szeme elé. Azt hitte, hogy még az elevenen megnyúzatás is megkönnyebbülést okozna. Könnyek csorogtak az arcán. Megkönnyebbülten fellélegzett, és olyan hevesen remegett, amennyire ez gúzsba kötve lehetséges volt. Hirtelen eltűnt az, ami megkötötte, és a férfi összerogyott. Térdére és kezére támaszkodva állt ott, és tovább bőgött. Nem tudta abbahagyni.

A nő letérdelt mellé, kezével megsimogatta a haját, és felemelte a fejét.

– Idefigyelsz végre rám? Rand al'Thor halála még a jövő zenéje, és ahhoz, hogy ezt megérjed, nagyon jó kutyusnak kell lenned! Először is, a csapataidat átvezényeled a panarkha palotájához.

– Honnan... honnan tudja ezt?

A nő meglehetősen durván megrázta az inkvizítor fejét.

– Egy jó kutyus sosem kérdezgeti a gazdasszonyát! Én eldobom a botot, te meg visszahozod! Ha azt mondom, gyilkolj, akkor gyilkolsz. Érted? Érted – mosolya csupán a fogak gyors felvillanása volt. – Támadhatnak nehézségek a palota megszállásakor? A panarkha légiója ott állomásozik. Ezer katona, és ráadásul még a folyosókon, a kiállítócsarnokokban és a belső udvarokban is ők alszanak. Nincs annyi fehérköpenyed, igaz?

– Ők... – elhallgatott, és nyelt egyet. – Ők nem okoznak majd nehézséget. Azt fogják hinni, hogy a Gyülekezet választotta meg Amatherát. A Gyülekezet az, ami bajt...

– Ne rabold az időmet, Jaichim! Az sem érdekel, ha az egész Gyülekezetet lemészárolod, csak szálld meg a panarkha palotáját! Mikor fogsz hozzá?

– Még... három vagy négy nap, míg Andric átadja nekem a biztosítékokat.

– Három vagy négy nap – mormogta a nő, mint aki magában beszél. – Hát legyen! Egy kis késlekedés már igazán nem számít – az inkvizítor kíváncsi volt arra, hogy mit értett a nő késlekedés alatt. Ám az asszony következő szavaitól ismét elöntötte a rettegés. – Megszállod a palotát, és elküldöd a panarkha szépséges katonáit!

– Ez lehetetlen! – hörögte a férfi, mire a nő olyan erővel rántotta hátra a fejét, hogy az inkvizítor nem tudta eldönteni, a gerince törik-e el hamarabb, vagy a fejbőre szakad ki a helyéből. Nem mert védekezni. Ezernyi láthatatlan tövis döfött bele, az arcába, a mellébe, a hátába, a karjába, a lábába, mindenhová. Láthatatlan, de hatását tekintve igencsak valóságos tövis.

– Lehetetlen, Jaichim? – kérdezte a nő lágy hangon. – A lehetetlen egy olyan szó, amit nem szívesen hallok.

A tövisek még jobban a férfi húsába mélyedtek. Felnyögött, és megpróbálta elmagyarázni a nőnek a helyzetet. Amit követelt, azt nem lehetett megvalósítani. Mélyet lélegzett, és csak úgy patakzott belőle a szó:

– Mihelyt Amatherát megválasztották panarkhának, ő lesz a Légió főparancsnoka. Ha megpróbálom véglegesen megszállni a palotát, ellenem fordíthatja a Légiót, és Andric is a segítségére siet. Nincs lehetőségünk arra, hogy egyszerre védekezhessünk az egész Légió ellen, melyet még azok a katonák is segíthetnek, akiket Andric a környező erődökből vont össze.

A nő olyan sokáig bámulta, hogy az inkvizítor ismét izzadni kezdett. Még csak megmoccanni sem mert, még a szempilláját sem merte megmozdítani. Az ezernyi, sajgó tövisszúrás nem engedte, hogy így legyen.

– Mi magunk törődünk a panarkhával – mondta végül a nő. A tövisek egy csapásra eltűntek, és az ismeretlen felállt.

Carridin is feltápászkodott, és ügyelt rá, hogy ne tűnjön fenyegetőnek. Lehet, hogy valahogy egyezségre juthatnak. Úgy tűnt, hogy a nő most már hajlandó az eszére hallgatni. Az inkvizítor lába még remegett a félelemtől, de kényszerítette magát, hogy hangja nyugodtan csengjen.

– Még akkor is, ha képesek lesznek Amatherát befolyásolni...

A nő a szavába vágott:

– Mondtam már neked, nem kérdezhetsz tőlem semmit, Jaichim! A jó kutyus engedelmeskedik a gazdasszonyának, igaz? Ígérem neked, ha nem leszel jámbor, akkor egyszer majd azért fogsz könyörögni, hogy keressek egy Myrddraalt, aki majd eljátszadozik veled. Értjük egymást?

– Értem – felelte tompa hangon. A nő még továbbra is rámeredt, és egy pillanattal később a férfi tényleg megértette, mit kell mondania. – Megteszem, amit parancsol... úrnőm – az asszony rövid, leereszkedő mosolyától elvörösödött. Az idegen most elindult az ajtó felé, és hátat fordított neki, mintha tényleg csak egy kutya lenne, mégpedig egy fogatlan. – Hogy...? Tulajdonképpen hogy hívják?

Ez alkalommal a nő mosolya különösen édes és gúnyos volt.

– Igen. Egy kutyusnak tudnia kell a gazdasszonya nevét. Liandrin vagyok. De a kutyus sosem mondhatja ki ezt a nevet! Ha ez megtörténne, akkor nagyon-nagyon elégedetlen lennék veled!

Amikor az ajtó bezáródott az asszony mögött, az inkvizítor odabotorkált az elefántcsont berakásos karosszékhez, és belezuhant. Hozzá sem nyúlt a konyakhoz. Annyira kavargott a gyomra, hogy félt, még elhányja magát. Mi a fenét akarhat a nő a panarkha palotájában? Lehetséges, hogy ez a kérdés bajt hozhat a fejére a jelenlegi helyzetben, s bár mindketten ugyanazt az urat szolgálták, mégis mélységesen iszonyodott a Tar Valon-i boszorkányoktól.

A nő ugyanis nem tudott annyit, mint amilyen okosnak hitte magát. A király okmányaival a kezében távol tarthatta magát Tamrint és a sereget, ha megfenyegeti őket, hogy mindent elárul a népnek. Ezzel Amatherát is zsarolhatja. A nő persze még mindig megpróbálhatja ellene lázítani a népet. A főúrkapitánynak is lehetnek kifogásai az akcióval szemben, hiszen elképzelhető, hogy úgy véli, az egésznek csak az a célja, hogy Carridint juttassa hatalomra. A férfi fejét a kezébe temette, és elképzelte, ahogy Niall aláírja a halálos ítéletét. A saját emberei tartóztatnák le és akasztanák fel. Ha viszont valahogy el tudná tenni láb alól a boszorkányt... másrészt a nő megígérte, hogy megvédi a Myrddraaloktól. Az inkvizítor legszívesebben újra sírt volna. A nő már messze járt, de ő még mindig ugyanúgy a markában vergődött, mint az előbb. A csapda vasa rázáródott a lábára, és a nyaka körül megszorult egy vastag hurok.

Kellett valahol egy kiútnak lennie, de bárhová is pillantott, mindenütt csak újabb csapdákat látott.

Liandrin úgy osont keresztül a termeken, akár egy szellem, és könnyedén elkerülte a szolgákat és a fehérköpenyeket. Amikor egy parányi hátsó ajtón keresztül kilépett a palota mögötti szűk utcába, a magas, ifjú őr tekintetében megkönnyebbülésnek és bizonytalanságnak a keverékével fogadta. Carridinnál még azt a parányi trükkjét sem kellett alkalmaznia, amivel meg szokta puhítani az áldozatait, hogy elfogadják, amit beléjük szuggerált. Nem kellett használnia ehhez az Egyetlen Hatalmat. Ennél a fajankónál viszont élt a képességeivel, amikor meggyőzte, hogy be kell engednie. Mosolyogva intett neki, hogy jöjjön közelebb. A nyakigláb bolond vigyorgott, mintha csak egy csókra számított volna. A vigyor azonban az arcára fagyott, amikor a nő vékony tőre a szemén keresztül az agyába hatolt.

Liandrin hátraszökkent, amikor az őr összeroskadt, mintha eltűntek volna a csontjai. Most már semmit sem fog tudni elfecsegni róla, még véletlenül sem. És még egyetlen csepp vér sem szennyezte be a kezét. Azt kívánta, bárcsak ő is tudna gyilkolni az Egyetlen Hatalom segítségével, mint Chesmal, vagy képes lenne arra, mint a kevésbé tehetséges Rianna. Különös, hogy annak a képessége, hogy az Egyetlen Hatalom segítségével öljenek, megállítsák valakinek a szívét, vagy felforralják az ember vérét, ilyen szorosan kötődött a Gyógyítás képességéhez. Ő maga néhány karcolásnál vagy zúzódásnál többet nem igazán tudott meggyógyítani, és nem is igazán érdeklődött a Gyógyítás iránt.

Pirosra lakkozott, arannyal és elefántcsonttal díszített hordszéke a sikátor szélén várt rá, és ott várakoztak testőrei is, tucatnyi izmos férfi, akiknek arca az éhes farkasokra emlékeztette. Amikor elérték a nagyobb utcák forgatagát, az őrök gond nélkül utat törtek neki a tömegen keresztül, miközben lándzsáikkal jókorát húztak azokra, akik nem ugrottak el elég hamar az útjukból. Valamennyien felesküdtek a Sötétség Nagyurára – magától értetődő módon –, és bár nem tudták, ki is ő valójában, azzal tisztában voltak, hogy más férfiak már eltűntek, mert nem szolgálták elég jól.

A ház, amelyikben ő és a többiek laktak, két széles emelettel, lapos tetővel, fehérre meszelt falakkal büszkélkedhetett. A Tanchico keleti félszigetének, Verenának a bejáratánál, egy domb oldalán álló épület gazdája egy kereskedő volt, aki szintén letette a maga esküjét a Sötét Nagyúrra. Liandrin jobban örült volna egy kastélynak, lehet, hogy egy napon övé lesz a királyi palota Masetán. Ahol felnőtt, ott mindig irigykedve bámulta a nagyurak kastélyait, úgyhogy most miért érné be egy ilyen nyomorúságos szállással? Sóvárgása ellenére elég belátó volt ahhoz, hogy még egy darabig rejtőzködjön. Azt ugyan lehetetlennek tartotta, hogy a Tar Valon-i bolondok rájöjjenek arra, a szökevények Tarabonba jöttek, de a Torony biztosan nyomozott utánuk, és Siuan Sanche kedvencei bárhol felbukkanhatnak.

A kapun keresztül bejutott egy ablaktalan falakkal körbevett, kis udvarba. Csupán az emeletről nyíltak ablakok. Itt hagyta az őröket és a hordszéket, és besietett. A kereskedő rendelkezésükre bocsátott néhány szolgálónőt, akik, ahogy azt megígérte nekik, valamennyien a Sötét Nagyúr szolgálatában álltak, de ezek aligha tudták volna ellátni a tizenegy asszonyt, akik szinte sosem hagyták el az épületet. A szolgálónők egyike, a maga vaskos módján egészen csinos, sötét hajfonatú Gyldin nevű nő, éppen a piros és fehér kőpadlót söpörgette a bejárati csarnok előtt, amikor Liandrin belépett.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte a jövevény.

– Az elülső pihenőszobában – Gyldin a jobb oldali, hatalmas, kétszárnyú ajtóra mutatott, mintha Liandrin nem tudná, hol találhatja meg ezt a helyiséget.

Liandrin elhúzta a száját. Ez a némber nem pukedlizett előtte, nem adta meg a kellő tiszteletet. Persze, hiszen nem tudhatta, ki is Liandrin valójában, de Gyldinnek azzal tisztában kellett lennie, hogy az idegen elég magas rangú ahhoz, hogy parancsokat adhasson, amelyeknek engedelmeskedni kellett, és hogy a kövér kereskedőt, meg annak családját elzavarta valami lepusztult fészerbe, ahová azok rengeteg hajlongás és hajbókolás után, sietve távoztak.

– Az a dolgod, hogy takaríts, igaz? Akkor meg mit ácsorogsz? Gyerünk, takarítsál! Mindent por borít. Ha ma este akár csak egyetlen porszemet is felfedezek, te ostoba tehén, akkor megkorbácsoltatlak!

Liandrin összeszorította a fogát. Már olyan régen utánozta a nemesek és a gazdagok viselkedését, hogy néha már el is felejtette apját, aki taligáról árulta a gyümölcsöt. Most azonban dühében megfeledkezett magáról, és a sikátorok mocskos nyelvének egyik kifejezését használta. Túl nagy a feszültség. Túl hosszú a várakozás.

– Munkára! – kiáltotta kemény hangon, aztán keresztülsietett az ajtón, és becsapta maga után.

A többiek közül nem mindenki volt itt, amitől még idegesebb lett. Szerencsére elegen tartózkodtak a helyiségben. A kerekképű Eldrith Jhondar egy lapiskővel díszített asztalka mellett ült az egyébként fehérre meszelt fal mellett, és gondosan jegyzeteket készített egy viharvert kéziratba. Néha önmagáról megfeledkezve, tollának hegyét beletörölte sötét gyapjúruhájának ujjába. Marillin Gemalphin az egyik keskeny ablak előtt ült, és kék szemével álmodozva bámulta a parányi kutat, melyből az apró, belső udvaron a víz csörgedezett. Unatkozva egy girhes, sárga macska fülét vakargatta, és úgy tűnt, észre sem veszi a zöld selyemruhájára tapadó macskaszőrt. Ő és Eldrith is valamikor Barna nővérek voltak, de ha Marillin valaha is rájönne, hogy Eldrith az oka annak, amiért állandóan eltűntek a kóbor macskák, melyeket az utcáról gyűjtött össze, akkor kettőjük között elszabadulna a pokol.

Ők ketten Barnák voltak. Néha nehéz volt nem elfelejteni, hogy már nem azok, vagy hogy ő maga sem Piros többé. Abból, ami egykoron régi ajahja tagjaként beleivódott, bizonyos dolgok még most is érezhetőek voltak, bár mindannyian felesküdtek a Fekete ajahra. Itt volt például a két egykori Zöld nővér. A hattyúnyakú Jeaine Caide rézszínű bőrén a legátlátszóbb, legszűkebb selyemruhákat viselte, amit csak fel tudott hajtani – ma egy fehéret hordott –, és nevetve azt ismételgette, hogy be kell érnie ennyivel, mert Tarabonban nincs olyan ruha, amellyel fel lehetne kelteni egy férfi figyelmét. Jeaine Arad Domanból származott, és a domani asszonyok hírhedtek voltak botrányos öltözködésükről. Hozzá képest Asne Zeramene egészen visszafogottnak tűnt világosszürke, egyszerű szabású, nyakig begombolt ruhájában, de Liandrin éppen elégszer hallotta, amint a sötét szemű, markáns orrú nő az őrzőjét siratja, akit hátra kellett hagynia. Ami pedig Rianna Andomerant illeti... a bal füle fölött feltűnő, fehér tincstől eltekintve, szénfekete haj keretezte vonásait, melyeknek hideg, arrogáns öntudatossága csak egy Fehér nővér arcán tűnhetett fel.

– Elintéztem – jelentette be Liandrin. – Jaichim Carridin a fehérköpenyeivel beveszi a panarkha palotáját, és kézben is tartja a számunkra. Azt még nem tudja, hogy vendégeink is lesznek... természetesen – az arcokon fintorok jelentek meg; azzal, hogy ajahot változtattak, az aes sedai-ok még nem tudták megváltoztatni érzéseiket a fókuszáló nőket gyűlölő férfiak iránt. – Van egy érdekesség. Carridin azt hitte, azért vagyok ott, hogy megöljem, amiért nem tudta eltenni láb alól Rand al'Thort.

– Ennek semmi értelme – mondta Asne a szemöldökét ráncolva. – A mi feladatunk az, hogy megfogjuk és irányítsuk, nem az, hogy eltegyük láb alól – a nő hirtelen lágyan és mély hangon felnevetett, majd hátradőlt székében. – Ha egyáltalán lehetséges irányítani, hát, nem bánnám, ha magamhoz köthetném. Elég jóképű fiatalember, amennyit láttam belőle – Liandrin mérgesen szipogott; ő egyáltalán nem szerette a férfiakat.

Rianna aggódón csóválta a fejét.

– Ez nyugtalanító – jegyezte meg. – Mi világos utasítást kaptunk a Toronyból, ugyanakkor az is világos, hogy Carridin más parancsokat kapott. Ebből csak arra lehet következtetni, hogy véleményeltérés van a Kitaszítottak között.

– A Kitaszítottak – mormogta Jeaine, és szorosan összefonta karját; a vékony, fehér selyem most még többet mutatott kebleiből. – Mit érnek az ígéretek, hogy mi uraljuk majd a világot a Sötét Nagyúr visszatérésekor, ha először a Kitaszítottakkal is meg kell küzdenünk? Elhiszi bárki is, hogy győzhetünk ellenük?

– Öröktűz – Asne körülnézett, sötét, ferdevágású szemében kihívás csillogott. – Az öröktűz még a Kitaszítottakkal is elbánik. És nekünk megvannak az eszközeink az előállításához – az egyik ter'angreallal, amelyet a Toronyból loptak el, egy egylábnyi hosszúságú, barázdált, fekete pálcával elő lehetett idézni ezt a félelmetes jelenséget. Egyikük sem tudta, miért kapták azt az utasítást, hogy hozzák el, még maga Liandrin sem. Ez a legtöbb ter'angreallal így volt, vagyis csak azért vették őket magukhoz, mert ezt parancsolták nekik, anélkül, hogy megindokolták volna az utasítást, viszont mindegyik parancsnak engedelmeskedni kellett. Liandrin azt kívánta, bár lett volna alkalmuk legalább egy angrealt is elcsenni.

Jeaine hangosan szipogott.

– Ha ugyan bármelyikünk képes lesz kezelni. Vagy tán elfelejtettétek, hogy az az egyetlen kísérlet, amire vállalkoztunk, majdnem az életembe került? És hogy a hajó mindkét oldalán lyukat égetett, mielőtt megálljt parancsolhattunk volna neki? Sok haszna lett volna, ha megfulladunk, mielőtt elérjük Tanchicót.

– Ugyan, mi szükségünk az öröktűzre? – kérdezte Liandrin. – Ha képesek leszünk irányítani az Újjászületett Sárkányt, akkor inkább a Kitaszítottaknak kell majd azon gondolkozniuk, hogyan bánjanak el velünk – a nő hirtelen megérezte, hogy más is jelen van a teremben.

A Gyldin nevű asszony épp egy faragott, alacsony támlájú széket mosott le az egyik sarokban.

– Te meg mit művelsz itt, asszony?

– Takarítok – felelte a sötét hajfonatot viselő asszony, nyugodtan kiegyenesedve. – Maga mondta, hogy takarítsak.

Liandrin majdnem leütötte az Egyetlen Hatalom segítségével. Csak majdnem. Gyldin azonban bizonyára nem tudta, hogy aes sedai-ok. Vajon mennyit hallhatott ez az asszony? Bizonyára semmi lényegeset.

– Menj a szakácshoz – parancsolta Liandrin dühösen –, és mondd meg neki, hogy vesszőzzön meg téged! Nagyon alaposan! És nem kapsz semmit sem enni, amíg ez a rengeteg por el nem tűnik innen! – Már megint. Ez az asszony arra késztette, hogy úgy beszéljen, mint egy közrendű.

Marillin felállt, sárga macskája orrához dörzsölte a sajátját, majd átadta az állatot Gyldinnek.

– Gondoskodj róla, hogy kapjon tejszínhabot, ha a szakács végzett veled! Meg abból a finom báránysültből is. Vágd fel neki apró darabokra! Szegénykének nem maradt sok foga – Gyldin a nőre nézett, és a szeme sem rebbent. Az aes sedai megkérdezte: – Valamit nem értesz?

– Értem én – felelte Gyldin összeszorított szájjal. Talán végül megértette, hogy ő csak egy szolga, nem pedig egy velük egyenrangú személy.

Liandrin egy pillanatig még várt, miután a nő, a macskával a karjában, kiment a teremből, majd felrántotta az ajtót. Gyldin nem hallgatózott. Liandrin nem bízott ebben az asszonyban. De végül is, senki sem akadt, akiben bízott volna.

– A fontos dolgok miatt kell aggódnunk – jegyezte meg végül, és becsukta az ajtót. – Eldrith, találtál valami új kulcsot abban az irományban? Eldrith?

A kövérkés asszony felriadt, majd pislogva körülnézett. Most először emelte fel a fejét a megsárgult, tépett kéziratból. Meglepettnek tűnt, amikor meglátta Liandrint.

– Hogy mit? Kulcsot? Ó... nem. Épp elég bejutni a király könyvtárába, ha egyetlen oldalt is elhoznék, a könyvtárosok azonnal rájönnének. Ha viszont megszabadulnék tőlük, akkor sosem találnék semmit. Az egész hely egyetlen zűrzavar. Nem, ezt egy könyvárusnál találtam, a királyi palota mellett. Érdekes tanulmány a...

Liandrin magához ölelte a saidart, és a segítségével szétszórta a lapokat a padlón.

– Hacsak nem arról szól a tanulmány, hogyan vonhatjuk irányításunk alá Rand al'Thort, akkor felőlem el is égethetjük! Mit tudtál meg arról, amit keresünk?

Eldrith a szétszórt papirosokra pislogott.

– Nos, azt, hogy a panarkha palotájában van.

– Ezt már két nappal ezelőtt is tudtad.

– És hogy bizonyára egy ter'angreal. Arra való, hogy a Hatalom segítségével olyasvalakit irányíthassunk, aki képes fókuszálni, és mivel egyetlen, speciális dologra lehet használni, ezért ter'angrealnak kell lennie. A kiállítóteremben fogjuk megtalálni, vagy talán a panarkha gyűjteményében.

– Valami újat, Eldrith! – Liandrinnak össze kellett szednie minden erejét, hogy a hangja ne szóljon annyira élesen. – Találtál valami újat? Bármit?

A kerek arcú asszony bizonytalanul pislogott.

– Nos hát... nem.

– Nem számít – szólt közbe Marillin. – Pár nap, és ha egyszer beiktatták a drágalátos panarkhájukat, akkor elkezdhetjük a kutatást. Ha minden gyertyatartót meg kell vizsgálnunk érte, akkor is megtaláljuk. Már közel vagyunk hozzá, Liandrin. Rand al'Thort pórázra kötjük, és megtanítjuk, mikor üljön és mikor ugorjon.

– Bizony! – jegyezte meg Eldrith, boldogan mosolyogva. – Pórázra kötjük.

Liandrin remélte, hogy igazuk van. A maga részéről már belefáradt a várakozásba és a rejtőzködésbe. Hadd ismerje a világ! Hadd hajtsanak előtte térdet az emberek, ahogyan azt ígérték neki, amikor először tett régi fogadalma helyett újat.

Egeanin már akkor tudta, hogy nincs egyedül, amikor a konyhaajtón át belépett kicsiny házába, de azért hanyagul az asztalra dobta álarcát és a jutazsákot, majd odament a téglakandallóhoz, amely mellett egy vödör víz állt. Miközben lehajolt, hogy kézbe vegye a réz merítőkanalat, jobb kezével egy üreg felé nyúlt, a vödör mögé, ahol eltávolítottak két téglát. Kezében egy kis nyílpuskával egyenesedett fel. A fegyver mindössze egy láb hosszú volt, ereje és hordása sem túl komoly, de a nő mindig felajzva tartotta, és tudta, hogy a sötét hegyű nyílvessző egy szempillantás alatt ölni tudna.

Ha a sarokban kényelmesen támaszkodó férfi látta is a nyílpuskát, ennek semmilyen jelét nem adta. Világos hajú, kékszemű, középkorú férfi volt, és igen jóképű, bár Egeanin ízléséhez túl vékony. Nyilván a mellette lévő, vasrácsos ablakon át figyelte, amint a nő átvág a keskeny udvaron.

– Azt hiszi, hogy veszedelmet jelentek? – kérdezte a férfi egy pillanattal később.

Egeanin a férfi szavaiban felismerte hazája akcentusát, de azért nem engedte le a nyílpuskát.

– Ki maga?

A férfi válaszképpen két ujját lassan bedugta övtáskájába – azért nem látszott ostobának –, és valami kicsi és lapos tárgyat húzott belőle elő. A nő intett neki, hogy tegye az asztalra, majd hátráljon vissza.

Csak akkor jött Egeanin annyira közel, hogy felvehesse az asztalra helyezett tárgyat, miután a férfi újra visszaállt a sarokba. Nem vette le szemét és a nyílpuskát a férfiról, miközben felemelte a kezében tartott dolgot, hogy jól láthassa. Egy kis, arannyal szegélyezett, elefántcsont tábla volt az, amelybe egy hollót és egy tornyot gravíroztak. A holló szemét fekete zafírból rakták ki. A madár a császári családot jelképezte, a Hollók Tornya pedig a császári igazságszolgáltatás szimbóluma volt.

– Ez általában elég volna – jegyezte meg a nő –, de most távol vagyunk Seanchantól, egy olyan földön, ahol a legbizarrabb dolgok is mindennaposak. Milyen egyéb bizonyítékot tud nekem mutatni?

A férfi csendesen elmosolyodott, majd levette kabátját, kibontotta ingét, és lehúzta magáról. Mindkét vállára rá volt tetoválva a holló és a torony.

Az Igazság Keresőinek többségére rátetoválták a hollót és a tornyot, és még ha valaki el is lopta volna egy Kereső táblácskáját, arra senki sem vetemedett volna, hogy így megjelöltesse magát. A hollók viselése annyit jelentett, hogy az illető a császári család tulajdonává vált. Közszájon keringett az ostoba ifjú nemes és nemeshölgy története, akik mintegy háromszáz éve részegen magukra tetováltatták e jeleket. Amikor az akkori császárnő erről tudomást szerzett, az illetőket a Kilenc Hold Udvarába rendelte, és attól kezdve a padlót kellett sikálniuk. Ez a fickó biztosan valami leszármazottjuk. A hollók kitörölhetetlenek maradtak.

– Bocsásson meg, Kereső – mondta a nő, és letette a nyílpuskát. – Miért jött ide? – Nem kérdezte meg a férfi nevét, úgysem tudhatta biztosan, hogy nem álnevet mondana-e az ismeretlen.

A férfi hagyta, hogy Egeanin a kezében tartsa a táblát, míg ő kényelmesen felöltözött. Finom figyelmeztetés. A nő ugyan kapitány volt, a férfi pedig szolga, mégis, ő egyben Kereső is volt, így a törvény szerint hatalmánál fogva vallatóra foghatta a nőt. A törvény alapján akár elküldhette volna a nőt kötelet vásárolni, hogy azután megkötözze vele, és vallatóra fogja ezen a szent helyen, és biztos lehetett volna benne, hogy Egeanin vissza is tér a kötéllel. Elmenekülni egy Kereső elől bűncselekménynek számított. A Keresővel való együttműködés visszautasítása szintén bűncselekmény volt. Egeanin pedig soha életében nem követett el semmilyen bűncselekményt, és meg sem fordult a fejében, hogy elárulja a Kristálytrónt. Ám ha a férfi rossz kérdéseket tesz fel, ha rossz válaszokat követel... A nyílpuska még mindig ott feküdt a keze ügyében, Cantorin pedig messze járt. Ezek vad gondolatok. Veszélyesek.

– A császárnőért Suroth főúrnőt és a Corenne-t szolgálom – mondta a férfi. – Ellenőrzöm a főúrnő által idehelyezett ügynökök tevékenységét.

Ellenőrzi? Mit kell ellenőrizni, főleg egy Keresőnek?

– A futárhajóktól erről semmilyen üzenetet nem kaptam – a férfi még szélesebben elmosolyodott, mire Egeanin elvörösödött. Hát persze, hogy a legénység nem említene meg egy Keresőt! A férfi azonban, ingének gombolgatása közben, mégis válaszolt:

– A futárhajók biztonságát nem kockáztattuk a szállításommal. Egy helyi csempész, egy Bayle Domon nevű fickó hajóján érkeztem ide. A hajója mindenütt megáll Tarabon és Arad Doman között.

– Hallottam már róla – jegyezte meg a nő nyugodtan. – És minden jól megy?

– Most már igen. Örülök, hogy maga legalább pontosan megértette az utasításait. A többiek között egyedül a Keresők voltak erre alkalmasak. Sajnálatos dolog, hogy a Hailene-nel nincsen több Kereső – a férfi felvette kabátját is, majd visszavette a táblát. – Támadtak némi zavarok a szökevény sul'damok visszaszolgáltatásában. Ezeknek a szökéseknek nem szabad kitudódniuk. Jobb, ha egyszerűen eltűnnek.

Egeaninnak csak azért sikerült megőriznie arcán a nyugalmat, mert maradt egy kis ideje gondolkodni. Neki azt mondták, hogy a sul'damokat hátrahagyták a falmei zűrzavarban. Valószínűleg páran közülük megszöktek. Suroth főúrnő személyesen közölte vele a feladatát, ami abból állt, hogy vissza kellett szolgáltatnia közülük annyit, ahányat csak megtalált, ha pedig ez nem volt lehetséges, meg kellett szabadulnia tőlük. Ez utóbbi azonban, csupán a végső lehetőségnek tűnt. Egészen mostanáig.

– Sajnálom, hogy ezen a földön nem ismerik a kafot – jegyezte meg a férfi, miközben helyet foglalt azt asztal mellett. – De még Cantorinban is csak a Vérbeliek kaphatnak még ma is kafot. Legalábbis így volt, amikor eljöttem. Talán azóta valamelyik hajó szállított belőle utánpótlást Seanchanból. De a tea is megteszi. Készítsen nekem teát!

A nő majdnem lelökte a fickót a székéből. Hiszen az csak szolga, valakinek a vagyontárgya volt! És persze Kereső. Egeanin elkészítette a teát, majd, a férfi széke mellé állva, telitöltve a csészéjét, ki is szolgálta a Keresőt. Meglepődött, hogy a fickó nem követelte tőle, hogy öltsön magára fátylat, és táncoljon az asztalon.

Végül, miután tollat, tintát és papírt hozott oda, megengedték neki, hogy leüljön, de csak azért, hogy felvázolja Tanchico térképét és védelmi rendszerét. Be kellett rajzolnia valamennyi más várost és települést is, amiről akár a legkevesebbet is tudott. Felsorolta a különböző, vidéki fegyveres erőket, elmondott mindent, amit az erejükről és hovatartozásukról tudott, és amit hadmozdulataikból kikövetkeztetett.

Amikor ezzel végzett, a férfi a rajzokat a zsebébe gyűrte, megmondta Egeaninnak, hogy a jutazsák tartalmát küldje el a legközelebbi futárhajóval, majd azzal a titokzatos mosollyal az arcán, amely azt ígérte, hogy pár hét múlva ismét ellenőrizni fogja a nőt, elment.

Egeanin sokáig csak ült, miután a Kereső kilépett az ajtón. Valamennyi, általa lerajzolt térképet, valamennyi listát, amit az imént összeírt, egyszer már elküldött az egyik hajóval, jó ideje. Azzal, hogy most mindezt újra kellett csinálnia, miközben a férfi figyelte, akár büntetés is lehetett, amiért arra kényszerítette a Keresőt, hogy megmutassa tetoválásait. A Ravatalgárdisták szívesen kérkedtek hollóikkal, a Keresők azonban szinte sosem. Ez lehetett az oka. A férfi legalább nem járt lent a pincében, mielőtt Egeanin visszatért volna. Vagy mégis? Lehet, hogy csak arra várt, hogy a nő említse meg a dolgot?

A nehéz vaslakat látszólag érintetlenül lógott a konyhával szemközti folyosó ajtaján. Másrészt az emberek arról suttogtak, hogy a Keresők bármilyen lakatot képesek kulcs nélkül kinyitni. Egeanin kivette a kulcsot övtáskájából, kinyitotta a lakatot, és lement a keskeny lépcsőn.

Az egyik polcon álló lámpa világította csak meg a kőpadlójú pincehelyiséget. Négy téglafal vette körül, és ezeken semmi sem akadt, amit fel lehetett volna használni a szökés során. A levegő egy pöcegödör szagára emlékeztette. A lámpával szemközti oldalon egy mocskos ruhájú, önmagába roskadt nő ült, néhány durva gyapjúpokróccal. Felemelte a fejét, amikor meghallotta Egeanin lépteit. Rémülettel teli, sötét szeme könyörgően nézett rá. Ő volt az első sul'dam, akit Egeanin megtalált. Az első és az egyetlen, mert, Egeanin gyakorlatilag abbahagyta a keresést, amióta rábukkant Bethaminra. Azóta Bethamin a pincehelyiségben raboskodott, miközben a futárhajók jöttek és mentek.

– Járt itt lent valaki? – kérdezte Egeanin.

– Nem. Lépteket hallottam fent, de... nem – Bethamin könyörögve nyújtotta felé a kezét. – Kérem, Egeanin, ez egy iszonyúan nagy hiba! Hiszen már tíz éve ismer! Vegye le rólam ezt a dolgot!

A nő nyakát egy ezüstöv fonta körbe. Ezt egy vastag ezüstpóráz kötötte össze egy ugyanilyen anyagból készült karkötővel, amelyik egy szögön, néhány lábnyira a feje fölött lógott. Egeanin tulajdonképpen csak azért akarta megkötözni Bethamint, mivel néhány percre szerette volna mozgásképtelenné tenni a sul'damot. Normális kötél is megtette volna, de csak ez volt. A nő azonban fellökte Egeanint, és megpróbált elmenekülni.

– Ha idehozod nekem, leveszem rólad! – csattant fel Egeanin dühösen. Mérges volt, de nem Bethaminra. – Hozd ide az a'damet, és máris leszedem rólad!

Bethamin megborzongott, és leengedte a kezét.

– Hibát követ el – suttogta. – Rettenetes hibát – ennek ellenére nem nyúlt a karperec után. Első menekülési kísérlete után a padlón fetrengett, görcsbe rándulva a kíntól, iszonyú rosszullét fogta el, és szédült, Egeanin határtalan meglepetésére.

A sul'damok feladata az volt, hogy az a'dam segítségével irányítsák a damanekat, a nőket, akik képesek voltak fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Azonban a damane fókuszált, nem pedig a sul'dam. Másrészt az a'dammel kizárólag olyan nőket lehetett irányítani, akik érinteni tudták az Igazi Forrást. Semmi hatása nem lehetett a közönséges nőkre és a férfiakra – bár a fókuszálni képes ifjakat amúgy is kivétel nélkül kivégezték –, csakis azokra az asszonyokra volt hatással, akik élni tudtak az Egyetlen Hatalommal. Egy ilyen némber, nyakán a nyakörvvel, csupán néhány lépést tehetett meg anélkül, hogy pórázának végét egy sul'dam a karjára csatolta volna.

Egeanin rettenetesen elfáradt, miután ismét felgyalogolt a lépcsőn, és bezárta maga mögött az ajtót. Maga is szívesen ivott volna egy kis teát, de az a kevés, amelyet a Kereső meghagyott, már kihűlt, és egyszerűen nem maradt ereje arra, hogy újat főzzön. Helyette leült az asztalhoz, és előhúzta az a'damet a jutazsákból. Az ő kezében ez csak egy hihetetlen finomsággal megmunkált, ezüstből készült tárgy volt. Nem tudta használni ezt az eszközt, és az sem okozhatott neki kínokat, kivéve persze, ha valaki ezzel jól fejbe vágta volna.

De még attól is, hogy ilyen módon testi kapcsolatba került az a'dammel, amelyik ugyan semmilyen hatással nem lehetett rá, végigfutott a hideg borzongás a hátán. Azok a nők, akik megérintették az Igazi Forrást, nem emberek voltak, hanem veszélyes állatok. Ők voltak azok, akik egykor darabokra zúzták a világot. Kordában kellett őket tartani, különben rabszolgaságba döntöttek volna mindenki mást. Így tanulta ezt otthon, s ezer éven keresztül így tanították Seanchanban. Különös, hogy az óceán innenső partján ez az elképzelés nem vert gyökeret. Nem. Ez is túlságosan veszélyes gondolatmenet volt, ráadásul értelmetlen.

Visszadugta az a'damet a zsákba, és elmosogatta a teásedényeket, hogy közben kitisztuljon az agya. Szerette a rendet, és amikor a konyhában rendet rakott, elégedettség töltötte el. Mielőtt még tudatosította volna magában, mit is tesz, főzött magának is egy kanna teát. Nem akart Bethaminra gondolni, ami szintén veszedelmes dolognak számított. Visszaült az asztal mellé, és mézet csurgatott a teába, amelyet olyan feketére készített, amennyire csak tudta. Nem kaf, de azért megteszi.

Minden tagadása, minden könyörgése ellenére, Bethamin igenis tudott fókuszálni. Vajon a többi sul'damban is megvolt ez a képesség? Ezért akarta Suroth főúrnő megöletni mindazokat, akik Falméban maradtak? Ez elképzelhetetlennek tűnt. Lehetetlennek. A Seanchan szerte évente elvégzett vizsgálatok kiszűrtek minden egyes lányt, akiben a fókuszálásra való képességnek akár csak a szikráját is megtalálták. Ezeket a lányokat törölték az állampolgárok listájáról, csakúgy, mint a családi nyilvántartásból, és elvitték őket, hogy pórázra kötött damanet faragjanak belőlük. Ugyanezek a vizsgálatok azt is felderítették, kik azok a lányok, akik megtanulhatják a sul'dam karperecének viselését. Egyetlen lány sem menekülhetett meg az évi vizsgálatok alól, míg elég idősek nem lettek ahhoz, hogy mindenképpen fókuszálni kezdjenek, ha megvolt bennük a szikra. De hát hogyan nézhettek volna egyetlen lányt is sul'damnak, hogyha egyszer damane volt? És mégis, itt volt ez a Bethamin a pincében, akit úgy szegezett oda az a'dam, mintha horgony lett volna.

Egy biztosnak látszott. Itt halálos lehetőségek lebegtek a levegőben. Belefolytak a Vérbeliek, a Keresők. Talán még maga a Kristálytrón is. Vajon Suroth főúrnő képes volt arra vetemedni, hogy visszatartsa az értesüléseit a császárnő elől? Abban a társaságban egy egyszerű hajóskapitányt kínhalálra ítélhettek akár egy rossz helyen elejtett rosszalló szóért, vagy puszta szeszélyből rabszolgává tehették. Többet kell tudnia, ha el akarja kerülni a Tízezer Könny Halálát. Ez először is azt jelentette, hogy többet kell fizetnie Gelbnek és más informátoroknak, hogy még több sul'damot keressenek, akiken ki lehet próbálni, vajon tartja-e őket az a'dam. Ezenfelül... ezenfelül csak vakon sodródhatott, mintha egy kormányos nélküli hajó utasa lenne.

Megérintette a nyílpuskát, amely még mindig ott feküdt, halálos vesszejével, és rájött, hogy még valami biztos. Nem fogja hagyni, hogy a Keresők megöljék. Csak azért, hogy Suroth főúrnő megtarthassa a titkot. Vagy éppen minden ok nélkül. Ez a gondolat hátborzongatóan közel állt az áruláshoz, mégsem tudta kiverni a fejéből.

Harminckilencedik fejezet

Egy pohár bor

Amikor Elayne takarosan összecsomagolt holmijával együtt feljött a fedélzetre, a lenyugvó nap épp a víztükröt érintette Tanchico öblének szájában, és az utolsó, vastag hajókötelet épp most kötötték ki, hogy a Hullámtáncost a hajókkal szegélyezett dokkokhoz vontathassák. Ez csak a város legnyugatibb félszigetén fekvő, egyik kikötő volt. A legénység néhány tagja épp az utolsó vitorlát göngyölte fel. A hosszú rakpart mögötti dombokon ott emelkedett a város, ragyogó fehéren, kupolákkal és tornyokkal, csillogó szélkakasokkal. Úgy egymérföldnyivel északra a leányörökös ki tudta venni a magas, kör alakú falakat; ez volt a Nagy Kör, ha jól emlékezett a nevére.

Bőrtáskáját vállára vetve, elindult, hogy a rámpán csatlakozzon Nynaeve-hoz, meg az őket kísérő Coine-hoz és Jorinhoz. Szinte furcsa volt most újból teljesen felöltözve látni a nővéreket, akik élénk színű, buggyos nadrágjukhoz jól illő, brokátselyem blúzokat viseltek. A fülbevalókhoz már Elayne is hozzászokott, sőt, az orrkarikákhoz is, és a két nő arca előtt lengő finom aranylánc láttán sem csodálkozott többé.

Thom és Juilin egy kicsit távolabb, saját csomagjaikat markolva, kissé mogorván álltak. Nynaeve-nak igaza volt. Megpróbáltak feltételezésekbe bocsátkozni, miután, két nappal korábban, feltárták előttük az utazás tényleges célját, vagyis annak egy részét. Mindkét férfi úgy gondolta, hogy két fiatal nő nem alkalmas – alkalmas! – arra, hogy a Fekete ajahot üldözze. Nynaeve-nak azt a fenyegetést kellett kilátásba helyeznie, hogy felteszi őket a Tengeri Nép első, visszafelé tartó hajójára, ezáltal csírájában elfojtja a férfiak lázadását. Mire Toram és még vagy tucatnyi tengerész összegyűlt, készen arra, hogy csónakba szállva kievezzenek vendégeikkel a partra, már Thomék is lecsillapodtak. Elayne kutatón pillantott rájuk. A zúgolódásból előbb-utóbb lázadás válik, úgyhogy további gondokra kellett még számítaniuk a két férfi részéről.

– Most merre tartotok, Coine? – kérdezte éppen Nynaeve, amikor Elayne odaért.

– Dantorába és Aile Jafarba – felelte a hajóúrnő. – Azután Cantorin és Aile Somera felé, hogy megvigyük a Coramoor hírét, ha a Fény is úgy akarja. De először hagynom kell, hogy Toram üzletet kössön itt, különben felrobban.

A nő férje most a dokkoknál sürgölődött. Nem hordta a furcsa, drótkeretes lencséket, felsőteste meztelen maradt, és fülkarikákat viselt. Elmélyült beszélgetést folytatott éppen egy fehér, bő nadrágot és a vállán hímzésekkel díszített kabátot viselő emberrel. A tanchicóiak mind sötét, henger alakú sapkát, és arcuk előtt átlátszó fátylat viseltek. Ezek a fátylak eléggé nevetségesnek tűntek, különösen a vastag bajuszú férfiakon.

– A Fény adjon nektek biztonságos utat! – mondta Nynaeve, és a hátára dobta batyuját. – Ha bármiféle veszélyre bukkanunk itt, amely indulásotok előtt nehézséget okozhatna nektek, üzenni fogunk – Coine és a testvére figyelemre méltóan nyugodtnak tűntek. Az, hogy megtudták a Fekete ajah létezését, nem zavarta őket különösebben. Számukra csak a Coramoor, vagyis Rand volt a fontos.

Jorin megcsókolta ujjhegyeit, és Elayne ajkához érintette őket.

– Ha a Fény úgy akarja, majd találkozni fogunk.

– Ha a Fény úgy akarja – válaszolta Elayne, és megismételte a Szélkereső mozdulatát. Ez az üdvözlés még mindig kicsit furcsának tűnt neki, ám a megtisztelés jelének számított, ha valakitől így búcsúztak el. Az ilyesmire tulajdonképpen csak családtagok vagy szerelmesek esetén került sor. Nagyon fog neki hiányozni ez az asszony. Rengeteget tanult tőle, és átadta neki saját tudásának egy kis részét. Jorin most már a Tűzzel sokkal jobban tudott bánni.

Amikor lementek a partra vezető stégen, Nynaeve megkönnyebbülten felsóhajtott. Bár az az olajos ital, melyet Jorintól kapott, két tengeren töltött nap után megnyugtatta a gyomrát, ennek ellenére rosszul érezte magát, és sokat bizonytalankodott, míg végre fel nem tűnt Tanchico.

A két férfi azonnal közrefogta a nőket, anélkül hogy erre felszólították volna őket. Juilin állt az élre, hátán a csomagjával, miközben két kézzel markolta világos, hüvelykujjnyi vastagságú botját. Sötét szeme figyelmesen cikázott. Thom jött a nyomukban, és valahogy sikerült neki ősz haja, bicegése és a mutatványosi köpeny ellenére, veszélyesnek látszani.

Nynaeve egy pillanatra elgondolkodva csücsörített, de semmit sem mondott, és ezt Elayne is jónak tartotta. Alig tettek meg ötven lépést a hosszú, kikövezett rakparton, máris legalább ugyanennyi összehúzott szemöldökű, éhes arckifejezésű férfi vette őket szemügyre. Körülöttük kikötői munkások cipelték ládáikat, csomagjaikat és zsákjaikat a hajókra vagy a raktárakba. Nynaeve sejtette, hogy bármelyik férfi azonnal elvágná a torkát, abban reménykedve, hogy a drága selyemruhát viselő nőknél valamennyi pénz is akad. Ennek ellenére nem félt tőlük. Kettővel vagy hárommal közülük bizonyára elbánik. Nynaeve és Elayne is az övtáskájában hordta kígyós gyűrűjét, hogy ne ismerjék fel őket. Ha azonban száz férfi szeme láttára élnének az Egyetlen Hatalommal, akkor nem lenne értelme letagadni, hogy Tar Valonnal állnak kapcsolatban. Akkor már az volt a legjobb, ha Thom és Juilin megpróbálnak olyan vadnak látszani, amennyire csak lehet. Semmi kifogása nem lett volna, ha még tíz ilyen férfi kíséri őket.

Hirtelen az egyik kisebb hajó fedélzetéről harsány kiáltás hallatszott:

– Maguk! Hát tényleg maguk azok! – Egy alacsony, kerek képű, zöld selyemkabátot viselő férfi ugrott le a rakpartra, és nem is törődött Juilin fenyegetően felemelt botjával. Közvetlen közelről meredt Nynaeve-ra és Elayne-re. Az, hogy szakállt viselt, de bajuszt nem, mutatta, hogy illiani származású, és kiejtése is erről árulkodott. Valahonnan ismerősnek tűnt.

– Domon mester? – kérdezte Nynaeve egy pillanatnyi töprengés után, miközben ismét megrántotta hajfonatát. – Bayle Domon?

A férfi bólintott.

– Bizony ám! Hát nem hittem volna, hogy újra láthatom kegyeteket! Én... én biz addig vártam Falméban, míg csak lehetett, de aztán eljött az idő, hogy nekem bizony vagy ki kellett futnom, vagy néznem tétlen, hogy leég a hajó.

Most már Elayne is felismerte. A férfi egyszer, régen ki akarta hozni őket Falméból, de a városon eluralkodott a káosz, mielőtt elérhették volna a hajóját. A kabátját figyelembe véve, azóta nem mehetett neki éppen rosszul.

– Nagyon örülök, hogy újra láthattuk – mondta Nynaeve hűvösen. – De most elnézését kell kérnünk, mert kiadó szobát kell keresnünk a városban.

– Az bizony nehéz lesz. Tanchico nemsokára kipukkad, mint a gömböc. De én tudok egy helyet, ahol súlya van a szavamnak. Nem tudtam bizony akkor tovább várni Falméban, de érzem ám, hogy adósuk maradtam – Domon egy pillanatra elhallgatott, és hirtelen aggódva ráncolni kezdte a homlokát. – Maguk most itt vannak. Ez tán azt jelenti, most itt is ugyanaz történik, mint Falméban?

– Nem, Domon mester – válaszolta Elayne, amikor Nynaeve habozott. – Természetesen nem. Nagyon boldogok vagyunk, hogy igénybe vehetjük a segítségét.

Arra számított, hogy Nynaeve tiltakozni fog, de a valamivel idősebb nő csupán elgondolkodva bólintott, és bemutatta egymásnak a férfiakat. Thom köpenyét megpillantva, Domon a homlokát ráncolta, amikor viszont Juilinra nézett, és annak teari ruhájából rájött, hogy a másik hova való, igencsak komor pillantást vetett rá. Amit az semmivel sem barátságosabb tekintettel viszonzott. Egyikük sem mondott semmit. Talán nem akarták Tear és Illian ellenségeskedését Tanchicóba is becsempészni. Ha igen, Elayne kénytelen lesz néhány keresetlen szót váltani kettőjükkel.

Domon elmesélte, mi minden történt a falmei események óta, és végigkísérte őket a rakparton. Tényleg egészen jól ment a sora.

– Egy tucatnyi jó kis parti hajó, amiről tudnak a panarkha adóbehajtói – mondta nevetve. – És még négy tengerjáró, amiről sejtelmük sincs.

Ekkora vagyonra ilyen rövid idő alatt tisztességesen nem tehetett szert. Elayne ennek ellenére meglepődött, amikor a férfi a rakparton, seregnyi ember füle hallatára, nyíltan elmesélt mindent.

– Igen, én bizony csempészek. És ezzel akkora nyereséget tehetek zsebre, amiről bizony soha nem is álmodtam. Ami adót fizetnék, annak tizedét bizony belecsúsztatom a vámosok zsebébe, mire ők másfelé néznek, és tartják a szájukat – két, jellegzetes tanchicói öltözéket viselő férfi sétált arra, fátyollal az arcukon, kerek sapkával a fejükön, kezüket a hátuk mögött összekulcsolva. Mindketten egy-egy jókora rézkulcsot viseltek vastag aranyláncon a nyakukban. Úgy tűnt, mintha ez lenne hivataluk jelvénye. Kedélyesen biccentettek Domonnak. Thom vidámnak tűnt, viszont Juilin igencsak komor pillantást vetett mind Domonra, mind a két tanchicóira. Fürkészként ki nem állhatta a törvényszegőket. – Én magam nem hinném, hogy ez így sokáig tovább mehet – folytatta Domon, amikor azok ketten eltűntek. – Arad Domanban még annál is rosszabb a helyzet, mint ami itt van, és ez itten biza igencsak rühelleni való. A Sárkány Nagyúr csak tán nem elpusztítja az egész világot? Mert bizony Arad Domant és Tarabont már romlásba döntötte.

Elayne éppen valami csípőset akart válaszolni, amikor elérték a rakpart végét. Itt hallgatagon tanúja lehetett, amint a férfi hordszékeket és hordárokat választott ki, pénzt adott nekik, és ezenkívül felbérelt még egy tucatnyi, jókora botokkal felszerelt, kemény arcú férfit. A rakpart végén karddal és lándzsával felfegyverzett katonák álltak. Zsoldosoknak tűntek, és nem valamelyik nagyúr harcosainak. A széles kikötőjű út túloldaláról beesett, magukba roskadt arcok százai bámulták az őröket. A pillantások néha a hajók felé cikáztak, de az emberek nagy része leginkább azokat a fegyvereseket bámulta, akik megakadályozták, hogy feljussanak a hajókra. Elayne megborzongott, amikor arra gondolt, mit is mesélt Coine – azt, hogy az emberek valósággal megrohanták a hajóját, és kétségbeesve megpróbáltak jegyet venni, mindegy, hogy hová, csak el Tanchicóból. Ha ezek az éhező szemek a hajóra néztek, a nyers szükség izzott bennük. Elayne merev háttal ült hordszékében, amikor a tömeget visszaszorító botok mögött ringatózott az utcán. Megpróbált senkinek sem a szemébe nézni. Nem akarta látni ezeket az arcokat. Hol a fenében van a királyuk? Miért nem törődik velük? Annak a fehérre meszelt csapszéknek a kapubejárata fölött, ahová Domon kalauzolta őket, egy tábla büszkélkedett, amelyről megtudhatta, hogy a létesítményt a Három Szilva Udvarának hívták. Elayne csupán egyetlen udvart fedezett fel, ám ezt magas falak vették körül, és kőlapok borították. Nyoma sem volt szilvának. A mögötte álló, szögletes épület háromemeletnyi magasságra nyúlt fel. A földszinten nem nyílottak ablakok, a fentieket viszont kovácsoltvas rácsok védték. Bent, az ivóban férfiak és nők nyüzsögtek. A legtöbben a helybeliek öltözékét viselték. A hangzavar szinte elnyomta a cimbalom hangját.

Nynaeve-nak elakadt a lélegzete, amikor megpillantotta a fogadósnőt, egy csinos, barna szemű asszonyt, aki nem lehetett sokkal idősebb, mint ő maga. A gazdasszony haját világos, mézszínű fonatokba kötve viselte, és fátyla nem rejtette el telt ajkait. Elayne is összerezzent, de nem Liandrin közeledett feléjük. Domon szemmel láthatóan jól ismerte a Rendra nevű nőt, aki barátságos mosollyal üdvözölte Nynaeve-ot és Elayne-t; úgy tűnt, különösen tetszik neki, hogy Thom mutatványos. Két utolsó, szabad szobáját olyan áron adta ki nekik, ami Elayne sejtése szerint jóval a mostanában szokásos alatt lehetett. Elayne először is azt ellenőrizte, hogy Nynaeve-val együtt ő kapja meg azt a szobát, ahol a nagyobb ágy van. Már többször kellett egy ágyban aludnia Nynaeve-val, ezért jól tudta, hogy társnője álmában igencsak gátlástalanul használja a könyökét.

Rendra intézkedett arról is, hogy két, fátylat viselő, ifjú pincér egy elkülönített étkezőben szolgálja fel neki a vacsorát. Elayne azon kapta magát, hogy csupán bámulja a tányért: almaszószos birkasült és diószószban tálalt, sárga bab. Képtelen volt egy falatot is enni. Az a sok éhező arc a kikötőben! Domon viszont alaposan belakmározott. A drágalátos csempész csak úgy falta az ételt, igaz, Thom és Juilin sem fogta vissza magát.

– Rendra – szólalt meg Nynaeve halkan –, errefelé senki sem segít a szegényeken? Ha segíthetek, szívesen felajánlanék egy kevés aranyat.

– Támogathatná Bayle ingyenkonyháját – válaszolta a gazdasszony, és huncut pillantást vetett Domon irányába. – Ez a fickó ugyan nem szeret adót fizetni, de magát bizony megvámolja. Minden koronáért, amit megvesztegetésre költ, kettőt ad levesre meg kenyérre a szegényeknek. Még engem is rávett, hogy jótékonykodjam, pedig én befizetem az adómat.

– Olcsóbb, mintha adót fizetnék – morogta Domon, és védekezve behúzta a nyakát. – Hát tényleg jól megy az üzlet. A szerencse csípjen meg, ha nem!

– Nagyon dicséretre méltó, hogy olyan szívesen segít embertársainak, Domon mester – folytatta Nynaeve, amikor Rendra és a pincérek távoztak. Thom és Juilin felkelt, mert ellenőrizni akarták, hogy a többiek tényleg elmentek, és nem álltak meg hallgatózni. Könnyed meghajlással Thom hagyta, hogy Juilin menjen előre. A folyosó kint üres volt. Nynaeve folytatta: – Talán szükségünk lesz a segítségére.

Az illiani szájában megállt a falat.

– Hogyan? – kérdezte gyanakvóan.

– Nem tudom egészen pontosan, Domon mester. Magának hajói vannak. Bizonyára van hozzá elég ember is. Talán szemekre és fülekre lesz szükségünk. Lehet, hogy néhányan a Fekete ajahból itt vannak Tanchicóban, és ha ez a helyzet, akkor meg kell őket találnunk – Nynaeve a szájába vett egy kanálnyi babot, mintha éppen semmi különöset nem mondott volna. Az utóbbi időben amúgy is mintha csak mindenkinek a Fekete ajahról mesélt volna.

Domon először tágra nyitott szemmel meredt a nőre, aztán Thom és Juilin irányába vetett hitetlenkedő pillantásokat, amikor azok újra leültek. Látva bólintásukat, a kapitány letörten arrébb tolta tányérját, és fejét a karjára fektette. Nynaeve majdnem barackot nyomott a fejére, olyan kétségbeesetten nézett rá. Elayne nem neheztelt volna meg érte. Mit hitetlenkedik ez a férfi? Talán nem hisz neki?

Domon végül összeszedte magát.

– Hát nem az lesz megint, mint a múltkor? Egy újabb Falme! Tán csak nem itt az idő, hogy csomagoljak és kereket oldjak? Ha bizony odébb hajóznék Illianba, bizony ott is gazdag ember volnék.

– Nem hiszem, hogy manapság jól érezné magát Illianban – vágta rá Nynaeve határozottan. – Ha jól tudom, ott most már Sammael az úr, ha talán nem is egészen nyíltan. Egy Kitaszított uralma alatt nem igazán élvezhetné a vagyonát – Domonnak majdnem kiesett a szeme, ám a nő nyugodtan folytatta: – Nem létezik biztos menedék többé. Elfuthat, mint egy rémült nyúl, de elrejtőzni már nem lehet. Akkor már nem lenne jobb a sarkára állni, hogy férfiként szembeszálljon a gonosszal?

Nynaeve túl keményen bánt a férfival. Nem bírta ki, hogy ne piszkálja az embereket. Elayne elmosolyodott, és előrehajolt, hogy kezét Domon karjára tegye.

– Nem akarjuk megrémíteni magát, Domon mester, de lehet, hogy tényleg szükségünk lesz a segítségére. Jól tudom, hogy ön bátor férfiú, máskülönben nem várt volna ránk olyan sokáig Falméban. Nagyon hálásak lennénk.

– Nagyon ügyesen csinálják! – morogta Domon. – Az egyik csettint az ökörhajtó ostorral, a másik meg édes hangon beszél. Ó, hát jól van! Segítek én bizony, amennyire csak tudok. De azt bizony nem ígérem, hogy maradok, ha jön az új Falme.

Étkezés után Thom és Juilin közrefogták a férfit, és alaposan kifaggatták Tanchicóról. Juilin az általánosabb kérdésekre szorítkozott, és Thom szájába adta az olyan kérdéseket, mint például, hogy melyik városrészekben garázdálkodnak a rablók, a zsebtolvajok és a betörők, melyik borozókat szeretik, és hol adják el a lopott holmit. A fürkész kitartott szilárd meggyőződése mellett, hogy az effajta alakok jóval többet tudtak arról, mi is zajlik a városban, mint a város hivatalnokai. Úgy tűnt, nem akar szóba állni az illianival, és Domon is megvetően prüszkölt, ha meg kellett válaszolnia a teari valamelyik kérdését, amelyik Thom szájából hangzott el. Csak akkor volt hajlandó válaszolni, ha a kérdést Thom tette fel. Thom saját kérdéseinek látszólag nem volt semmi értelme, legalábbis akkor, ha egy mutatványos kérdezte őket. A nemesek iránt érdeklődött, meg a politikai pártok érdekelték, ki kivel szövetséges, ki ellen, ki milyen célt tűzött ki maga elé, mit sikerült eddig elérniük, születtek-e olyan eredmények, amelyekre korábban senki sem számított. Senki sem gondolta, hogy ilyesmit fog kérdezni, annak ellenére, hogy Elayne olyan sokat beszélgetett vele a Hullámtáncos fedélzetén. A férfi szívesen beszélgetett vele – úgy tűnt, élvezi a dolgot –, de valahányszor a lány már úgy gondolta, sikerült rávennie a mutatványost arra, meséljen a múltjáról, a férfinak mindig sikerült másra terelni a szót, és elküldenie a lányt. Domon sokkal lelkesebben válaszolta meg Thom saját kérdéseit, mint Juilinéit. Az biztos, hogy remekül ismerte Tanchicót, a város leghatalmasabb uraitól kezdve egészen a sötét alvilági figurákig. Az alapján, amit róluk mesélt, a két csoport között nem igazán akadt sok különbség.

Miután a két férfi kifacsarta a csempészt, Nynaeve behívta Rendrát, és tollat, tintát, meg papirost hozatott vele. Ezután névsort készített a Fekete nővérek személyleírásával. Domon gyanakodva forgatta a maroknyi papirost, és idegesen ráncolta a homlokát, mintha a nevek megelevenedhettek volna, de megígérte, hogy a kikötőben rendelkezésre álló emberei keresni fogják a nőket. Amikor Nynaeve figyelmeztette, hogy legyenek mindannyian hihetetlenül óvatosak, vigyorogni kezdett, mintha a nő csak azt tanácsolta volna neki, hogy ne a kardja hegyével piszkálja a fogát.

Juilin rögtön Domon után távozott. Megpörgette vékony botját, és kijelentette, az éjszaka a legjobb idő arra, hogy megkeresse a tolvajokat, meg azokat, akik a tolvajok munkájából élnek. Nynaeve bejelentette, hogy visszavonul szobájába – a szobájába! –, és kicsit lepihen. Az egykori javasasszony kissé bizonytalanul állt a lábán, és Elayne hirtelen rájött, miért. Nynaeve annyira hozzászokott a Hullámtáncos imbolygásához, hogy most gondot okozott neki, amiért a szárazföld nem hullámzott. Nynaeve gyomra nem volt igazán kellemes útitárs.

Elayne követte Thomot az ivóba, mivel a mutatványos megígérte Rendrának, hogy fellép ott. Meglepő módon talált egy szabad padot az egyik asztal mellett, és hűvös pillantása elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elriassza a férfiakat, akik hirtelen pont oda akartak átülni. Rendra hozatott neki egy ezüstkupányi bort, és Elayne belekortyolt, miközben Thomot hallgatta, aki hárfáján játszva szerelmes dalokat énekelt, mint például A nyár első rózsáját, meg a Hajlik az ág a szélben-t. Olyan vidám nóták következtek, mint a Csak egy csizma és az Öreg, szürke gácsér. Hallgatói igen élvezték az előadást, és elismerésképpen ütemesen verték az asztalt. Elayne egy idő után követte példájukat. Még borának a felét sem itta ki, amikor egy jóképű, fiatal pincérfiú rámosolygott, és teletöltötte a kupát. Minden olyan különös és izgalmas volt. Eddigi élete folyamán Elayne talán féltucatnyi alkalommal sem járhatott ivóban, és egyetlen alkalommal sem ihatott ott bort, és kizártnak tűnt, hogy az egyszerű nép egyik gyermeke szórakoztassa.

Thom meglengette köpenyét, hogy csak úgy szárnyaltak a tarka foltok, és történeteket mesélt. Maráról és a három ostoba királyról, meg Anláról, a tudós tanácsadónőről, aztán pedig hosszú részleteket idézett a Nagy Hajtóvadászatból, de olyan jól, hogy a nézők szinte látták az orruk előtt ágaskodó csataméneket, hallották a felzendülő harsonákat, és úgy érezték, mintha itt, az ivóban harcolnának, gyulladnának szerelemre, és halnának meg a hősök és a hősnők. Már igencsak benne jártak az éjszakában, de Thom még mindig énekelt és szavalt, csupán néha hallgatott el, hogy torkát benedvesítse egy korty borral, miközben a vendégek hangosan kérlelték, hogy folytassa. A citerás asszony magányosan ült az egyik sarokban, hangszerével a térdén, és savanyú képet vágott. Az emberek érméket hajigáltak Thom felé. A mutatványos egy kisfiút fogadott fel segítőnek, aki összegyűjtötte a pénzt. Nem tűnt valószínűnek, hogy a nő ugyanilyen bő jutalomban részesült volna muzsikájáért. Ez az egész nagyon jól illett Thomhoz – a hárfa, de különösen a hősi költemények szavalása. Igaz, hiszen mutatványos volt, de valahogy más, ennél jóval több is érződött rajta. Elayne megesküdött volna arra, hogy már hallotta korábban is a Hajtóvadászatot szavalni, de Nemes Énekben, és nem a mai nyelvezettel. Hát, ez meg hogy lehet? Hiszen Thom csupán egy egyszerű, öreg mutatványos volt.

Végül már az éjszaka közepén járhattak, amikor Thom utoljára meghajolt, köpenyét lengetve, és aztán az asztalt hevesen csapkodó vendégek között a lépcsőhöz sétált. Elayne ugyanolyan lelkesen csapkodta az asztalt, mint a többiek.

Ő is fel akart kelni, de megcsúszott, és igencsak beverte a fenekét. Komor pillantást vetett az ezüstkupára. A kupa tele volt. De hiszen ivott belőle egy keveset, nem? Valamiért szédülni kezdett. Igen, ez az édes fiatalember, a meleg, barna szemeivel, nos, ő többször is teletöltötte a kupát. Na de hányszor? Nem mintha ez szerepet játszott volna. Elayne sosem ivott egy kupa bornál többet. Soha. Furcsa állapota csak annak a következménye lehetett, hogy már nem a Hullámtáncos fedélzetén állt, hanem a szárazföldön. Ugyanaz történt vele, mint Nynaeve-val. Ez minden. Óvatosan feltápászkodott – miközben elutasította az édes fiatalember tapintatos segítségét –, és sikerült is felküzdenie magát a lépcső tetejére, pedig az igencsak hullámzott. Nem állt azonban meg a második emeleten, pedig ott kapott szobát Nynaeve-val, hanem felment a harmadikra, és bekopogott Thom ajtaján. A férfi egészen lassan nyitott ajtót, és gyanakodva pillantott kifelé. Mintha kést tartott volna a kezében, de aztán a penge eltűnt. Különös. A lány megragadta a férfi hosszú, ősz bajuszát.

– Emlékszem – jelentette ki. Nem tudta rendesen mozgatni a nyelvét, és a szavak kissé... elmosódottnak tűntek. – A térdeden lovagoltam, és a bajszodat huzigáltam... – meghúzta a bajszot, hogy megmutassa, mire is gondolt, mire a férfi összerezzent, és elfintorodott – az anyám áthajolt a vállad fölött, és rám mosolygott.

– Szerintem most az lenne a legjobb, ha visszamennél a szobádba – felelte Thom, és megpróbálta a lány kezét lefejteni a bajuszáról. – Azt hiszem, aludnod kellene.

Elayne azonban nem hagyta annyiban. Úgy tűnt, mintha egyszerűen visszavonszolta volna az idős férfit a szobájába. A bajuszánál fogva.

– Az anyám is ült az öledben. Láttam! Világosan emlékszem rá.

– Aludnod kell, Elayne. Reggel majd jobban érzed magad – Thomnak sikerült lefejteni a lány kezét a bajuszáról, és megpróbálta az ajtó felé terelni, ám Elayne beosont mellette a szoba belsejébe. Itt sajnos nem baldachinos ágy állt. Ha meg tudott volna kapaszkodni a baldachin egyik oszlopában, akkor a szoba talán abbahagyta volna a hullámzást.

– Tudni akarom, miért ült az anyám az öledben? – A férfi hátrahőkölt, mire a lány rájött, hogy már megint a bajsza után kapott. – Te mutatványos vagy! Az anyám nem ül csak úgy be egy mutatványos ölébe.

– Menj aludni, gyermek!

– Már nem vagyok gyerek! – Elayne dühösen toporzékolni kezdett, amitől majdnem elesett. A padló jóval közelebb volt annál, mint amilyennek látszott. – Nem vagyok gyerek! Tessék megmondani nekem! Most, azonnal!

Thom felsóhajtott, és megcsóválta a fejét. Végül lassan így szólt:

– Nem voltam mindig mutatványos. Valamikor bárd voltam. Udvari bárd. A véletlen úgy akarta, hogy éppen Caemlynben. Morgase királynő mellett. Akkor még kisgyerek voltál. Zavarosak az emlékeid, ha erre az időre gondolsz, ez minden.

– Anyám szeretője voltál, igaz? – Válasznak elég volt, hogy a férfi szeme megrebbent. – Szóval igaz! Ezt jól tudtam Gareth Bryne-ről. Legalábbis sejtettem valamit. Mindig is reméltem, hogy anyám hozzámegy. Gareth Bryne, meg te, és aztán ez a Gaebril nagyúr, akiről Mat azt állítja, hogy anyámnak udvarol, és... Hányan még? Hányan? Mi a különbség anyám meg Berelain között, aki minden férfit az ágyába rángat, aki csak a szeme elé kerül? Anyám is csak egy... – hirtelen megbillent a világ, és fájni kezdett az arca. Egy hosszú pillanatig eltartott, míg rájött, hogy a férfi éppen lekevert neki egy pofont. Megpofozták! Kihúzta magát, miközben azt kívánta, bárcsak abbahagyná a férfi az imbolygást. – Hát ezt meg hogy merészelted? Andor leányörököse vagyok, és nem hagyom, hogy csak úgy...

– Csak egy kislány vagy, aki túl sok bort ivott, és most dühbe gurult! – förmedt rá a férfit. – Ha pedig még egyszer azt hallom, hogy ilyesmit mondasz Morgase-ről, mindegy, hogy részeg vagy-e, avagy józan, akkor a térdemre fektetlek, és jól elpáhollak, hiába próbálod meg felhasználni ellenem az Egyetlen Hatalmat! Morgase jó asszony, nincsen jobb nála!

– Tényleg? – A lány hangja megbicsaklott, és hirtelen rájött, hogy zokog. – De akkor miért...? Miért...? – Az arca hirtelen a férfi kabátjához szorult, és Thom Elayne haját simogatta.

– Magányos királynőként uralkodni – mondta a férfi halkan. – A legtöbb férfi, akit érdekel a királynő, csak a hatalmat látja, és nem az asszonyt. Én csak nőnek tekintettem, és ezt jól tudta. Azt hiszem, Bryne is csak a nőt nézte benne, és bizonyára ez a Gaebril is. Ezt meg kell értened, gyermek! Mindenki keres magának élete folyamán egy embert, aki szereti őt, és akit ő is szeret. Még egy királynő is.

– De akkor miért mentél el? – suttogta a lány, fejét a férfi melléhez szorítva. – Mindig megkacagtattál. Erre jól emlékszem. Anyámat is megnevettetted. Engem a válladon hordtál.

– Hosszú történet – a férfi felsóhajtott, mintha csak fájdalmai lennének. – Majd valamikor máskor mesélem el. Ha rákérdezel. Egy cseppnyi szerencsével reggelre mindent elfelejtesz. Itt az ideje, hogy lefeküdj aludni, Elayne.

Az ajtóhoz vezette a lányt, aki kihasználta az alkalmat, és még egyszer meghúzta a bajszát.

– Úgy, mint régen – állapította meg elégedetten. – Ugyanígy húztam meg azelőtt is.

– Igen, ez igaz. Egyedül is le tudsz menni?

– Még szép, hogy le tudok – a lány olyan beképzelten pillantott rá, amennyire csak tudott, ám ettől a férfi még inkább erősködni kezdett, hogy lekísérje. Azért, hogy bebizonyítsa, erre semmi szükség nincsen, Elayne – egészen óvatosan – odasétált a lépcsőhöz. Thom még akkor is aggódva bámulta az ajtóból, mikor a lány elindult lefelé.

Szerencsére nem botlott meg, amíg a férfi bámulta, viszont elvétette szobájának ajtaját, így vissza kellett sétálnia. A helyiségben két lámpás égett, az egyik az ágy melletti, kerek asztalon, a másik pedig a fehér gipsz kiugrón, a téglából rakott kandalló fölött. Nynaeve felöltözve, elnyúlva feküdt a takarón. Könyöke igencsak belógott, ahogy azt Elayne észrevette.

A lányból kibuggyant az első gondolat, ami éppen átfutott a fején.

– Rand azt hiszi, hogy megbolondultam. Thom ugyanis bárd, és Berelain nem is az anyám – Nynaeve egészen furcsa pillantással mérte végig. – Egy kicsit szédülök, de nem tudom, hogy miért. Egy nagyon kedves, édes, barnaszemű fiú felajánlotta, hogy felkísér idáig.

– Lefogadom, hogy élvezte volna – felelte Nynaeve komoran. Felkelt az ágyról, odajött Elayne-hez, és átölelte a karjával. – Gyere csak ide a sarokba! Van valami, amit látnod kell – mintha csak a mosdóasztalka melletti, vízzel teli vödörre mutatott volna. – Igen, most letérdelünk, hogy mindent jól lássál.

Elayne belenézett, és saját tükörképén kívül semmit sem tudott felfedezni a vízben. Kíváncsi lett, miért vigyorog Nynaeve olyan komiszul. A következő pillanatban aztán megérezte tarkóján Nynaeve kezét, és a feje eltűnt a víz alatt.

Vadul csapkodni kezdett a karjával, és megpróbált felállni, de Nynaeve keze kemény volt, mint a vas. A víz alatt az embernek nem lett volna szabad levegőt vennie. Ezt Elayne is tudta. Sajnos, arra már nem emlékezett, hogy pontosan ezt hogyan is kell csinálni. Csupán arra volt képes, hogy vergődjön, hörögjön, és félig megfulladjon.

Nynaeve kihúzta a fejét a vízből. Elayne arcán cseppek szaladtak végig. Nagy lélegzetet vett.

– Hogy merted... ezt tenni? – hörögte. – Én... Andor leányörö... – csak ennyit tudott mondani, és feje máris újra a vízbe csapódott. Mindkét kézzel megragadta a vödröt, és el akarta tolni magától, de ez sem segített. Az sem, hogy lábával a padlón dobolt. Meg fog fulladni. Nynaeve meg akarta fojtani.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után ismét kibukkant a vízből. Arca előtt csuromvizes hajfonatok lógtak.

– Azt hiszem – jelentette ki a leghatározottabb hangon, amire csak képes volt –, most elhányom magam.

Nynaeve-nak csupán annyi ideje maradt, hogy elé tartsa a mosdóasztal zománcozott, fehér tálját. Addig tartotta Elayne fejét, míg az ki nem hányt mindent, amit élete folyamán valaha is evett. Egy évvel később – na jó, lehet, hogy csupán néhány óra telt el, legalábbis ilyen hosszú időnek tűnt – Nynaeve lemosta az arcát, letörölgette a száját, a kezét és az alkarját. A hangja azonban cseppet sem tűnt megnyugtatónak.

– Hogy tehettél ilyet? Mi ütött beléd? Arra számítottam, hogy egy ostoba férfi tesz valami ilyesmit, hogy leissza magát, de hogy te? És pont ma este!

– Csak egyetlen kupával ittam – morogta Elayne letörten. Még akkor is, ha az a fiatalember utánatöltötte a kupát, összesen akkor sem lehetett több kettőnél. Biztos, hogy nem.

– Az a kupa akkora lehetett, mint egy hordó – szitkozódott Nynaeve, és talpra segítette. Vagy talán talpra rángatta? – Képes vagy ébren maradni? Meg akarom keresni Egwene-t, de még nem bízom abban, hogy egyedül is ki tudnék jönni Tel'aran'rhiodból, ha nincs itt valaki, aki felkeltene.

Elayne fáradt pillantást vetett rá. Egwene-t azóta keresték sikertelenül, hogy legutolsó találkozásuk alkalmával olyan hirtelen eltűnt a Kő Szívéből.

– Hogy ébren maradjak? Nynaeve, most én következem, és ez így helyes! Tudod jól, hogy nem tudod használni az Egyetlen Hatalmat, csak ha dühös vagy, és... – ekkor hirtelen rájött, hogy a másik nőt körbevette a saidar ragyogása. Ez pedig már jó ideje így lehetett, ám Elayne egyszerűen nem vette észre. Úgy érezte, mintha kitömték volna gyapjúval, és a gondolatoknak ezen a rétegen kellett keresztülverekedniük magukat. Csak egészen halványan érzékelte az Igazi Forrást. – Hát, lehet, hogy mégiscsak neked kell menned. Majd én ébren maradok.

Nynaeve a homlokát ráncolta, de aztán beleegyezően bólintott. Elayne megpróbált neki segíteni levetkőzni, de az ujjai ma valahogy ügyetlennek bizonyultak, amikor azokat az apró gombokat kellett volna kigombolnia. Nynaeve halkan mormogott, de egyedül is megoldotta. Csupán hálóinget viselt, amikor a kifordult peremű kőgyűrűt ráhúzta a nyakában viselt bőrszíjra, a nehéz, aranygyűrű mellé. Ez Lan gyűrűje volt. Nynaeve mindig keblei közt hordta.

Elayne egy alacsony fazsámolyt húzott az ágy mellé, miközben Nynaeve visszafeküdt. Rettenetesen álmosnak érezte magát, de a kényelmetlen bútoron ülve, biztos nem fog elaludni. Csupán attól félt, hogy elbóbiskol, és a padlóra zuhan.

– Nagyjából egy óra múlva majd felkeltelek.

Nynaeve bólintott, aztán becsukta a szemét. Kezében ott tartotta a két gyűrűt. Egy idő múlva lélegzése szabályossá és nyugodtabbá vált.

A Kő Szíve üres volt. Nynaeve körülnézett a hatalmas oszlopok közötti homályban, miután megkerülte a padlólapok közül kiálló Callandort. Hirtelen ráébredt, hogy még mindig hálóingét viseli, és a két gyűrű is ott lóg a bőrszíjon a nyakában. A homlokát ráncolta, és egy pillanattal később máris egy olyan jellegzetes ruhát hordott, mint amilyet annyira kedveltek a Folyóközben. Az erős, barna gyapjúból készült öltözékhez zárt cipőt választott. Úgy tűnt, Elayne-nek és Egwene-nek nem okozott nehézséget ruhát cserélni az Álmok Világában, de Nynaeve számára fejtöréssel járt a dolog. Korábbi látogatásai során kínos pillanatokat élt át Tel'aran'rhiodban, különösen, ha akár csak egy pillanatra is Lanra gondolt, de ettől eltekintve még mindig csak nehezen tudta tudatosan megváltoztatni öltözékét. Elég volt, ha csak arra gondolt, és máris vékony selyemruhát viselt, ami olyan átlátszó volt, mint Rendra fátyla. Még Berelain is elvörösödött volna benne. Ez történt Nynaeve-val is, amikor elképzelte, hogy Lan láthatná így. Némi erőfeszítés árán visszahozta a barna gyapjúruhát.

Ami ennél is rosszabb, elpárolgott a dühe. Ez a bolond lány! Hát nem tudta, mi történik akkor, ha valaki túl sok bort iszik? Hát sosem ült még egyedül egy fogadóban? Hát igen, lehet, hogy még nem. Az viszont bizonyos, hogy a düh elszálltával elveszítette kapcsolatát az Igazi Forrással. Lehet, hogy ez nem is volt fontos. Ideges pillantással végigmérte a hatalmas vöröskő oszlopok erdejét, miközben megfordult saját tengelye körül. Miért tűnt el Egwene olyan hirtelen innen?

A Kőben csend honolt – visszhangzó üresség. Nynaeve hallotta saját vérének dobolását. Mégis, viszketett a lapockája, mintha csak valaki szemmel tartotta volna.

– Egwene? – Az oszlopok erdejének mélyében visszhangok keltek életre. – Egwene? – Semmi.

Amikor kezét szoknyájába akarta törölni, vette észre, hogy egy vastag végű, bütykös botot tart a kezében. Na, mert ez sokat segíthet! Ennek ellenére keményen megmarkolta a botot. Egy karddal persze többre mehetne. A bot egy pillanatra megremegett, és már változtatta is alakját, hogy kard legyen belőle, ám Nynaeve emlékeztette magát arra, hogy fogalma sincs arról, miként kell vívni. Sajnálkozva felnevetett. Itt a bot is pontosan annyit ért, mint a kard: vagyis semmit. Ha védekezni akart, akkor csak az Egyetlen Hatalom használatában reménykedhetett. Persze, bármikor el is futhatott. Ezzel a szóba jöhető lehetőségeket ki is merítette.

Legszívesebben most rögtön elfutott volna, hiszen úgy érezte, valaki szemmel tartja, ám ilyen könnyen nem volt hajlandó feladni. Akkor viszont hogyan tovább? Egwene nem volt itt. Bizonyára a pusztában járhatott. Rhuideanban, legalábbis Elayne szerint, bárhol is legyen az a hely.

Még az első lépést sem tette meg, és máris egy hegy oldalán állt. Perzselő nap emelkedett az alatta fekvő völgy túloldalán elterülő, viharvert hegyek fölött, és szinte lángba borította a száraz levegőt. A puszta. Átkerült a pusztába. A nap egy pillanatra meglepte, ám a sivatagos terület eléggé messzire feküdt keletre ahhoz, hogy ott már felkeljen a nap, amikor még Tanchicóban javában tartott az éjszaka. Tel'aran'rhiodban ez amúgy sem számított. Az Álmok Világában a napfény és az árnyék nem sokban hasonlított a valós életbeli megfelelőjére, amennyire ezt meg tudta ítélni.

Hosszú, sápadt árnyak borították még mindig a fél völgyet, ám különös módon, ott lent vastag felhőfal tört a magasba, és ezt még az egyre erősödő napsugarak perzselése sem tudta elpárologtatni. Magas tornyok lógtak ki a ködből. Némelyikük olyan volt, mintha nem fejezték volna be. Egy város. Itt, a pusztában?

Összehúzott szemöldökkel észrevett a völgyben valakit. Egy férfi, bár ebből a távolságból csak annyit látott, hogy az illető nadrágot és világoskék kabátot visel. Akkor hát nem aiel. A felhőfal körül lépdelt, és időről időre megállt, hogy kezét a köd felé nyújtva belebökjön. Nem volt egészen biztos benne, de úgy tűnt, hogy a férfi keze megállt, mielőtt a ködbe ért volna. Lehet, hogy nem is köd volt.

– El kell menned innen! – szólalt meg egy aggódó női hang. – Ha az ott lent meglát, akkor meghalsz, vagy még ennél is rosszabb történik veled!

Nynaeve összerezzent, és magasba emelt bottal megpördült, miközben majdnem elveszítette az egyensúlyát.

A hegyoldalon valamivel följebb álló nő rövid, fehér kabátot és bő, világossárga nadrágot viselt, melyet összekötött rövid szárú csizmája fölött. Köpenye vitorlaként duzzadt a száraz széllökésben. Hosszú, számos, parányi copfba font, aranyszínű haja és a kezében tartott ezüstíj miatt Nynaeve-nak hitetlenkedve ugyan, de mégis egy bizonyos név jutott az eszébe:

– Birgitte? – Birgitte sok száz hősi ének hősnője volt, és az ezüstíjat tartotta, mellyel sosem hibázta el célját. Birgitte, azon halott hősök egyike, akiket Valere Kürtje majd visszahív a sírból, hogy ők is részt vehessenek az Utolsó Csatában. – Hiszen ez lehetetlen! Ki vagy te?

– Nincs erre idő, asszony! El kell tűnnöd, mielőtt észrevesz! – Egy könnyed mozdulattal előhúzott egy ezüst nyílvesszőt a csípőjén lévő tegezből, a húrra fektette, majd a húrt hátrahúzta, egészen a füléig. A nyílvessző ezüsthegye pontosan Nynaeve szíve felé mutatott. – Menj!

Nynaeve menekült.

Nem egészen értette, hogy került ide, de Emondmezőn állt, a Zöldön, és a Borforrás Fogadót bámulta, a terméskő falakat, és a piros cserepeket. Szalmatetős házak vették körül a Zöldet, amelynek egyik oldalán a sziklaszirt alól előtörő Borforrás-patak folyt. A nap magasan járt itt az égen, pedig a Folyóköz igencsak nyugatra feküdt a sivatagtól. Bár az égen nem úszott egyetlen felhő sem, mégis mély árnyék borult a falura.

Csak egy pillanatnyi ideje maradt, hogy megkérdezze, vajon mire mentek a helybeliek nélküle. Ekkor azonban egy villámgyors mozgás keltette fel a figyelmét, ezüst villant, és egy nő tűnt fel Ailys Candwin takaros házacskájának sarka mögött, a Borforrás-patak túlsó oldalán. Birgitte.

Nynaeve nem habozott. Átrohant a gyalogosok számára épített, egyik hídon, át a keskeny, tajtékzó patak fölött.

– Gyere ide vissza! – kiáltotta. – Gyere vissza, és válaszolj a kérdéseimre! Ki volt az ott az előbb? Gyere ide, vagy ellátom a bajod, te hősnő! Úgy elverlek, hogy azt hiszed, épp most ért véget egy kaland!

Elérte Ailys házának a sarkát, miközben már alig várta, hogy megpillanthassa Birgittét. Arra azonban cseppet sem számított, hogy egy sötét zubbonyos férfi jön vele szemben, alig százlépésnyire, a földes országúton. Nynaeve-nak elakadt a lélegzete. Lan. Nem, de az arcvonásai, a szeme nagyon hasonlított Lanra. A férfi megtorpant, felemelte az íját, és kilőtte a nyílvesszőt. Nynaeve-ra célzott. A nő sikoltva oldalt vetette magát, és teljes erővel megpróbált felébredni.

Elayne felugrott, de olyan hevesen, hogy széke hátrazuhant, amikor Nynaeve felsikoltott, és tágra meredt szemmel felült az ágyon.

– Mi történt, Nynaeve? Mi az?

Nynaeve megborzongott.

– Úgy nézett ki, mint Lan! Olyan volt, mint Lan, és megpróbált megölni! – Remegő kezét bal karjára szorította, ahol vér folyt a válla alatt pár ujjnyira lévő sebből. – Ha nem ugrottam volna el, a nyíl pont a szívembe talál!

Elayne leült az ágy peremére, és megvizsgálta a vágást.

– Ez nem is olyan szörnyű. Kimosom a sebet, és bekötöm – azt kívánta, bárcsak képes lenne az Egyetlen Hatalom segítségével Gyógyítani. Viszont most mindent elronthatna, ha a kellő előkészületek és gyakorlás nélkül, csak úgy vaktában próbálna Gyógyítani. A seb tényleg nem volt sokkal mélyebb egy karcolásnál. Eltekintve persze még attól, hogy Elayne feje még mindig zúgott. Mintha csak remegő kocsonyával töltötték volna meg koponyáját.

– Biztos, hogy nem Lan volt! Nyugodj meg! Bárki is volt az, Lan nem lehetett.

– Tudom én azt! – felelte Nynaeve dühösen. Aztán a dühtől fuldokolva beszámolt mindarról, amit átélt az Álmok Világában. Még csak abban sem volt biztos, hogy Emondmezőn ugyanaz a férfi lőtt rá, akit a pusztában látott. Hiszen már Birgitte is eléggé hihetetlen volt.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Elayne. – Birgitte?

Nynaeve felsóhajtott.

– Csupán egyetlen dologban lehetek biztos, abban, hogy nem találtam meg Egwene-t. Meg abban, hogy ma éjszaka már nem megyek vissza oda – öklével a csípőjére vágott. – Hol lehet? Mi történt vele? Ha ő is találkozott ezzel az íjásszal... Ó, a Fényre!

Elayne-nek gondolkoznia kellett egy kicsit. Annyira álmos volt, hogy gondolatai szanaszét széledtek.

– Azt mondta, lehet, hogy nem lesz ott, ha majd találkozni akarunk, ahogy azt megbeszéltük. Talán ezért tűnt el olyan gyorsan. Egy olyan okból, amit ő... úgy értem... – hát, ennek nem volt túl sok értelme, mert nem tudta elmondani, mit is akar.

– Hát, remélem – válaszolta Nynaeve kimerülve. Amikor Elayne-re nézett, így folytatta: – Legjobb, ha most lefekszel. Úgy nézel ki, mint aki rögtön összeesik.

Elayne hálásan hagyta, hogy Nynaeve kisegítse ruháiból. Arra még gondolt, hogy társnője kezét gyorsan be kellene kötni, ám ettől eltekintve már csak a hívogatóan puha ággyal tudott törődni. Reggel lehet, hogy a szoba már nem fog ilyen vadul körözni az ágy körül. Alig ért a fejével a párnához, már el is aludt.

Reggel arra ébredt, hogy meg akar halni.

A nap éppen csak felbukkant a látóhatár fölé, és Elaynen kívül senki sem tartózkodott az ivóban. Homlokát kezével megtámasztva könyökölt az asztalon, és azt a csészét bámulta, amit Nynaeve odarakott elé, amikor elment, hogy megkeresse a gazdasszonyt. Amikor levegőt vett, belélegezte a csésze tartalmának szagát, és ettől majdnem begörcsölt az orra. A feje pedig mintha... egyszerűen leírhatatlan! Ha valaki most felajánlotta volna neki, hogy levágja a fejét, akkor hálásan elfogadja ezt az ajánlatot.

– Jól van?

Thom hangját meghallva összerezzent, és éppen csak, hogy el tudott nyomni egy halk nyöszörgést.

– Jól vagyok, köszönöm! – Amikor megszólalt, majdnem felrobbant a feje. A férfi bizonytalanul simogatta bajuszát.

– Tegnap este csodálatos dolgokat mesélt, Thom! Már amennyire emlékszem – hangjában enyhe bűntudattal nevetni kezdett. – Attól félek azonban, nem emlékszem igazán sok mindenre azon kívül, hogy ott ültem, és hallgattam. Valószínűleg romlott almalekvárt ehettem – csak nem fogja beismerni, hogy túl sokat ivott! Hogy mennyit, azt maga sem tudta. Ugyanígy nem vallhatta be, hogy bolondot csinált saját magából a férfi szobájában. Na, azt még kevésbé. Úgy tűnt, a mutatványos hisz neki, mert megkönnyebbülés látszott arcán, amikor leült mellé.

Nynaeve jelent meg mellettük, és átadott a lánynak egy nedves törülközőt, mielőtt maga is leült volna. Az irtózatosan büdös csészét is közelebb tolta Elayne-hez. A lány hálás arckifejezéssel a homlokára szorította a törülközőt.

– Látta bármelyikőtök is ma reggel Sandar mestert? – kérdezte az idősebbik nő.

– Hát, nem aludt a szobánkban, az biztos – válaszolta Thom. – Ezért tulajdonképpen hálásnak kellene lennem, ha meggondoljuk, mekkora ágyat is kaptunk.

Mintha csak a nevét hallotta volna, ebben a pillanatban Juilin lépett be a főbejáraton. Arca kimerültnek látszott, és egyébként mindig vasalt kabátja is igencsak meggyűrődött. Bal szeme alatt jókora kék folt éktelenkedett, és rövidre vágott, fekete haján, amelyet általában mindig simára fésülve viselt, látszott, hogy csupán ujjaival igazgatta meg. Ennek ellenére nevetett, amikor letelepedett hozzájuk.

– Annyi ebben a városban a tolvaj, mint sekély vízben a potyka! Szerencsére szívesen beszélnek, ha meghívják őket egy korsóra. Két olyan férfival is beszéltem, akik azt állították, hogy láttak egy nőt, akinek a bal füle fölött fehér hajtincs lóg. Azt hiszem, kettőjük közül az egyik megbízható forrás.

– Akkor tehát itt vannak – jelentette ki Elayne, ám Nynaeve csak a fejét csóválta.

– Talán. Nem csak egyetlen asszonynak van fehér tincs a hajában.

– A fickó nem tudta megmondani, hány éves lehetett a nő – jelentette ki Juilin, majd száját eltakarva ásított. – Kortalannak látszott. Ezt mesélte a fickó. Még tréfálkozni is kezdett, hogy talán egy aes sedai-t látott.

– Túl gyorsan látott hozzá – válaszolta Nynaeve, enyhe idegességgel a hangjában. – Nem segít rajtunk, ha felhívja ránk ellenségeink figyelmét.

Juilin képe bíborvörös lett.

– Hiszen óvatos vagyok. Cseppet sem vágyom arra, hogy Liandrin újra a karmai közé kapjon. Nem szoktam kérdezősködni, csak beszélgetek. Néha azokról a nőkről mesélek, akiket valamikor ismertem. Amikor szóba hoztam az ősz hajtincset, két férfi is ráharapott. Egyikük sem gondolta, hogy többről lenne szó, mint hogy beszélgettünk kicsit egy korsó olcsó sör mellett. Ma este talán egy másik is belefut a hálómba, csakhogy ezúttal egy törékenynek tűnő, feltűnően nagy, kék szemű, cairhieni asszonyról fogok beszélni – a leírás Temaile Kinderode-ra illett. – Egészen lassan megkerülöm azokat a helyeket, ahol látták őket, míg nem tudom, hol is lehetnek. Meg fogom találni őket.

– Vagy én találom meg őket – Thom kijelentése úgy hangzott, mint aki biztos abban, hogy ő lesz a gyorsabb. – Nem hinném, hogy tolvajokkal töltik az idejüket, valószínűbb, hogy ehelyett a politikával és a nemesek ügyeivel foglalkoznak. A város valamelyik nagyura valamilyen szokatlan dologra ragadtatja magát, és ezzel odavisz hozzájuk.

A két férfi összenézett. Elayne arra számított, hogy bármelyik pillanatban birokra kelnek. Férfiak! Először Juilin és Domon, most meg Juilin és Thom! Valószínűleg a végén még Thom is összeverekszik Domonnal. Férfiak! Erre mást nem is lehetett mondani, de még ezt sem mondta ki hangosan.

– Lehet, hogy Elayne meg én jutunk célba anélkül, hogy bármelyikükre is szükségünk lenne – jelentette ki Nynaeve szárazon. – Még ma kutatni kezdünk – pillantása Elayne felé rebbent. – Én legalábbis. Elayne-nek talán még pihennie kell kicsikét, hogy kiheverje... az utazás fáradalmait.

Elayne óvatosan az asztalra fektette a kendőt, és két kézzel megmarkolta a csészét. A sűrű, szürkészöld folyadék íze még a szagánál is undorítóbb volt. Borzongva kényszerítette magát, hogy megigya az egészet. Amikor a lé elérte a gyomrát, úgy érezte magát, mintha egy, az erős szélben csattogó köpönyeg lenne.

– Két szempár többet lát, mint egy – válaszolta Nynaeve-nak, és keményen lecsapta az üres csészét az asztalra.

– Száz szempár még annál is többet – szólt közbe Juilin gyorsan. – És ha ez az illiani angolna valóban kiküldi az embereit, akkor tényleg annyi dolgozik nekünk, beleértve a rablókat, meg a zsebtolvajokat.

– Én... vagyis mi majd megtaláljuk önöknek ezeket a nőket, ha egyáltalán meg lehet őket találni. Semmi szükség arra, hogy kijöjjenek a fogadóból – mondta Thom. – Ez a város olyan, mint egy veszélyes ragadozó, még Liandrin nélkül is.

– Ezenkívül – tette hozzá Juilin – ők ismerik önöket. Ismerik az arcukat. Sokkal jobb, ha itt maradnak az ivóban, hogy elkerüljék a feltűnést.

Elayne döbbenten nézte a férfiakat. Egy pillanattal ezelőtt még itt acsarkodtak, mint kutya a macskára, most meg elkezdtek egy gyékényen árulni. Igaza volt Nynaeve-nak, hogy még gondjaik lesznek velük.

Nem, Andor leányörököse nem fog elbújni Juilin Sandar és Thom Merrilin mester háta mögött. Szóra nyitotta a száját, hogy jól kiossza őket, ám először Nynaeve jutott szóhoz.

– Igazuk van – jelentette ki nyugodtan. Elayne hitetlenkedve pillantott rá. Thom és Juilin is meglepettnek látszott, bár szinte azonnal elégedettség ült ki az arcukra. – Tényleg ismernek minket – folytatta Nynaeve –, de erre a gondra ma reggel megtaláltam az orvosságot, azt hiszem. Ó, már itt is jön Rendra asszony a reggelinkkel!

Thom és Juilin aggódó arccal nézett össze, de semmit sem mondhattak, mivel mellettük állt már a fátyla mögül mosolygó gazdasszony.

– Mi a helyzet azzal, amit reggel kértem? – kérdezte Nynaeve, amikor a nő letett elé egy tál mézes zabkását.

– Ó, igen. Nem lesz semmi gond azzal, hogy találjunk megfelelő ruhákat. Ami pedig a hajukat illeti, önnek olyan gyönyörű, hosszú a haja, azt egy pillanat alatt megcsináljuk – a fogadósnő végigsimította saját, aranyszínű hajfonatait.

Thom és Juilin arckifejezését látva, Elayne majdnem kacagásban tört ki. A férfiak talán készen álltak arra, hogy vadul vitatkozzanak, de egyszerűen nem tudtak mit kezdeni azzal, ha semmibe vették őket. Már nem is fájt annyira a feje. Úgy tűnt, hatni kezdett Nynaeve rossz ízű kotyvaléka. Eközben Nynaeve és Rendra a költségekről, a szabásmintáról és az anyagokról beszélt – Rendra olyan ruhákat akart nekik szerezni, amelyek olyanok voltak, mint az ő saját, testhez álló öltözéke. A gazdasszony ma világoszöld ruhát viselt. Nynaeve kezdetben ellenkezett, de aztán meginogni látszott. Elayne belekóstolt a zabkásába, hogy eltüntesse szájából a lötty ízét. A második falat után rájött, hogy rettentően éhes.

Az egész tervben azonban még rejlett egy apróság, amelyről egyikük sem beszélt. Erről még Thom és Juilin sem tudott. Ha a Fekete ajah Tanchicóba jött, akkor itt kellett lennie valaminek, ami veszélyt jelenthet Randre. Valami, amit saját erejét felhasználva köthetné gúzsba a fiút. Nem lesz elég megtalálni Liandrint meg a többieket. Azt is ki kell deríteniük, hogy azok miért jöttek ide. Ettől a gondolattól egy csapásra elment Elayne étvágya.

Negyvenedik fejezet

A trallokvadász

A kora reggeli zápor cseppjei le-lecsurrantak az almafák leveleiről, és egy bíborszínű pintyőke ugrándozott az ágon, ahol már nőtt az apró gyümölcs. Idén azonban nem fogják betakarítani. A nap már magasan járt, ám vastag, szürke felhők mögé bújt. Perrin keresztbetett lábbal ült a földön, és öntudatlanul végighúzta ujját íjának húrján; a szorosan meghúzott, viaszolt húr hajlamos volt meglazulni nedves időben. A vihar, amelyet Verin azért idézett elő, hogy el tudjanak rejtőzni a szökevényeket üldöző fehérköpenyek elől, még az aes sedai-t is meglepte, olyan heves lett. Hat nap telt el azóta, és még háromszor érkezett heves zápor az első után. A fiú a szöktetés éjszakája óta nem igazán gondolkozott, csupán sodródott az eseményekkel, és úgy cselekedett, ahogy a helyzet éppen megkívánta. Övébe tűzött fejszéjének nyele a derekába vágott, ám ő ezt észre sem vette.

Alacsony, füves halmok jelezték, hogy itt temették el az Aybara család sok nemzedékét. A faragott fejfák legöregebbje már repedezett, és alig állt. Majdnem háromszáz esztendő szállt el a felszántatlan földtől alig megkülönböztethető sírok felett. Perrint nem is ezek a sírok dúlták fel, hanem azok a halmok, amelyeket az eső már elsimított, de még alig nőtt rajtuk fű. Az Aybarák sok nemzedékét temették már el itt, de tizennégy embert egyszerre még soha. Neain néni Carlin bácsi régebbi sírja felett feküdt, mellettük a két gyermekük. Ealsin, a nagy-nagynénje egy sorban Eward bácsival és Magde nénivel, meg három gyerekükkel, ugyanebben a hosszú sorban nyugodott anyja és apja. Meg Adora, Deselle és a kis Paet. Kopár, nedves földkupacok hosszú sora, amelyek még mindig kilátszottak a fű közül. Perrin megszámolta a tegezében maradt nyilakat. Tizenhét volt benne. Túl sok megrongálódott, csak az acélhegyért volt érdemes őket összegyűjteni. Nem lesz ideje arra, hogy saját maga készítse el nyilait; nemsokára fel kell keresnie a nyílkészítőt Emondmezőn. Buel Dawtry jó nyilakat tudott készíteni, még jobbakat, mint Tam.

Háta mögött enyhe neszezést hallott, mire beleszippantott a levegőbe.

– Mi az, Dannil? – kérdezte, anélkül, hogy hátranézett volna.

A megszólított egy pillanatra döbbenten hátrahőkölt, mielőtt válaszolt:

– Megérkezett az úrhölgy, Perrin – még egyikük sem szokott hozzá, hogy Perrin már azelőtt felismeri őket, hogy rájuk pillantana, akár a sötétben is, Perrin azonban már nem törődött vele, hogy ezt furcsának találják, vagy sem.

Szemöldökét ráncolva hátranézett. Dannil soványabbnak tűnt, mint korábban; a tanyasiak mostanában többnyire naponta csak egyszer étkeztek, az élelem pedig pazar vagy szegényes egyaránt lehetett, attól függően, hogy milyennek bizonyult aznap a vadászszerencséjük. Általában azonban szegényesre sikeredett.

– Milyen úrhölgy?

– Hát Faile úrhölgy. És Luc nagyúr is. Emondmezőről érkeztek.

Perrin lazán felemelkedett, és olyan hatalmas lépésekkel indult el, hogy Dannilnak futnia kellett a sarkában. A fiú megpróbált nem nézni a házuk irányába. Az elszenesedett gerendák és kormos kémények jelentették az otthont, ahol felnőtt. Inkább a házhoz legközelebb eső fákat figyelte, melyeken őrök ültek. Miután a tanya közel feküdt a Vízierdőhöz, rengeteg magas tölgy és bürök állt itt, meg kőris és babér. A fák koronája jól elrejtette a fiúkat – a terepszínű ruha is ezt szolgálta –, így még neki is okozott némi nehézséget, hogy meglássa őket. Beszélnie kell majd a kijjebb őrködőkkel is – az lett volna a feladatuk, hogy biztosítsák: senki sem jöhet közel anélkül, hogy észrevennék. Még Faile és ez a Luc sem.

Abban a bozótosban ütöttek tábort, ahol valaha Perrin azt játszotta, hogy kint él a vadonban. Sűrűn nőtt itt az aljnövényzet; itt feszítették ki az ágak közé a takarókat, hogy menedéket adjanak, és elszórtan apró tábortüzeket gyújtottak közöttük. Az ágakról itt is csepegett a víz. A körülbelül ötven táborlakó, mindannyian fiatalemberek, nem borotválkoztak, vagy azért, mert Perrint próbálták utánozni, vagy mert kellemetlennek tartották, hogy hideg vizet kell használniuk. Jó vadásznak bizonyultak – a fiú hazaküldte azokat, akik nem tudtak célozni –, de ahhoz még nem szoktak hozzá, hogy egy-két éjszakánál többet a szabadban töltsenek. És persze ahhoz a feladathoz sem, amit Perrin adni akart nekik.

Most Faile és Luc előtt álltak ásítozva, és csupán négyen-öten tartották íjaikat a kezükben. A többi íjat a fekvőhelyeken hagyták, ahogyan a legtöbben a tegezeket is. Luc önfeledten babrálta magas, fekete csődörének kantárját, a piros kabátban egész testtartása gőgöt sugallt, hideg, kék szeme nem vett tudomást a körülötte lévőkről. A fickó hideg és tartózkodó szaga erősen kiérződött a többieké közül, majdnem olyannak tűnt, mintha semmi közös nem volna benne a többiekkel, még ember volta sem.

Faile mosolyogva Perrin elé sietett, közben szűk, szürke selyem nadrágszoknyája súrlódó hangot adott. Édes gyógynövényszappan illata áradt belőle, amibe belevegyült megszokott szaga is.

– Luhhan mester azt mondta, talán itt találunk!

A fiú meg akarta kérdezni, mit keresnek itt, ehelyett azonban most átkarolta a lányt, és belesuttogta a hajába:

– Jó, hogy újra látlak. Hiányoztál.

Faile hátratolta a fiút, és szemügyre vette az arcát.

– Fáradtnak látszol.

A fiú nem törődött ezzel, nem volt ideje arra, hogy elfáradjon.

– Mindenkit biztonságban eljuttattál Emondmezőre?

– A Borforrás Fogadóban vannak – a lány hirtelen elvigyorodott. – Al'Vere mester talált egy régi alabárdot, és azt mondja, hogy ha a fehérköpenyek vissza akarják vinni a foglyokat, csak az ő testén keresztül juthatnak el hozzájuk. Mindenki a faluban van, Perrin. Verin, Alanna és az őrzőik is. Természetesen álnéven. Meg Loial. Az ogier kétségkívül hatalmas szenzációnak bizonyult. Még nagyobbnak, mint Bain és Chiad – a lány arcáról eltűnt a mosoly, és gondterhelt arckifejezésnek adta át a helyét. – Loial megkért, adjak neked át egy üzenetet. Alanna kétszer szó nélkül eltűnt, egyszer teljesen egyedül. Loial azt mondja, Ihvon is meglepődött, amikor megtudta. Loial figyelmeztetett, hogy másnak ezt ne említsem – egy pillanatig a fiú arcát figyelte. – Mit jelent ez, Perrin?

– Talán semmit. Csak annyit, hogy nem bízhatok benne tökéletesen. Verin is figyelmeztetett, hogy legyek Alannával óvatos, na de vajon Verinben bízhatok? Azt mondod, Bain és Chiad Emondmezőn vannak? Akkor ez azt jelenti, hogy ő is tud róluk – Luc felé biccentett. Néhány férfi a nagyúr előtt állva kérdéseket tett fel neki, mire ő leereszkedően mosolyogva válaszolt.

– Velünk jöttek – mondta a lány lassan. – Most éppen körülnéznek a táborotok környékén. Nem hiszem, hogy túlzottan jó vélemény alakult ki bennük az őreitekről. Perrin, miért nem akarod, hogy Luc tudjon az aielekről?

– Sok mindenkivel beszélgettem, akiknek leégették a házát – Luc túl messze állt ahhoz, hogy hallgatózhasson, de azért a fiú lehalkította a hangját. – Ha Flann Lewin tanyáját is beleszámítjuk, akkor Luc öt háznál járt, épp aznap vagy előző nap, amikor a tanyát megtámadták.

– Perrin, ez a fickó valóban gőgös és ostoba – úgy hallom, elhintette, hogy az egyik határvidéki trón várományosa, hiszen abból, amit nekünk elmondott, kiderült, hogy Murandyból származik –, de azt nem hiheted el komolyan, hogy árnybarát. Adott néhány remek tanácsot Emondmezőn. Amikor azt mondtam, hogy mindenki ott van, az valóban mindenkit jelentett – a lány csodálkozva csóválta meg a fejét. – Emberek százai érkeztek északról és délről, minden irányból, csirkéikkel, birkáikkal, és mind Aranyszemű Perrin figyelmeztetésére hivatkozott. A te kis falud arra készül, hogy ha kell, akár meg is védi magát, és Luc mindenhová elment az utóbbi pár napban.

– Milyen Perrin? – grimaszolt a fiú. Majd témát váltott zavarában: – Délről is? De hiszen mi ennél délebbre, ahol most táborozunk, nem jutottunk. Egyetlen gazdával sem beszéltem egy mérföldnyinél messzebbre a Borforrás alatt.

Faile nevetve megrángatta Perrin szakállát.

– A hírek gyorsan terjednek, kedves tábornokom! Szerintem az emberek fele arra vár, hogy hadsereggé szervezd őket, és üldözőbe vegyétek a trallokokat, és visszakergessétek őket a Fertőbe. Legendák említik majd a Folyóközt az elkövetkezendő ezer évben. Aranyszemű Perrint, a trallokvadászt.

– A Fényre! – mormogta a fiú.

Trallokvadász. Eddig még semmi nem történt, ami erre utalhatott volna. Két nappal Luhhan asszony és a többiek kiszabadítása után, amikor Verin és Tomas elváltak tőlük, ő és a tizenöt folyóközi legény, aki akkor kísérte, egy leégetett tanya még mindig füstölgő romjaira bukkantak. Miután kiástak a hamu közül mindent, amit találtak, Gaul nyomkövetése és az ő szaglása révén elég könnyen követni tudták a trallokokat. A fenevadak bűze még nem oszlott szét, legalábbis az ő orra elől nem. A fiúk egy része kissé elbizonytalanodott, amikor rájöttek, hogy Perrin komolyan gondolta, amikor trallokvadászatról beszélt. A fiú tartott tőle, ha túl messzire kell menniük, akkor kísérete némelyik tagja meg fog szökni, amikor nem néznek oda, ám a szag mindössze egy hárommérföldnyire fekvő bozótosba vezetett. A trallokok nem bajlódtak azzal, hogy őröket állítsanak – nem felügyelte őket Myrddraal, aki ellensúlyozhatta volna lustaságukat –, így a folyóköziek csendben odalopózhattak. Harminckét trallok pusztult el, csak üvöltésre maradt idejük, arra nem, hogy fegyvereiket is felemeljék. Dannil és Ban, meg a többiek már ünnepelni akarták hatalmas győzelmüket – míg rá nem jöttek, mi fő a trallokok nagy vaskondérjában. Ekkor a legtöbben kiadták az aznap megevett ételt, és többen zokogni kezdtek. Perrin maga ásta meg a sírt. Csak egyet, hiszen nem lehetett elkülöníteni az egyes testrészeket. Belül hideget érzett, és ha nem így lett volna, el sem tudta képzelni, bírná-e egyáltalán.

A következő nap délutánján már senki sem tiltakozott, amikor Perrin újabb bűzt szimatolt, bár néhányan morogva találgatták, ugyan milyen nyomot követnek, egészen addig, míg Gaul emberhez túlságosan nagy csizma- meg patanyomokra lelt. A Vízierdő közelében egy másik bozótosban negyvenegy trallokra és egy Enyészre bukkantak. Itt már őrszemeket is állítottak, bár többségük elaludt. De az sem számított volna, ha ébren vannak. Gaul árnyékként suhanva a fák között, mindet megölte, és ekkorra a folyóköziek létszáma is csaknem harmincra duzzadt. Azok, akik maguk nem látták a kondért, már hallottak róla. Üvöltve nyilazták le a trallokokat, elégedett csatakiáltásuk olyan bosszúszomjas volt, mint a trallokok torokhangjai. A fekete ruhás Myrddraal pusztult el utoljára, úgy nézett ki a rengeteg belefúródó nyílvesszőtől, mint egy sün. Senki sem húzta ki belőle a nyilát, még akkor sem, amikor végül abbahagyta a vergődést.

Aznap éjjel érkezett a második eső, órákon át zuhogott. Az eget fekete fellegek borították, és villám cikázott. Perrin azóta nem fogott trallokszagot, a nyomokat pedig elmosta az eső. Idejük nagyobbik részét azzal töltötték, hogy elkerüljék a fehérköpenyek járőreit, amelyek most mindenütt nagyobb létszámban járkáltak, mint azelőtt. A gazdák, akikkel Perrin beszélt, mind azt állították, hogy a járőröket sokkal jobban érdekli, hogy újra elfoghassák szökevényeiket, és azok kiszabadítóit, mint hogy trallokokat keressenek.

Mostanra már elég sokan összegyűltek Luc körül. A magas férfi vöröses hajával kitűnt a sötétebb hajú többiek közül. Úgy látszott, mintha beszélne, a folyóköziek pedig hallgatták. És bólogattak.

– Hallgassuk meg, hogy mi mondanivalója van – javasolta Perrin.

A folyóköziek csak egy kis ösztökélés hatására engedtek utat Faile-nak és a fiúnak. Mindannyian feszülten hallgatták a piros kabátos uraságot, aki éppen mondandója közepén tartott.

– ...szóval a falu most már valóban biztonságos. Rengeteg ember gyűlt ott össze, hogy megvédje. Azt kell mondanom, élvezem, hogy végre tető alatt aludhatok. Al'Vere asszony a fogadóban ízletes ételt készít. A kenyerénél jobbat még életemben nem ettem. Valóban semmi sem ér fel a frissen sült kenyér és az imént köpült vaj ízével, meg azzal, ha valaki egy pohár jófajta borral vagy al'Vere mester barnasörével a kezében felteheti valahová a lábát este.

– Luc nagyúr szerint Emondmezőre kellene mennünk, Perrin – mondta Kenley Ahan, és koszos kezefejével megvakarta vörös orrát. Nem ő volt az egyetlen, aki nem tudott annyiszor mosakodni, ahányszor szeretett volna, és nem az első, aki megfázott útközben.

Luc Perrinre mosolyodott, olyanformán, ahogy egy kutyára szokott az ember, akitől valami trükköt vár.

– A falu valóban biztonságos, de mindig szükség van újabb erős harcosokra.

– Mi trallokokra vadászunk – jelentette ki Perrin hűvösen. – Még nem hagyta ott mindenki a tanyáját, így minden banda, amit megtalálunk és elpusztítunk, újabb tanyákat menthet meg a pusztulástól, és újabb embereknek ad esélyt, hogy biztonságba érjenek.

Wil al'Seen kurtán felkacagott. Most nem volt jóképű, vörös, duzzadt orrával, meg mocskos, hatnapos szakállával.

– Már napok óta nem is szagoltunk trallokokat! Légy őszinte, Perrin! Lehet, hogy már mind meg is öltük őket! – körülöttük egyetértően mormogtak.

– Én nem akarok viszályt okozni – tárta szét karját Luc mentegetőzőn. – Semmi kétség, hogy óriási eredményeket értetek el azokon kívül is, amelyekről hallottunk. Gondolom, több száz trallokkal végeztetek. Könnyen lehet, hogy ezzel mindet kiirtottátok innen, a Folyóközből. És állíthatom, Emondmező igazi hősökként fogad majd benneteket. Ez igaz Őrdomb környékén lakókra is. Lovasdiak is vannak itt? – Wil bólintott, mire Luc leereszkedően vállon veregette. – Hősként fognak tisztelni, semmi kétség!

– Aki akar, hazamehet – jelentette ki Perrin színtelen hangon. Faile figyelmeztetően összeráncolta a szemöldökét, jelezve, nem így kell tábornokká válni. Ő azonban senkit sem akart maga mellett tudni, aki nem saját jószántából marad ott. Nem törekedett ő tábornoki szerepre, ami azt illeti. – Én magam úgy gondolom, a feladatunkat még nem teljesítettük, de rajtatok múlik.

Senki sem vitatkozott, bár úgy tűnt, Wil mindjárt közbeszól, a többi húsz ember azonban inkább a csizmájára tapadó avart tanulmányozta.

– Nos – jegyezte meg Luc mintegy mellékesen –, ha egyszer nincsenek trallokok, akikre vadászni lehetne, akkor talán a fehérköpenyekre kellene figyelnetek. Egyáltalán nincsenek elragadtatva attól, hogy ti, folyóköziek, készek vagytok megvédeni magatokat. És úgy tudom, titeket mint törvényen kívülieket fel is akarnak lógatni, amiért elszöktettétek a foglyaikat.

A folyóköziek többsége aggodalmas pillantásokat váltott egymással.

Ekkor vágott át a tömegen Gaul, akit Bain és Chiad követett. Nem mintha az aieleknek valóban helyet kellett volna csinálniuk; amikor az emberek észrevették őket, maguktól is félreálltak. Luc elgondolkodva Gaulra nézett, szemmel láthatóan elégedetlen volt. Az aiel mereven, kőarccal viszonozta pillantását. Wil, Dannil és a többiek képe felragyogott, amikor meglátták a jövevényeket; a legtöbben még mindig biztosak voltak benne, hogy rajtuk kívül több százan rejtőznek a bokrok között és az erdőben. Sosem kérdezték meg, vajon a többiek miért nem mutatkoznak, Perrin pedig nem feszegette a kérdést. Ha azt hiszik, hogy bármikor néhány száz aiel siethet a segítségükre, és ettől bátrabbak lesznek, hát hadd higgyenek benne!

– Mit találtál? – kérdezte Perrin. Gaul már két napja kutatott a környéken, és legalább olyan gyorsan futott, mint egy lovas, de annál többet látott.

– Trallokokat – felelte az aiel, olyan nyugodtan, mintha birkákról tenne jelentést. – Ezen a találóan elnevezett Vízierdőn át délre haladnak. Csupán harmincan vannak, és azt hiszem, az erdő szélén akarnak letáborozni, és ma éjjel fognak lecsapni. Délen még mindig laknak – Gaul hirtelen, farkasszerűen elvigyorodott. – Nem láttak meg, úgyhogy senki sem fogja figyelmeztetni őket.

Chiad közelebb hajolt Bainhez.

– Egy Kőkutyához képest elég jól mozog – suttogta lándzsanővére fülébe olyan hangosan, hogy mindenki jól hallhassa. – Alig csap nagyobb zajt egy bölénynél.

– Nos, Wil? – kérdezte Perrin. – Vissza akarsz menni Emondmezőre? Ott megborotválkozhatsz, és talán találsz egy csókolnivaló lányt is, mialatt ezek a trallokok megvacsoráznak.

Wil elvörösödött.

– Oda megyek ma éjjel, ahová te, Aybara! – jelentette ki elszántan.

– Senki sem akar hazamenni, amíg trallokok vannak a közelben, Perrin – tette hozzá Kenley.

Perrin körülnézett, de csak helyeslésre talált.

– És ön, Luc? Örülnénk, ha elkísérne bennünket egy nagyúr, a Kürt egyik vadásza. Most megmutathatja, hogy is kell csinálni!

Luc lassan elmosolyodott, ám a kőarcát hasadékként kettészelő mosoly hideg, kék szemének a közelébe sem ért.

– Sajnálom, de Emondmező védelménél van rám szükség. Gondoskodnom kell a falváról, ha esetleg harmincnál több trallok érkezne oda. Vagy esetleg a Fény Gyermekei. Faile úrnőm? – A lány felé nyújtotta a kezét, hogy nyeregbe segítse, Faile azonban a fejét rázta.

– Perrinnel maradok, Luc úr.

– Milyen kár – mormogta a férfi, és megvonta a vállát, mintha azt akarná mondani, nem érdemes vitatkozni a női ízléssel. Felhúzta farkasfej hímzéses kesztyűit, majd könnyedén fellendült csődörére. – Akkor sok szerencsét, Aranyszemű uraság. Remélem, mindannyian szerencsések lesznek! – Faile felé egy fél biccentéssel látványosan megpördült lovával, és hirtelen ügetni kezdett, hogy az ott állóknak el kellett ugraniuk előle.

Faile olyan rosszallóan nézett Perrinre, hogy látszott, a fiú kap majd egy leckét viselkedésből, ha négyszemközt maradnak. A fiú várt, amíg el nem halt Luc lova patkójának kopogása, majd Gaulhoz fordult:

– A trallokok elébe kerülhetünk valahogyan? Hogy készenlétben állhassunk, mielőtt elérik a táborhelyüket?

– A távolság ezt lehetővé teszi, ha azonnal indulunk – felelte Gaul. – Egyenes vonalban, ráérősen haladnak. Egy Éjfutár is van velük. Könnyebb lesz meglepni őket, amikor alszanak, mintha ébren találnánk rájuk – az aiel úgy értette, a folyóközieknek könnyebb lesz így, hiszen önmaga egyáltalán nem félt a másik lehetőségtől sem.

A többiek némelyikén félelem szagát lehetett érezni, mégsem vetette fel senki, hogy ne lenne jó ötlet fényes nappal megtámadni egy Enyész vezette trallokhordát. Mihelyt Perrin kiadta a parancsot, tábort bontottak, kioltották a tüzeket, szétszórták a hamut, összegyűjtötték az edényeket, és rossz lovaik meg pónijaik hátára ültek. Amikor az őrök is visszaértek – Perrin emlékeztette magát, hogy beszélni akart velük –, majdnem hetvenen voltak. Elegen ahhoz, hogy harminc trallokra támadjanak. Most is Ban al'Seen és Dannil vezette az emberek felét – úgy tűnt, ily módon megelőzhetik a viszályt –, míg Billi al'Dai és Kenley, meg mások tíz-tízfős csapatok élére álltak. Wil is a vezetők között volt; végül is, általában nem bizonyult rossz fiúnak, legalábbis, amikor nem a lányokkal foglalkozott.

Faile közelebb irányította Fecskét Fürgéhez, majd az aielek vezetésével dél felé indultak.

– Te valójában egyáltalán nem bízol benne – jegyezte meg a lány. – Azt hiszed, árnybarát.

– Csak benned bízom, meg az íjamban és a fejszémben – felelte a fiú. A lány arca egyszerre tűnt szomorúnak és elégedettnek, mégis, ez volt az igazság.

Gaul négy órán át vezette őket dél felé, majd befordultak a Vízierdőbe. Az erdőben toronymagas tölgyek, fenyők, meg bőrlevelűek nőttek. Sűrű babérfákat, kerek olajfákat, kövér tetejű kőrisfákat és édesbogyót meg feketefűzt is láttak, amelyek alatt sűrűn nőtt az aljnövényzet. Ezernyi mókus ugrándozott az ágak között, mindenfelé rigók, pintyőkék meg vörösbegyek csicseregtek. Perrin őzek és nyulak szagát is érezte, meg rókákét is. Piciny patakok csordogáltak, amelyek medencéket és tavakat tápláltak mindenfelé az erdőben, amely gyakran árnyas volt, de azért tisztások is akadtak benne, tíz lépés átmérőjűtől egészen az ötvenig. A talaj felázott, hiszen az utóbbi napokban sok esőt kapott, a lovak patái alatt cuppogott a föld, ahogy haladtak.

Épp egy fűzfákkal körülvett tó, meg egy lépésnyi széles patak között jártak, talán kétmérföldnyire az erdő mélyén, amikor Gaul megállt. Ide fognak érkezni a trallokok, ha folytatják megkezdett útjukat. A három aiel eltűnt a fák között, hogy erről meggyőződjenek, és hogy jelezhessék az ellenség közeledtét.

Perrin Faile-ra és néhány legényre bízta a lovakat, majd a többieket szűk oszlopba állította fel körben, hogy a trallokok majd ebbe a harapófogóba sétáljanak be. Miután meggyőződött róla, hogy valamennyien jól elrejtőztek, és eltervezte, mit fog tenni, ő maga a harapófogó aljába, egy tölgy mögé rejtőzött, amelynek törzse szélesebb volt az ő magasságánál is.

Kilazította a fejszét tartó övet, majd egy nyíllal az íjon, várakozni kezdett. Enyhe szellő fújt az arcába, majd elhalt. Meg kell éreznie a trallokszagot, mielőtt még ideérnek. Őt fogják a fenevadak először elérni. Ismét megérintette fejszéjét, és várt. Percek teltek el. Majd egy óra, és még annál is több. Mikor bukkannak már fel az árnyfattyak? Ha még sokáig késlekednek, akkor ebben a nedves levegőben húrt kell cserélni az íjakon.

A madarak hirtelen eltűntek, és a mókusok elhallgattak. Perrin mélyet lélegzett, majd elkomorult. Semmi sem történt. Ebben a szellőben biztosan meg kellett volna éreznie a trallokokat, ha egyszer az állatok is megérezték őket.

Ekkor egy megforduló szélroham orrfacsaró bűzt vágott az orrába, mintha valami évszázadok óta rothadna. Megperdült, és felordított:

– Mögöttünk vannak! Ide, hozzám! Folyóköziek, hozzám! – hátulról. A lovak. – Faile!

Üvöltések és sikoltások törtek elő a torkokból minden irányban, amelybe vonyítás és csatakiáltások vegyültek. Egy kosszarvakat viselő trallok ugrott a tisztásra, húszlépésnyire Perrintől, és felemelte görbe íját. A fiú felemelte saját fegyverét, és egyetlen rugalmas mozdulattal ellőtte nyilát, de már nyúlt is a következőért. A széles fejű vessző épp a szeme között találta el a fenevadat, amely felüvöltött, mielőtt elesett volna. A trallok kisebbfajta lándzsával felérő nyila viszont ekkor úgy találta el Perrin oldalát, mint a kalapácsütés.

A fiú felsikoltott, és összegörnyedt, elejtve íját és az épp előhúzott nyilat is. A fájdalom hullámokban rohanta meg, a hullámok pedig a fekete hegyű nyílvesszőből indultak ki; amikor Perrin levegőt vett, a nyíl megremegett, és minden újabb remegés új fájdalmat okozott.

Most két újabb trallok ugrott át halott társukon, az egyik farkaspofát, a másik kecskeszarvat viselt, még feleakkorával magasabbak voltak, mint Perrin, és kétszer olyan szélesek. Kettéválva, görbe karjukat a fejük fölé emelve a fiúra rohantak.

Perrin összeszorított foggal kényszerítette magát, hogy felálljon, majd letörte az oldalából kiálló, hüvelykujj vastagságú nyilat, előhúzta fejszéjét, és előrefutott, hogy fogadja a trallokokat. Csak homályosan érezte, hogy közben vonyító hangot ad. Akkora dühvel vonyított, hogy a szeme is belevörösödött. A fenevadak fölé magasodtak, könyökükön és vállukon a páncélból tüskék álltak ki, a fiú azonban vadul meglengette fejszéjét, mintha csak egy-egy fát akarna kivágni. Ezt Adoráért! Ezt Desselle-ért!

– Az anyámért! – üvöltötte. – A Fény égessen meg. Az anyámért!

Hirtelen ráébredt, hogy már csak a földön fekvő, véres torzókat kaszabolja. Morogva, az erőlködéstől és az oldalát maró fájdalomtól remegve, megálljt parancsolt magának. Most már kevesebben üvöltöztek. Kevesebben sikoltoztak. Lehet, hogy rajta kívül senki sem maradt?

– Folyóköziek! Ide, hozzám!

– Folyóköziek! – kiáltott valaki, szemben a vizes fák túloldalán, majd egy másik hangot is hallott:

– Folyóköziek!

Kettő. Csak ketten válaszoltak.

– Faile! – kiáltotta. – Ó, a Fényre, Faile!

A fák között a fekete villanás már előbb jelezte a Myrddraal érkezését, és csak azután lehetett tisztán is kivenni, amint kígyószerű mozgással, mellén fekete páncélban, tintafekete, mozdulatlan köpenyében felé közeledik. Ahogy közel ért, futása lassú, tekergő, magabiztos mozgássá változott. A lény tisztában volt azzal, hogy Perrin megsebesült, tudta, hogy könnyű préda lesz. Az Enyész sápadt arca, szemnélküli tekintete félelemmel töltötte el a fiút.

– Faile? – ismételte a lény gúnyosan. Hangja úgy recsegett, mint az égő, elszáradt avar. – A te Faile-od íze remek volt!

Perrin üvöltve az Enyészre vetette magát. Első csapását visszaverte a fekete penge. És a másodikat is. Majd a harmadikat. A lény hernyószerűen fehér arca nem mozdult, mozgása azonban egy vipera gyorsaságával vetekedett, olyan volt, mint a villám. Perrin egy pillanatra visszaszorította ellenfelét. De csak egy pillanatra. Vér csorgott le tűzként égő oldalán. Nem tudott lépést tartani. És amikor ereje elfogy, akkor az a fekete kard megtalálja a szívét.

A fiú lába hirtelen bokáig a sárba süllyedt. A Myrddraal felemelte kardját – és egy lecsapó, másik kard félig lemetszette a lény fejét. A Myrddraal vakon csapkodva folytatta az útját előre, vergődött, mintha nem akarna elpusztulni, és még mindig a gyilkolás lehetőségét keresné.

Perrin elhátrált az Enyész útjából, figyelmét azonban már a férfira fordította, aki nyugodtan megtörölte kardját egy csomó levélben. Ihvon színjátszós köpenye lebegett a szélben.

– Alanna küldött, hogy megkeresselek. Majdnem elvétettem az irányt, olyan óvatosan haladtatok, de azért hetven ló hagy némi nyomot – a fekete, karcsú őrző olyan higgadt volt, mintha csak a pipáját akarná meggyújtani a kandallónál. – A trallokok nem voltak hozzá kötve... – kardjával a Myrddraal felé bökött; a lény már elesett, de még mindig csapkodott. – Elég kár, de ha összegyűjtöd az embereidet, akkor nem hiszem, hogy támadni mernek az Arcnélküli vezetése nélkül. Körülbelül százan lehetnek. Most már kevesebben. Kivéreztettétek őket – az őrző a legnagyobb lelki nyugalommal figyelni kezdte a fák közötti árnyékot, és csak a kezében tartott penge árulkodott arról, hogy valami különleges dolog történt.

Perrin egy pillanatig tátott szájjal, ámulva bámult. Alanna akart tőle valamit? És elküldte érte Ihvont? Pontosan úgy időzítve, hogy megmentse az életét. Összerázkódott, majd hangosan elkiáltotta magát:

– Folyóköziek, ide hozzám! A Fény szerelmére, gyertek ide, hozzám! Ide! Gyertek! Ide!

Addig kiabált, míg fel nem bukkantak az ismerős arcok, és az erdőből elő nem botorkáltak emberei. Legalább az arcok felére vér tapadt. Döbbent, rémült arcokat látott. Néhány férfi a többi társát támogatta, mások elveszítették íjaikat. Az aielek is megjöttek, látszólag sértetlenül – csak Gaul bicegett kissé.

– Nem azon az úton jöttek, amire számítottunk – az aiel férfi csak ennyit mondott. Hidegebb volt az éjjel, mint amire számítottunk. Több eső esett, mint amire számítottunk. Nagyjából így hangzott a szájából.

Hirtelen Faile is megjött a lovakkal. A lovak felével, de Fürge és Fecske is vele volt, és kilenc a tizenkét ember közül, akiket vele hagyott. Egyik orcáján karmolás látszott, de legalább élt. A fiú megpróbálta átölelni, ám a lány eltolta a karját, és dühösen mormogott valamit a letört nyílvesszőről, miközben gyengéden elhúzta a fiú kabátját a nyílvessző vastag szárától, hogy láthassa, hol fúródott az a húsba.

Perrin végignézett a körülötte gyülekező embereken. Többen már nem jöttek, és hiányolt néhány arcot. Kenley Ahant. Billi al'Dait. Teven Marwint. Kényszerítette magát, hogy sorra vegye a hiányzókat, hogy összeszámolja őket. Huszonheten. Huszonheten hiányoztak.

– Elhoztátok a sebesülteket? – kérdezte komoran. – Maradt kint valaki? – Faile keze megremegett. Arckifejezésében, ahogy a fiú sebét bámulta, az aggodalom és a düh keveredett. Joga volt arra, hogy dühös legyen. Perrinnek nem lett volna szabad belekevernie ebbe.

– Csak a halottak – válaszolta Ban al'Seen, olyan fakó hangon, mint amilyen az arca is volt.

Wil mintha olyan valamit nézett volna, amit más nem láthatott.

– Láttam Kenleyt – jelentette ki. – A feje egy tölgyfa ágáról lógott le, a többi része meg a fa lábánál feküdt. Jól láttam. Most már nem kell a megfázásával törődnie – tüsszentett, és döbbenten felhorkant.

Perrin felsóhajtott, majd magában káromkodni kezdett, mert a sóhajtás hatására olyan fájdalom hasított az oldalába, hogy össze kellett szorítania a fogát. Faile, kezében összehajtott, zöld- és aranymintás selyemsálját tartva, megpróbálta Perrin ingét kihúzni a nadrágjából. Bár a lány dacos arckifejezést vágott, a fiú mégis félretolta a kezét. Nincs idejük a sebekkel törődni.

– Lóra a sebesültekkel! – parancsolta, amikor a fájdalom enyhült annyira, hogy beszélni tudjon. – Ihvon, meg fognak támadni minket? – Az erdő gyanúsan csendesnek tűnt. – Ihvon!

Az őrző előbukkant, tüzes pillantású, sötétszürke heréltjét vezetve kantárszáron. Perrin megismételte kérdését.

– Talán. Talán nem. Ha csak rajtuk áll, a trallokok mindig a leggyengébb áldozattal végeznek. Ha nincs velük Félember, akkor inkább egy paraszt tanyájára csapnak le, és nem olyannal kötözködnek, aki nyilakat lő rájuk. Figyelj rá, hogy mindenki, aki még járni tud, íjat és nyilat tartson a kezében, még akkor is, ha nem tudja azt megfeszíteni. Ezt látva talán úgy döntenek, hogy túl sokba kerülne a mulatság.

Perrin megborzongott. Ha a trallokok támadnának, akkor ugyanolyan jól szórakoznának, mintha csak Napünnepkor táncolnának. Ihvontól és az aielektől eltekintve igazából senki sem tudott volna küzdeni. Még talán Faile, mert sötét szeme izzott a haragtól. Biztonságba kell vinnie a lányt.

Az őrző egyetlen sebesültnek sem ajánlotta fel a lovát, de ennek megvolt az értelme. Az állat aligha tűrne meg bárki mást is a hátán, és egy harcedzett csatamén, gazdájával a nyeregben, igencsak hatásosnak számít, ha a trallokok visszajönnek. Perrin megpróbálta felültetni Faile-t a nyeregbe, de a lány nem volt hajlandó.

– Azt mondtad, hogy a sebesültek szálljanak fel – jelentette ki lágy hangon. – Emlékszel még erre?

Bárhogy is ellenkezett Perrin, a lány ragaszkodott hozzá, hogy ő üljön Fürgére. Arra számított, hogy a többiek tiltakozni fognak, miután ilyen bajba keverte őket, de senki sem nyitotta ki a száját. Éppen elég lovuk volt ahhoz, hogy felüljenek azok, akik járni sem tudtak, és Perrin fogcsikorgatva állapította meg, hogy ő is közéjük tartozik. Végül hát lóra ült. A lovasok felének minden erejét megfeszítve kapaszkodnia kellett. A fiú egyenes háttal ült a nyeregben, és összeszorította fogait.

A gyalogszerrel botladozók, és a lovasok közül is néhányan, úgy markolták íjukat, mintha életük függene tőle. Perrinnél is íj volt, meg Faile-nál is, ám a fiú kételkedett abban, hogy a lány képes lenne akárcsak megfeszíteni egy folyóközi vadászíjat. Azonban csak az számított, hogy félelmetesnek látszódjanak. Csak a látvány menthette meg őket. A három aiel, akárcsak Ihvon, olyan volt, mint a lecsapni készülő korbács, ahogy előresiettek, lándzsáikat becsúsztatva a hátukon hordott tok nyílásaiba. Kezükben szaruíjaikat tartották. A többiek – akik közé Perrin is tartozott – viharvert bandának látszottak. Még csak nem is hasonlítottak arra a csapatra, amit olyan öntudatosan és büszkeséggel eltelt szívvel az erdőbe vezetett. A látvány azonban megfelelt a valóságnak. Egy jó mérföldet haladtak át a bozótoson úgy, hogy a szellő végig a trallokok bűzét hozta felé, az osonó, meglapuló trallokok szagát. Aztán eloszlott a bűz, amikor a trallokok lemaradtak, mert visszariasztotta őket Ihvon és az aielek látványa.

Faile Fürge mellett gyalogolt, egyik kezét Perrin lábára téve, mintha belé akart volna kapaszkodni. Időről időre a fiúra nézett, és bátorítóan rámosolygott, még akkor is, amikor homlokáról nem tűntek el az aggódó ráncok. Perrin, amennyire csak tudott, visszanevetett, hogy úgy csináljon, mintha jól érezné magát. Huszonheten. Nem tudta megakadályozni, hogy a nevek ott visszhangozzanak a fejében. Colly Garren és Jard Aydaer, Dael al'Taron és Ren Chandin. Huszonhét folyóközi férfi, akik az ő butasága miatt haltak meg. Huszonheten.

A legrövidebb erdei utat választották, és valamikor a délután folyamán kiértek a sűrűből. Csak nehezen lehetett volna megmondani, hány óra felé járhatott, mivel az ég még mindig szürke volt, és alig látszottak az árnyékok. Magas fűvel borított, kevés fával tarkított legelők terültek el előtte. Néhány bárány legelészett, és a távolban több magányos tanyát lehetett látni. A kéményekből nem szállt fel füst. Ha valaki még tartózkodott volna a tanyákon, akkor az most bizonyára főzött volna. Az égre szálló, legközelebbi füstfelhő jó ötmérföldnyire lehetett.

– Éjszakára szálljunk meg egy tanyán – javasolta Ihvon. – Tető kell a fejünk fölé, mert újra eshet. Meg tűz. És meleg étel – végignézett a folyóközi férfiakon. – Víz és kötszer.

Perrin csak bólintott. Az őrző bizonyára jobban tudta nála, hogy mit kell ilyen helyzetben tenni. Valószínűleg még a részeges, vén Billi Congar is jobban tudta, hogy mi a teendő. Egyszerűen csak hagyta, hogy Fürge Ihvon szürkéje után ügessen.

Azonban alig tettek meg egy mérföldet, amikor Perrin fülét egyszer csak halk zeneszó ütötte meg. Hegedűk és furulyák vidám játékát hallotta. Először csak azt hitte, hogy álmodik, de aztán a többiek hitetlenkedő pillantásaiból kiderült, hogy ők is hallják. A csodálkozást megkönnyebbült mosoly váltotta fel. A zene emberekre utalt, és a vidám zene azt jelentette, hogy ott boldog emberek vannak, akik valamit ünnepelnek. Az, hogy ott bárkinek is oka van ünnepelni, máris erőt adott a lábuknak, így gyorsabban siettek tovább.

Negyvenegyedik fejezet

A tuatha'anok táborában

Valamelyest déli irányban lakókocsik sokasága bukkant fel előttük. Igazi, kerékre szerelt apró faházak voltak ezek, magas fadobozok, melyeket a legrikítóbb színekre mázoltak, majd belakkoztak: pirosra, sárgára, kékre és zöldre. Valamennyit jókora, nem egészen szabályos körbe állították egy hatalmas, ősöreg tölgy körül. Innen jött a zeneszó. Perrin hallott arról, hogy kolompárok, a vándorló nemzet fiai jöttek a Folyóközbe, ám eddig még nem találkozott velük. A közelben békésen legelésztek a kipányvázott lovaik.

– Majd valahol másutt alszom – jelentette ki Gaul, amikor megértette, hogy Perrin a szekértábor felé igyekszik, majd egyetlen további szó nélkül elkocogott.

Bain és Chiad halkan, de izgatottan tárgyalni kezdtek Faile-lal. Perrin éppen eleget hallott meg szóváltásukból ahhoz, hogy megértse, a két aiel nő arra akarta rávenni Faile-t, hogy velük aludjon valamelyik biztonságos csalitosban, mintsem hogy az „eltévelyedettekkel” töltse az éjszakát. Úgy tűnt, már annak a puszta gondolata is kétségbe ejtette őket, hogy esetleg szóba kell állniuk a kolompárokkal. Még hogy velük egyenek és aludjanak! Faile nyugodtan, de határozottan elutasította őket. A Lándzsa két hajadonja homlokát ráncolva nézett szét. A kék szem pillantása találkozott a szürke szempáréval és mindkét nő igencsak nyugtalannak tűnt, de amikor még inkább megközelítették a kolompárok táborát, megfordultak és követték Gault. Úgy látszott, ekkor már valamivel jobb volt a kedvük. Perrin hallotta, amint Chiad azt javasolta, hogy vegyék rá Gault, játsszon el velük egy játékot, melyet a Hajadon csókjának neveztek. A két nő még akkor is vihogott, amikor hallótávolságon kívülre értek.

A táborban férfiak és nők szorgoskodtak, varrtak, edényeket javítottak, főztek, ruhát mostak, a gyerekeket mosdatták vagy éppen az egyik kocsi felemelésével voltak elfoglalva, mert kereket akartak cserélni. Más gyerekek körülöttük szaladgálva játszadoztak vagy a féltucatnyi furulya és hegedű zenéjére táncoltak. A legfiatalabbtól a legidősebbig, az összes kolompár olyan öltözéket viselt, melynek színei mellett még a lakókocsik harsány festése is sápadtnak tűnt. A különböző színű ruhákat mintha csak vakon válogatták volna össze. Egyetlen épeszű férfi sem viselne ilyen harsány színű öltözetet és asszony se nagyon akadna, aki ilyesmit hordana.

Amikor a lerongyolódott társaság a szekerek közelébe ért, hirtelen mindenki elhallgatott. Az emberek abbahagyták a munkát, és aggódó arccal néztek feléjük. A nők magukhoz ölelték a kisgyerekeket, a nagyobbacskák pedig a felnőttekhez szaladtak, hogy mögöttük bújjanak el. Némelyikük kikukucskált egy férfi lába mögül, vagy arcát anyja szoknyája mögé rejtette. Egy szikár, alacsony, ősz hajú férfi lépett elő, komor arccal meghajolt, miközben két kezét a mellére szorította. Magas gallérú, világítóan kék kabátot és buggyos nadrágot viselt, olyan zöldet, ami szinte már ragyogott. Nadrágja szárát térdig érő csizmájába gyűrte.

– Legyetek üdvözölve a tüzeinknél! Tudjátok a dalt?

Perrin megpróbált egy pillanatra nem összegörnyedni az oldalából kilógó nyíl miatt, miközben csak bámulni tudta a férfit. Ismerte a vándorló csoport mahdiját, a keresőt. Micsoda véletlen, álmélkodott magában. A világ összes kolompárja közül pont azokkal kell találkoznom, akiket ismerek. Nem nagyon szerette a véletleneket. Ha a Minta véletleneket szül, akkor úgy tűnt, hogy Rand minden alkalommal megpróbált az események elé sietni. Már én is olyan vagyok, mint egy átkozott aes sedai! Nem tudott meghajolni, de emlékezett rá, mit kell mondania.

– E szívélyes fogadtatás melengeti a lelkem, Raen, ahogy a tüzeitek melegítik a testem, de a dalt nem tudom – Faile és Ihvon meglepett pillantást vetett rá, de a folyóközi férfiak még náluk is jobban elképedtek. Ban és Tell döbbent szavait figyelembe véve, követőinek egy jó darabig megint lesz miről beszélniük.

– Úgy, hát tovább keressük – kántálta a szikár férfi. – Ahogy egyszer volt, úgy lészen majd újra, épp csak emlékeznünk, keresnünk és találnunk kell – elfintorodott, ahogy végignézte a vérrel bemocskolt arcokat, pillantása elkerülte fegyvereiket. A kolompárok sosem érintenek fegyvert. – Legyetek üdvözölve tüzeinknél! Mindjárt lesz forró víz, meg kötszer és gyógykenőcsök. Ismerted a nevemet – tette hozzá, és fürkésző pillantást vetett Perrinre. – Természetesen. A szemeid.

Időközben Raen felesége is melléjük lépett. A telt, ősz hajú asszony arcán egyetlen ránc sem látszott, és egy jó fejjel magasabb volt férjénél. Piros blúzával, világító sárga szoknyájával és zöld rojtos kendőjével szinte vakította a szemet, ám a nő kifejezetten kedvesnek és anyáskodónak tűnt.

– Perrin Aybara! – kiáltotta. – Tudtam én, hogy ismerem ezt az arcot. Elyas is veled van?

Perrin a fejét csóválta.

– Már hosszú idő óta nem találkoztam vele, Ila.

– Erőszakkal teli az ő élete – jelentette ki Raen szomorúan. – Pontosan, mint a tied. Az erőszakos élet szennyezett, akkor is, ha sokáig tart.

– Ne próbáld meggyőzni a fiút, hogy áttérjen a Levél Útjára, amíg csak itt ácsorgunk, Raen! – nézett rá Ila barátságosan. – Megsebesült. Mindannyian sebesültek.

– Hová tettem az eszemet? – mordult fel Raen. Emelt hangon elkurjantotta magát: – Gyertek, emberek! Gyertek, és segítsetek! Sebesültek! Gyertek, és segítsetek!

Gyorsan férfiak és nők gyűltek köréjük, és együttérzésüknek hangot adva, lesegítették a sérülteket a nyeregből. Odavezették őket a lakókocsikhoz, és ha arra volt szükség, akkor még cipelték is a harcosokat. Wil és még jó páran rémülten pislogtak, mert elválasztották őket egymástól, de Perrin nem törődött ezzel. A tuatha'anok biztos, hogy nem fogják bántani őket. Senkire sem fognak kezet emelni, még akkor sem, ha saját életüket kellene megvédeniük.

Perrinnek el kellett fogadnia Ihvon segítségét, hogy leszálljon a lóról. A fájdalom, akárcsak egy tőr, úgy hasított az oldalába, és tüzes hullámként végigégett a testén.

– Raen – mondta elakadó lélegzettel –, ne maradjatok itt, az erdő szélén! Alig ötmérföldnyire ide, trallokokkal harcoltunk. Vidd az embereidet Emondmezőre! Ott biztonságban lesznek.

Raen habozott, amitől maga is meglepődött, de aztán megcsóválta a fejét.

– Még ha akarnám is, Perrin, a népem akkor sem tenné. Mi igyekszünk a lehető legmesszebb elkerülni még a legkisebb falut is, és nemcsak azért, mert a helybeliek megint meggyanúsítanának minket valamivel, hogy elloptunk dolgokat, amiket pedig ők veszítettek el, vagy hogy meg akarjuk győzni a gyermekeiket a Levél Útjáról. Ahol az emberek tíz házat építenek egymás mellé, ott termőtalajra találnak az erőszak magvai. Jól tudják ezt a tuatha'anok a Világtörés óta. Csak akkor vagyunk biztonságban, ha folyamatosan mozgunk lakókocsijainkkal, és keressük a dalt – arcán fájdalom látszott. – Mindenfelől újabb és újabb erőszak hírét halljuk, Perrin. Nem csak itt, a Folyóközben. A változások szele fúj a világban, a rombolásé. Hamarosan meg kell találnunk a dalt. Különben nem hiszem, hogy valaha is rábukkanunk.

– Meg fogjátok találni a dalt – válaszolta Perrin halkan. Lehet, hogy túlzottan utálják az erőszakot ahhoz, hogy akár egy ta'verenre is hallgassanak. Lehet, hogy még egy ta'veren sem tudná őket eltéríteni a Levél Útjától. Ez az út annak idején neki magának is vonzónak tűnt. – Remélem, hogy megtaláljátok.

– Úgy lesz, ahogy lennie kell – válaszolta Raen csöndesen. – Minden, ami létezik, egyszer meg fog halni. Talán a dal is. – Ila megnyugtatólag átölelte férjét, bár az ő pillantásában is ugyanannyi aggodalom látszott.

– Gyertek! – mondta aztán, hogy elfedje nyugtalanságukat. – Bevezetünk benneteket! A férfiak akkor is fecsegnek, ha már parázslik a kabátjuk – Faile-hoz fordulva, így szólt: – Annyira szép vagy, gyermek! Vigyázzál aztán ezzel a Perrinnel! Őt eddig csak gyönyörű lányok társaságában láttam.

Faile átható pillantást vetett Perrinre, aztán gyorsan más irányba fordult.

Perrinnek sikerült eljutni Raen kocsijáig – piros szegélyű, sárga faházikó, piros és sárga küllők a hatalmas, pirosra festett kerekeken, kívülre felcsatolt piros és sárga ládák –, amelyik a tábor közepén égő, egyik tűzrakás mellett állt. Amikor azonban lábát fel akarta tenni a hátsó oldal első lépcsőjére, combja felmondta a szolgálatot. Ihvon és Raen becipelte, nyomukban Faile és Ila tüsténkedett, majd azonnal ráfektették a kocsi elülső falához épített ágyra. Emellett éppen csak annyi hely maradt, hogy a tolóajtón keresztül ki lehessen jutni a bakra. A jármű tényleg olyan volt, mint egy apró ház, a két oldal ablakain még rózsaszín függönyök is lógtak. Perrin egyszerűen csak hevert, és a mennyezetet bámulta. A kolompárok itt is kedvenc színeiket használták. A mennyezetet égszínkékre festették, a magas szekrényeket pedig zöldre és sárgára. Faile leoldotta a fiú övét, arrébb tette a fejszét és a tegezt, miközben Ila az egyik szekrényben keresett valamit. Perrin nem volt abban a helyzetben, hogy érdeklődjön, mit is tesznek a többiek.

– Mindenkit elkapnak egyszer – jelentette ki Ihvon. – Tanulj ebből, de ne vedd túlzottan a szívedre! Még Sasszárny Artur sem tudta megnyerni az összes csatáját.

– Sasszárny Artur! – Perrin megpróbált nevetni, de csak egy nyögés lett belőle. – Igen – nyögte ki végül. – És én, ugye, nem vagyok egy Sasszárny Artur, igaz?

Ila komor pillantást vetett az őrzőre, pontosabban annak kardjára, amely, úgy tűnt, jobban nyomasztja még Perrin fejszéjénél is. Aztán egy halom összehajtott kötszerrel odalépett az ágyhoz. Mihelyt elhúzta Perrin ingét a nyílvessző csonkjáról, arcát fájdalmas fintor torzította el.

– Nem hiszem, hogy képes leszek ezt eltávolítani. Túlzottan mélyre fúródott.

– Horgas nyílvessző – jelentette ki Ihvon, mintha csak az időjárásról beszélne. – A trallokok nem használnak túl sokszor íjat, de ha igen, akkor kampós nyílvesszőt lőnek ki vele.

– Kifelé! – förmedt rá a testes asszonyság határozottan. – És te is menjél, Raen! A betegápolás nem a férfiak dolga! Miért nem mész el Mosheához, hogy ellenőrizd, a helyére került-e már az új kereke?

– Remek ötlet – felelte Raen. – Hiszen lehet, hogy holnap továbbmegyünk. Az elmúlt év folyamán több nehéz vidéken kellett keresztülmennünk – árulta el Perrinnek. – Le, egészen Cairhienig, aztán vissza Ghealdanba, végül meg fel, Andorba. Azt hiszem, holnap továbbmegyünk.

Amikor becsukódott az ajtó mögötte meg Ihvon mögött, Ila aggódva így szólt Faile-hoz:

– Ha kampós a nyílvessző, akkor nem hiszem, hogy képes leszek kiszedni. Megpróbálom megtenni, amit lehet, de ha van a környéken valaki, aki ért az ilyesmihez...

– Van valaki Emondmezőn. – nyugtatta meg Faile. – De tényleg benne lehet hagyni holnapig a nyilat?

– Ez talán még mindig jobb, mintha én vágnám ki a sebből. Tudok főzni valamit, amitől elülnek a fájdalmai, és teszek rá kenőcsöt a fertőzés ellen.

Perrin dühös pillantást vetett a két asszonyra, és rájuk förmedt:

– Halihó! Emlékeztek még rám? Én is itt vagyok! Ne próbáljatok meg nélkülem dönteni rólam!

A nők egy pillanatra ránéztek.

– Nyugton kell feküdnie – fordult Ila Faile-hoz. – Beszélnie szabad, de ne engedd meg neki, hogy mozogjon! Lehet, hogy azzal csak még jobban megsebesítené magát.

– Majd gondoskodom róla – felelte Faile.

Perrin a fogait csikorgatva megpróbált segíteni, amikor levették róla a kabátját és ingét, de a munka nagy része a két nőre hárult. Olyan gyengének érezte magát, mint egy vékony vaslemez, amit kisujjal is meg lehetne hajlítani. A hüvelykujjnyi vastagságú nyíl egy tenyérnyivel legalsó bordája alatt állt ki, egy megduzzadt és alvadt vértől ragacsos sebből. A fejét egy párnára nyomták, mivel a nők valamilyen oknál fogva nem akarták, hogy a fiú a sebet bámulja. Ezután Faile kimosta a sérülést, miközben Ila egy kőmozsárban elkészítette a krémet. A mozsarat és a hozzá tartozó pálcát is egyszerű, sima kőből készítették, és a kolompárok táborában ezek voltak az első olyan tárgyak, melyeket nem festettek tarkára. A krémmel bekenték a nyílhegy körül a húst, majd kötszerrel körbetekerték a mellkasát, hogy egy véletlen mozdulattal ne törölhesse le a krémet.

– Raen és én ma éjjel a kocsi alatt alszunk – jelentette ki végül a tuatha'an asszony, és megtörölte a kezét. Komor pillantást vetett a kötésből kiálló nyílvesszőre, és megcsóválta a fejét. – Valamikor még azt gondoltam, hogy megtalálja a Levél Útját! Azt hiszem, olyan jólelkű fiú volt.

– Nem járhat mindenki a Levél Útján – válaszolta Faile lágyan, de Ila ismét a fejét csóválta.

– Mindenki járhat rajta – válaszolta ugyanilyen lágyan, és egy kicsit talán szomorúan is. – Bárcsak tudnák!

Elment, Faile pedig letelepedett az ágy szélére. Egy összehajtogatott törülközővel megtörölgette Perrin arcát. Valamilyen oknál fogva a fiú erősen izzadt.

– Hibát követtem el – szólalt meg Perrin egy idő múlva. – Nem! Ez több mint hiba! Nem is tudom, hogy mondjam el.

– Nem követtél el te hibát – állapította meg a lány határozottan. – Azt tetted, ami akkor helyesnek tűnt. Helyes is volt. El sem tudom képzelni, hogy a fenébe kerülhettek mögénk! Gaul általában nagyon jól megérzi, hol van az ellenség. Ihvonnak igaza volt, Perrin. Egyszer mindenki szembesülni kényszerül a megváltozott körülményekkel, amelyekről még csak sejtelme sem lehetett. Összetartottál és kihoztál minket.

A fiú hevesen megcsóválta a fejét, amitől még jobban fájni kezdett az oldala.

– Ihvon hozott ki minket! Amire az én erőmből futotta, az huszonhét ember halálát okozta – válaszolta keserű hangon, és megpróbált felülni, hogy láthassa a lányt. – Néhányan a barátaim voltak, Faile! Én vagyok a felelős azért, hogy meghaltak!

Faile ránehezedett, hogy visszanyomja az ágyra. Abból is világosan látszott, mennyire legyengült Perrin, hogy a lánynak ilyen könnyű dolga volt.

– Ráérünk holnap is ilyesmiről beszélni – jelentette ki Faile határozott hangon, miközben a fiú arcát vizsgálta. – Ha majd újra felraktunk a nyeregbe. Nem Ihvon hozott ki minket. Azt hiszem, neki meglehetősen mindegy volt, ki ússza még meg a dolgot, ha ti ketten életben maradtok. Az embereid a négy égtáj felé futottak volna, ha nem vagy ott, és akkor egyenként levadászták volna őket. Nem hallgattak volna Ihvonra, egy idegenre, hogy összehívja őket. Ami a barátaidat illeti... – a lány sóhajtva kiegyenesedett. – Apám mindig azt mondta, Perrin, hogy egy tábornok vagy az élőkkel törődik, vagy a holtakat gyászolja, de egyszerre nem teheti a kettőt.

– Nem vagyok tábornok, Faile. Csak egy bolond kovács vagyok, aki azt hitte, felhasználhat más embereket arra, hogy segítsenek neki küzdeni az igazságért, meg bosszút állni. Még mindig ezt akarom, de senkit sem akarok felhasználni!

– Azt hiszed, talán a trallokok elvonulnak, mert rájöttél, hogy nem elég nemesek a céljaid? – A lány hangjában annyi düh csengett, hogy Perrin felemelte a fejét, de Faile szinte már durván visszanyomta a párnára. – Ettől talán nem lesznek kegyetlenek? Tudsz jobb okot arra, hogy vadássz rájuk, mint azt, hogy olyanok, amilyenek? Apámnak van egy másik mondása is: a legszörnyűbb bűn, amit egy tábornok elkövethet, szörnyűbb, mint ha hibázik, szörnyűbb, mint ha veszít, mindennél rettenetesebb, nos, az nem más, mint hogy cserben hagyja a ráutalt embereket.

Kopogtak az ajtón, és egy karcsú, jóképű, ifjú, piros-zöld csíkos kabátot viselő kolompár dugta be a fejét. Hófehér fogai felvillantak, és valósággal sugárzott a vonzerőtől, ahogy rámosolygott Faile-ra, aztán Perrinre nézett.

– Nagyapám mondta, hogy megjöttél. Azt hittem, ez a vidék az, amelyről Egwene azt mondta, innen származik – hirtelen elítélően ráncolta a homlokát. – A szemed! Ha jól látom, végül mégiscsak Elyast követted, és beálltál a farkasok közé. Biztos voltam abban, hogy sosem találod meg a Levél Útját.

Perrin ismerte őt, Aramot, Raen és Ila unokáját. Nem kedvelte a fiút. Mosolya olyan volt, mint Wilé.

– Menj innen, Aram! Fáradt vagyok.

– Veled van Egwene?

– Egwene már aes sedai, Aram – mordult fel –, és az Egyetlen Hatalom segítségével kitépné a szíved a testedből, ha megpróbálnád táncba hívni. Menjél már!

Aram tágra nyílt szemmel, gyorsan becsapta az ajtót. Kívülről.

Perrin feje a párnára hanyatlott.

– Túl sokat mosolyog! – mordult fel. – Ki nem állhatom a férfiakat, akik túl sokat mosolyognak! – Faile furcsa hangot adott ki magából, mire a fiú gyanakodva ránézett. A lány az ajkába harapott.

– Kiszáradt a torkom – jelentette ki fulladozva, és gyorsan felkelt. Odasietett az ágy lába mellett álló, széles polchoz, amin Ila elkészítette a krémet. Háttal Perrinnek állt ott, és vizet öntött a piros-zöld kannából egy sárga-kék bögrébe. – Te is kérsz valamit inni? Ila ezt a port azért hagyta, hogy a fájdalmaidat csillapítsa. Ezzel majd jobban tudsz aludni.

– Nem akarok gyógyszert bevenni – felelte a fiú. – Faile, ki az apád?

A lány kihúzta magát. Egy pillanattal később, mindkét kezével a bögrét tartva, megfordult. Perrin nem tudta mire vélni ferde szemének pillantását. Egy perc is eltelt, mire a lány megszólalt:

– Apám Davram, a Bashere házból, Bashere, Tyr és Sidona ura, a Fertőhatár őrzője, a Belvidék védelmezője, Tenobia, saldaea-i királynő hadvezére. És a nagybátyja.

– A Fényre! És akkor miért beszéltél arról, hogy fakereskedő, meg állatbőrrel kufárkodik? Még arra is emlékszem homályosan, hogy borssal is kereskedett.

– Nem hazudtam! – vágta rá a lány élesen, aztán valamivel halkabban folytatta: – Csak nem... mondtam el az egész igazságot. Apám birtokain jó épületfa nő, meg bútort is csinálnak, borssal is kereskednek, meg gyapjas állatokat is tenyésztenek. Ráadásul még sok mindent. Mivel az ispánjai az ő nevében adják el az árut, tulajdonképpen ő is ezzel kereskedik.

– Ezt miért nem tudtad volna egyszerűen megmondani nekem? Eltitkoltad előttem! Hazugságok! Te nemeskisasszony vagy! – nézett vádlón a lányra. Erre bizony nem számított. Hogy egy kalmár az apja, talán egy egykori katona, de erre nem. – A Fényre! Akkor meg miért kergeted itt a Kürtöt? Ne próbáld meg bemesélni nekem, hogy Bashere ura, vagy mi is legyen a rangja, elzavart a nagyvilágba, hogy kalandokat keressél!

A lány még mindig kezében tartotta a bögrét, amikor leült mellé. Valamilyen oknál fogva végig a fiú szemébe nézett.

– A két bátyám meghalt, Perrin. Az idősebb a trallokok elleni harcban esett el, a másik vadászat közben lezuhant a lóról. Ezzel én lettem a legidősebb, ami azzal járt, hogy könyvelést és kereskedést kellett tanulnom. Miközben az öcséimet kiképezték katonának, miközben kalandokra készítették fel őket, nekem a földbirtok igazgatását kellett tanulmányoznom. Nálunk ez a legidősebb gyermek kötelessége, akár fiú, akár lány. Kötelesség. Semmi változatosság, unalom és szárazság. Hivatalnokok között megfulladni, a papírtengerben!

– Amikor apám Maedint magával vitte a Fertő határára – öcsém két évvel volt fiatalabb nálam –, na, ezt már nem bírtam ki! Saldaeában a lányokból nem faragnak harcost, de apám egyik öreg veteránját adta mellém szolgának. Eran odavolt az örömtől, ha megtaníthatott arra, hogyan kell késsel vagy puszta kézzel harcolni. Azt hiszem, tényleg élvezte a dolgot. Szóval, amikor apám magával vitte Maedint, éppen akkor terjedt el a híre annak, hogy kikiáltották a Hajtóvadászatot a Kürtért. Én pedig... egyszerűen felkerekedtem. Írtam anyámnak egy levelet, hogy elmagyarázzam, és... kilovagoltam. Kellő időben Illianba értem, hogy letegyem a vadászok esküjét... – ismét kézbe vette a kendőt, és letörölte a fiú arcáról az izzadságot. – Most már tényleg aludnod kellene, ha tudsz!

– Ha jól sejtem, akkor te Bashere úrkisasszony vagy, vagy valami ilyesmi – mondta Perrin. – Hogy a fenébe történhetett, hogy kedvelni kezdtél egy egyszerű kovácsot?

– A megfelelő kifejezés erre az, hogy „szeretni”, Perrin Aybara – hangjának keménysége éles ellentétben állt azzal a gyengédséggel, ahogy letörölte az arcát. – És azt hiszem, hogy te nem vagy az a kifejezett egyszeri kovácslegény – a kendő egy pillanatra megállt. – Perrin, mire gondolt a fickó, amikor a farkasokról meg rólad beszélt? Raen is megemlítette ezt az Elyast.

Egy pillanatra elakadt Perrin lélegzete, és megdermedt. De hiszen éppen az előbb káromkodott, mert a lány eltitkolt dolgokat előle. Nesze neked, dühöngés és harag! Ha túl dühösen csapkodunk a kalapáccsal, általában saját hüvelykujjunkat találjuk el. Vett egy mély lélegzetet, majd mesélni kezdte történetét, ahogy megismerkedett Elyas Macherával, és megtudta, hogy a férfi képes a farkasokkal társalogni. Mesélt arról, hogy megváltozott a szeme színe, hogy jobban lát, élesebb a hallása és a szaglása – olyan jó, mint egy farkasé. Mesélt a farkasálmokról. Arról, hogy mi történhetne vele, ha valaha is elveszíti magában az embert.

– Annyira könnyű! Néha, különösen álmomban, elfelejtem, hogy ember vagyok, és nem farkas. Ha ilyen alkalmakkor nem emlékszem kellő időben arra, hogy ember vagyok, akkor nem tudok visszatérni, és farkas maradok. Legalábbis az elmémben. Félig farkas. Belőlem már nem marad meg sok minden – elhallgatott, és arra várt, hogy a lány összerezzen, és elfordult tőle.

– Ha tényleg ennyire éles a hallásod – szólalt meg Faile nyugodtan –, akkor a jövőben oda kell figyelnem arra, mit is mondok a közeledben.

Perrin megragadta a karját, hogy a lány ne folytathassa a törölgetést.

– Odafigyeltél arra, amit mondtam? Mit gondol majd az apád meg az anyád, Faile? Egy félig farkas kovácslegény! Te pedig úri kisasszony vagy! A Fényre!

– Minden szavadat értettem. Apám kiáll mellettem. Ő mindig is azt mondogatta, hogy túl híg a családunk vére, nem úgy, mint régen. Tudom, azt hiszi, hogy rettenetesen puhány vagyok – olyan vad arckifejezéssel nevetett fel, hogy az egy farkasnak is a becsületére válhatott volna. – Az anyám természetesen mindig is azt akarta, hogy egy királyhoz menjek feleségül, aki egyetlen kardcsapással ketté tud vágni egy trallokot. Azt hiszem, a fejsze még elmegy, de volnál szíves azt mondani neki, hogy te vagy a farkasok királya? Nem hiszem, hogy bárki is előlép, és kétségbe vonja a rangodat! Azt hiszem, a trallokaprítás elég lesz anyámnak, de azért szívesen hallaná, hogy király vagy.

– A Fényre! – nyögte ki Perrin hörögve. Ez úgy hangzott, mintha komolyan gondolta volna. Igen, ez a lány tényleg komolyan beszélt. De ha csak félig is őszintén beszélt, akkor a fiú inkább trallokokkal találkozott volna, mintsem hogy megismerje a szüleit.

– Tessék – mondta a lány, és odatartotta a vízzel teli bögrét a szájához. – Úgy hallom, kiszáradt a torkod.

Perrin belekortyolt, és majdnem kiköpte a vizet, amikor megérezte a keserű ízt. Faile belekeverte Ila porát. Nem akart többet inni, de a lány megbillentette a bögrét, így aztán Perrinnek az egészet le kellett nyelnie, akár akarta, akár nem. Amikor végre el tudta tolni magától a bögrét, a folyadék fele már lent volt a gyomrában. Miért mindig ennyire rossz ízű az orvosság? Úgy vélte, azért, mert a nők ezt így szeretik. Lefogadta volna, hogy azok a dolgok, melyeket az asszonyok szednek, cseppet sem ilyen rossz ízűek.

– Mondtam neked, hogy nem kérek belőle!

– Tényleg? Úgy látszik, nem figyeltem oda. Most már mindegy, aludnod kell. – A lány megsimogatta a fejét. – Aludj, Perrinem!

A fiú válaszolni akart, hogy tényleg mondta, és a lány hallotta is, de már nem tudott egy szót sem szólni. Szempillája lecsukódott. Nem tudta nyitva tartani a szemét, olyan nehéz volt. Az utolsó, amit hallott, a lány lágy hangja volt:

– Aludj, farkaskirályom! Aludj végre!

Negyvenkettedik fejezet

A hiányzó levél

Perrin ragyogó napsütésben, egyedül állt a tuatha'anok kocsijainak közelében. Oldalából semmiféle nyílvessző nem állt ki, fájdalmat sem érzett. A kocsik között farakásokat halmoztak fel, készen arra, hogy meggyújtsák őket a háromlábú keretről lógó vasbográcsok alatt. A szárítókötelekre ruhákat teregettek ki, ám Perrin sem embereket, sem lovakat nem látott. Nem viselt kabátot vagy inget, hanem hosszú, bőr kovácsmellényt, amely szabadon hagyta a karjait. Bármilyen álom is lehetett volna, csakhogy ő most tudta, hogy farkasálomban jár. A farkasálom valóságát és szilárdságát is érezte, a csizmáinál növő, hosszú fűtől, a göndör haját borzoló, nyugati szellőn át, a szétszórt hamuig és a növényekig mindent. A kolompárok cifra kocsijai azonban nem tűntek valóságosnak; valami anyagiatlanság lengte őket körül, mintha bármelyik pillanatban eltűnhetnének. A kolompárok persze egyébként sem maradtak sokáig egy helyben! Semmilyen föld nem tudta magához kötni őket.

Perrin elcsodálkozott a megkapó tájon, és kezét a fejsze nyelére tette, ám ekkor csodálkozva lenézett. Nem a fegyver lógott övének csatjáról, hanem a nehéz pörölykalapács. A fiú a szemöldökét ráncolta. Valaha talán ezt az utat választotta volna, egykor hitte is, hogy ezt választja, de mára ez megváltozott. A fejsze. Azt választotta végül. A kalapács feje hirtelen félhold alakú pengévé változott, a vastag tüskével, majd visszavillant a tömör, henger alakú acélkalapáccsá. Oda-vissza remegett a kép. Végül megállt, mégpedig a fejszénél. Perrin lassan kifújta a levegőt. Ez korábban még sosem történt. Ezen a helyen könnyűszerrel, kívánsága szerint meg tudta változtatni a dolgokat, legalábbis a saját magával kapcsolatosakat.

– És én a fejszét akarom – jelentette ki határozottan. – A fejszét.

Körbenézett, de csupán egy tanyát látott délen, meg a durva kőfallal körülvett földeken legelésző szarvasokat. Farkasokat nem érzett, és nem próbálta Ugrót szólítani. Lehet, hogy a farkas jön, az is, hogy nem, ha egyáltalán meghallaná a hívását, a Mészáros azonban bárhol itt lehet. Ekkor övénél, a fejszével szemben vibrálást érzett, és kezében vastag íjat tartott, felajzva, nyílvesszővel. Bal alsókarjára bőrheveder borult. Semmi mozgást nem érzékelt, a szarvasokén kívül.

– Nem valószínű, hogy hamarosan felébredek – mormogta magában. Bármit is itatott meg vele Faile, az Perrint egyből kiütötte; erre olyan tisztán emlékezett, mintha a lány válla fölött kukucskált volna, amikor az elkészítette az italt. – Megetetett, mint egy újszülöttet – mondta. – Nők!

Lépett egy nagyot, azzal az elnyújtott lépéssel, amitől elmosódottá vált a táj körülötte, és belépett az egyik tanya udvarára. Két vagy három csirke szaladt el előle. Az egymásra halmozott kövekkel körbevett birkaakol üresen állt, és a szalmafedeles csűröket is bezárták. Az ablakban lógó függönyök ellenére a lakóházból sugárzott az üresség. Ha ez itt a valódi világ tükörképe volt, és a farkasálom a maga módján bizony az volt, akkor az emberek innen már napok óta elmentek. Faile nem tévedett: Perrin figyelmeztetését mindenütt meghallgatták az emberek.

– Faile – morogta ámulva. Egy nagyúr lánya! Nem, nem egyszerűen egy nagyúré; háromszoros nemesúr, ráadásul még tábornok, és a királynő nagybátyja is! A Fényre, de hát akkor Faile a királynő unokahúga! És ez a lány szeretett egy egyszerű kovácsot! A nők bizony különös lények.

Megpróbálta kideríteni, milyen messze jutottak el a hírek, ezért álombeli, hatalmas lépteivel, melyek mindegyike hosszabb volt egy mérföldnél, elfutott félig Lovasdig, aztán meg vissza. A legtöbb tanya, amelyet meglátott, ugyanilyen üresnek tűnt. Néhánynál azt gondolta, hogy ott még laknak, ezeken a helyeken nyitott ajtókat, nyitott ablakokat, kötélen száradó, mosott holmit, és a küszöbön fekvő babákat, karikákat vagy faragott hintalovakat látott. A játékokat látva görcsbe rándult a gyomra. Még ha ezek az emberek nem is vették figyelembe, amit mondott, a környéken éppen elég tanyát gyújtottak már fel ahhoz, hogy észbe kapjanak. A romba dőlt házak, az elégett gerendák, a magányos, halott mutatóujjként felfelé meredő kémények mindenkit figyelmeztethettek.

Lehajolt, hogy felállítson egy mosolygó, üvegarcú, virágmintás hímzésű ruhát viselő babát, melynek elkészítése egy szerető anyának bizonyára igen nagy fáradságába került, de aztán a döbbenettől tágra nyílt a szeme. Ugyanez a baba már megint ott hevert a lépcsőn, pedig felvette onnan. Amikor megpróbálta megmarkolni, a kezében tartott baba áttetszővé vált, és eltűnt.

A szeme sarkából valami fekete dolgot vett észre az égen, és nem maradt már ideje arra, hogy a baba miatt csodálkozzon. Hollók, húszan vagy harmincan egy rajban, repültek a Nyugati-erdő felé. Repülésük iránya a Ködhegység felé mutatott, ahol először látta a Mészárost. Hűvös tekintettel figyelte őket, míg parányi, fekete folttá nem váltak az égbolton, majd eltűntek. Ekkor utánuk indult.

Hosszú ugrásokkal, minden alkalommal legalább öt mérföldet tett meg. A táj elmosódott, kivéve a megállás rövid pillanatait. Már a Nyugati-erdő legsűrűbb részében járt, ahol sziklás a talaj, aztán a sűrű bokrokkal benőtt homokdombokon, végül pedig a felhősipkás hegyek között, ott, ahol a hegyoldalakat és a völgyeket fenyő, boróka és bőrlevelű fa nőtte be. Végül eljutott a völgybe, ahol először látta meg a férfit, akit Ugró Mészárosnak nevezett, eljutott arra a lejtőre, ahová Tearből megérkezett.

Itt állt a lezárt Átjárókapu, amelyen az Avendesora levele teljesen beleveszett a hihetetlen finomsággal megmunkált levél- és indarengetegbe. Magányos, viharvert, szélhajlított fák nőttek az üvegesen csillogó kövek között megtelepedett, vékony földrétegekben, ott, ahol porig égették Manetherent. Napfény csillogott a Manetherendrelle vizén, lent a völgyben. A lágy szellő szarvasok, nyulak és rókák szagát hozta el hozzá. Semmi sem mozgott.

Már tovább akart menni, amikor megtorpant. Az Avendesora levél. Csak egy levél. Loial bezárta az Átjárókaput, amikor mindkét levelet erre az oldalra rakta fel. Megfordult, és felállt a szőr a hátán. Az Átjárókapu nyitva állt, mindkét szárnya, mint a sűrű, eleven, zöld bozót, lágyan ringott a szélben. Közöttük ott látszott az a mattezüst felület, amelyen megláthatta tükörképét. Hát ez meg hogy lehet? – kérdezte magától. Hiszen Loial bezárta ezt az átkozott ajtót!

Nem is vette észre, mikor tette meg a távolságot, de hirtelen ott állt az Átjárókapu előtt. A két kapuszárny belső részét borító, dús növényzetből hiányzott a háromujjú levél. Különös, hogy ebben a pillanatban elképzelte, amint az ébren lévők világában valaki vagy valami éppen most ment át azon a helyen, ahol ő állt. Megérintette a matt felületet, és felmordult. Az akár egy tükör is lehetett volna. Tenyere úgy csúszott rajta, mint a legsimább üvegen.

Szeme sarkából észrevette az Avendesora levelet, amelyik hirtelen visszakerült helyére, a kapuszárny belső oldalára. Perrin gyorsan hátraugrott, amikor a kapu záródni kezdett. Valaki vagy valami éppen most ment be, vagy jött ki. Kifelé. Kifelé kellett jönnie. Olyan szívesen gondolta volna, hogy nem további trallokok vagy Myrddraalok jöttek, hogy a Folyóköz földjére lépjenek. A kapuszárnyak összeolvadtak, és ismét kőfrízekké váltak.

Csupán átsuhant rajta az az érzés, hogy valaki figyeli, és ez figyelmeztette a veszélyre. Előrevetette magát. Egy szinte nem is látható, fekete villanás süvített át azon a helyen, ahol az előbb még a melle volt – egy nyílvessző. Egy hatalmas ugrás, amitől a világ ismét elmosódott, és máris egy távoli hegyoldalon állt, majd futott tovább, Manetheren völgyéből, be a magasba törő fenyők erdejébe, és tovább. Futás közben kétségbeesetten gondolkodott. Elképzelte a völgyet, és felidézte azt a pillanatot, amikor meglátta a nyílvesszőt. A nyíl ebből az irányból érkezett, ebben a szögben, tehát, amikor odaért hozzá, a lövésznek...

Utolsó ugrással visszajutott a hegyoldalra, Manetheren sírja fölé. Lekuporodott a göcsörtös, széltépte fenyők közé, és lövésre készen tartotta íját a kezében. Onnan lentről, a megnyomorodott fák és sziklatömbök közül lőtték ki rá a nyilat. A Mészárosnak valahol ott lent kell járnia. Ott, lent.

Anélkül, hogy elgondolkozott volna, Perrin előrevetette magát. A hegyek szürke, barna és zöld csíkokká váltak.

– Majdnem! – hördült fel. Majdnem elkövette ugyanazt a hibát, mint a Vízierdőben, amikor azt hitte, hogy az ellenség eleget tesz a kívánságának, és ott várakozik rá, ahol azt ő szeretné.

Ezúttal rohant, amilyen gyorsan csak tudott. Három villámgyors lépés átvitte a homokdombok peremvidékére, miközben reménykedett, hogy nem látták meg. Ezúttal hatalmas ívben kerülte meg a támadás helyszínét, és jóval magasabban tért vissza ugyanarra a hegyhátra, a magasba, ahol ritkább és hidegebb volt a levegő, és ahol a néhány, megmaradt fa vastag törzsű, alacsony bokrokra hasonlított. A fák legalább ötvenlépésnyire álltak egymástól, fent, magasan a fölött a pont fölött, amely rejtekhelyet és jó megfigyelőhelyet nyújthatott Perrinnek; innen jól láthatta a fiú, merre oson a támadója.

És itt tényleg megpillantotta a keresettet, százlépésnyire maga alatt. Egy sötét hajú, sötét zubbonyos, magas férfi kuporgott egy asztal méretű gránitkiugró mögött, kezében félig megfeszített íjjal, és várakozó, türelmes testtartásban figyelte a leshely alatti völgyet. Ez volt az első alkalom, hogy Perrin alaposan megnézhette. Száz lépés nem volt nagy távolság az ő szemének. A Mészáros zubbonya ugyanolyan gallérú és szabású volt, mint amilyet a Határvidék lakói hordtak, és arca annyira hasonlított Lanéra, hogy akár az őrző fivére is lehetett volna. Csak hát Lannak nem volt fivére. Egyáltalán nem maradtak élő rokonai, amennyire Perrin tudta, és ha lettek is volna rokonai, azok biztos nem itt lennének. A Mészáros talán a Határvidékről jött. Lehetett volna shienari is, ám haját hosszúra növesztette, és nem borotválta le, egyetlen, hosszú copf kivételével. Ugyanolyan fonott homlokpántot viselt, mint Lan. Mégsem lehetett malkieri származású. Ennek az országnak Lan volt az utolsó túlélője.

Bárhonnan is jöjjön az idegen, Perrin nem érzett lelkiismeret-furdalást, amikor megfeszítette íját, és a széles fejű nyílvesszőt a Mészáros hátára szegezte. Ez a férfi megpróbálta orvul megölni. Hegyről lefelé azonban nehéz lesz lőni.

Lehet, hogy túl sokat várakozott, vagy a fickó érezte meg hideg pillantását, de a Mészáros alakja hirtelen elmosódottá vált, és keleti irányba száguldott. Perrin káromkodva üldözőbe vette. Három lépéssel elérte a homokdombokat, egy továbbival a Nyugati-erdőt. Úgy tűnt, hogy a tölgyek és a bőrlevelű fák között, a sűrű aljnövényzetben eltűnt a Mészáros.

Perrin megállt, és hallgatózott. Csend. A mókusok és a madarak hallgattak. Vett egy mély lélegzetet. Nemrég néhány szarvas járhatott errefelé. Érezte még valami másnak is a szagát, valamit, ami túl hideg volt ahhoz, hogy embertől származzon, túl érzéketlen, egy szagot, ami ismerősnek tűnt. A Mészáros itt volt a közelben. A levegő nyugodt maradt, akár az erdő. Még a legenyhébb szellő sem árulta el neki, milyen irányból jött a szag.

– Jó húzás volt, Aranyszem, hogy bezártad az Átjárókaput!

Perrin megfeszült, és fülelni kezdett. Még csak nem is sejtette, honnan jön a hang. Még egy falevél sem rezdült.

– Ha tudnád, hogy az Árnyék hány teremtménye halt meg, amikor megkíséreltek ott kijönni az Átjáróból, akkor táncot járna a szíved! Machin Shin degeszre zabálta magát a kapu előtt, Aranyszem! Mégsem értél el vele semmit! Hiszen láttad, hogy a kapu ismét nyitva áll!

Ott fent, jobbra. Perrin olyan halkan osont a fák között, mint akkor, amikor még itt vadászgatott.

– Először csak pár százan jöttek, Aranyszem. Éppen elegen, hogy mozgásban tartsák a bolond fehérköpenyeket, és gondoskodjanak arról, hogy meghaljon a hitehagyott – a Mészáros hangjában harag izzott. – Nyeljen el az Árnyék, ha ennek az embernek nincsen nagyobb szerencséje, mint a Fehér Toronynak! – Egyszer csak halkan felnevetett. – De hogy te, Aranyszem, felbukkantál, az meglepett. Vannak itt emberek, akik szívesen látnák karón a fejedet. A drágalátos Folyóközt most egyik sarkától a másikig át fogják fésülni, csak azért, hogy megfogjanak. Hát ehhez mit szólsz, Aranyszem?

Perrin megdermedt egy hatalmas tölgy göcsörtös törzse mellett. Miért fecsegett olyan sokat ez a fickó? Miért kellett egyáltalán beszélnie? Fel akar mérgesíteni!

Így aztán nekivetette hátát a tölgyfa törzsének, és az erdőt figyelte. Csak semmi mozgás. A Mészáros azt akarta, hogy a közelébe menjen. Bizonyára csapdába akarta csalni. Ő viszont meg akarta találni ezt az embert, hogy elharapja a torkát. Viszont könnyen előfordulhat, hogy ő maga hal meg, és ha ez így történik, akkor senki sem tudhatja meg, hogy nyitva áll az Átjárókapu, és bármikor trallokok százai, sőt, talán ezrei jöhetnek ki. Nem fog úgy táncolni, ahogy a Mészáros fütyül.

Örömtelen mosollyal kilépett a farkasálomból, és azt parancsolta magának, hogy felébredjen, mire...

...Faile átölelte, és apró, fehér fogaival rágcsálni kezdte Perrin szakállát, miközben a kolompárok hegedűi vad, szilaj táncot játszottak a tábortűz mellett. Ila altatója! Nem tudok felkelni! Az álmodás tudata lassan eltűnt. Nevetve felemelte Faile-t, és odavitte az árnyékba, oda, ahol a legpuhább volt a fű.

Az ébredés sokáig tartott, és sebesült oldalából tompa fájdalom hullámzott végig egész testén. Napfény áradt be a parányi ablakon. Vakító napfény. Reggel volt. Perrin megpróbált felkelni, de nyögve visszazuhant.

Faile felugrott alacsony ülőkéjéről. Sötét szeme fáradtnak látszott, mintha nem aludt volna az éjjel.

– Maradj nyugton! – förmedt rá. – Éppen eleget forgolódtál álmodban! Nem azért fáradoztam annyit, hogy megakadályozzam azt, hogy álmodban rúgkapálva még jobban beléd fúródjon ez az átkozott dolog, hogy most azt nézzem végig, amint ébren keresztüldöföd magad!

Ihvon fekete pengeként, az egyik ajtófélfának támaszkodva állt ott.

– Segíts felkelnem! – kérte Perrin. Fájt neki a beszéd, éppúgy mint a lélegzés is, ám mégis beszélnie kellett. – A hegyekbe kell mennem. Az Átjárókapuhoz!

A lány komor pillantással a fiú homlokára tette a kezét.

– Nincs láza – morogta, aztán valamivel hangosabban hozzátette: – Irány Emondmező, ahol meggyógyít az egyik aes sedai! Nem fogod eltenni magad láb alól azzal, hogy megpróbálsz nyíllal az oldaladban a hegyekbe rohanni! Hallod, amit mondok? Ha még egy szót hallok a hegyekről vagy az Átjárókapuról, akkor megkérem Ilát, hogy főzzön neked valamit, amitől újra elalszol, és akkor felpakolunk egy hordágyra. Lehet, hogy még így is ez lenne a legjobb.

– A trallokok, Faile! Ismét kinyílt az Átjárókapu! Meg kell állítanom őket!

A nő még csak nem is habozott. Azonnal a fejét rázta.

– Ebben az állapotban semmit sem tehetsz ellenük. Jössz velünk, Emondmezőre!

– De...!

– Semmi de, Perrin Aybara! Egy szót se halljak!

A fiú a fogát csikorgatta. Az volt a legrosszabb az egészben, hogy a lánynak igaza volt. Ha még sikerülne is felkelnie az ágyból, hogyan juthatna el Manetherenig lóháton?

– Akkor Emondmezőre – mondta hálásan, de a lány csak felhorkant, és valami olyasmit mormogott, hogy „makacs öszvér”. Mit akart tulajdonképpen? A fenébe is, hiszen hálás voltam neki, akkor miért mondja, hogy makacs öszvér?

– Szóval, még több trallok jön – mondta Ihvon elgondolkodva. Nem kérdezte, honnan vette Perrin ezt a hírt. Aztán megcsóválta a fejét, mintha a trallokok nem számítanának. – Megmondom a többieknek, hogy felébredtél – kicsusszant az ajtón, és bezárta maga után.

– Én vagyok az egyetlen, aki látja a veszélyt? – morogta Perrin.

– Én az oldaladból kiálló nyilat látom – felelte Faile erre szigorúan. Elég volt megemlíteni, máris átcikázott rajta a fájdalom. Éppen csak hogy elnyomott egy nyögést. A lány elégedetten bólintott. Elégedetten. Perrin legszívesebben azonnal indult volna. Minél hamarabb útra kelnek, annál hamarabb meggyógyítja egy aes sedai, és akkor gondoskodhat arról, hogy bezárják az Átjárókaput. Ezúttal véglegesen. Faile ragaszkodott ahhoz, hogy reggelivel megetesse. Sok, puhára főzött zöldséggel teli levest kapott, ami egy fogatlan kisgyereknek is megfelelt volna, szépen, egyik kanállal a másik után, és a lány közben még szünetet is tartott, hogy letörölgesse az állát. Nem hagyta egyedül enni, hiába tiltakozott vagy kérlelte, és ha azt kérte, hogy gyorsabban etesse, Faile azzal sem törődött, hanem csak a szájába nyomta a következő teli kanalat. Még azt sem engedte, hogy Perrin maga törölje meg az arcát. Amikor már ott tartott, hogy megfésülje a fiú haját, és rendbehozza a szakállát, Perrin beérte annyival, hogy méltóságteljesen hallgatott.

– Csinos vagy, ha duzzogsz – mondta a lány, és ezzel megcsavarta az orrát.

Ila, aki ezen a reggelen zöld blúzt és kék szoknyát viselt, Perrin kabátjával és ingével a kezében bemászott a kocsiba. Mindkettőt kimosták és megvarrták. Perrin mérges volt, hogy a két nő segítségét kellett igénybe vennie ahhoz, hogy felöltözzön. Még akkor is segíteniük kellett, amikor fel akart ülni. Aztán végre feladták rá a kabátot és az inget, de egyiket sem gombolták be, nehogy a ruha megnyomja a nyílhegyet.

– Köszönöm szépen, Ila! – mondta, amikor végigsimította a megvarrt részeket. – Nagyon szép a varrás!

– Így igaz – válaszolta a nő. – Faile nagyon ért a tűhöz.

Faile elvörösödött, mire Perrin rávigyorgott. Akaratlanul is eszébe jutott, milyen fennhangon fogadkozott a lány, hogy soha az életben nem fogja a ruháját varrni. Ettől eltekintve Perrin visszafogta magát, mert Faile szemében meglátta a jól ismert izzást. Néha jobb volt hallgatni. Ezért aztán, ahelyett, hogy gúnyolódott volna, inkább komolyan így szólt:

– Köszönöm, Faile! – A lány ettől még vörösebb lett.

Mihelyt végre sikerült talpra állnia, viszonylag könnyen kiért az ajtón, ám a két nőnek segítenie kellett, hogy Perrin levergődjön a falépcsőn. Legalább már a lovakat felnyergelték, és valamennyi folyóközi legény összegyűlt, íjukat a vállukra vetve. Arcuk és ruhájuk tiszta volt, és néhány helyen kötés borította a sebeket.

A tuatha'anokkal töltött éjszaka szemmel láthatóan jót tett nekik, javított a moráljukon, még azokén is, akik most úgy néztek ki, mintha most sem tudnának százlépésnyit sem gyalogolni. A félelem, ami még tegnap is ott ült a szemükben, mára puszta árnyékká zsugorodott. Wil természetesen mindkét karjában egy-egy hatalmas, szerelmes szemű kolompár leányzót tartott, és a hosszú orrú, bekötözött homlokú Ban Lewin, akinek hosszú haja úgy állt a magasba, mint a kefe borostája, zavart mosollyal egy másik leány kezét tartotta sajátjában. A többiek közül a legtöbben viszont főzelékkel teli tányért és kanalat fogtak a kezükben, és sietve reggeliztek.

– Minden jó, Perrin! – kiáltotta Dannil, és visszaadta egy kolompár nőnek üres tányérját. A nő egy pillanatra belekukkantott a tányérba, aztán kérdőn ránézett a fiúra, hogy megállapítsa, kér-e még ez a paszulykarószerű legény, ám az csak a fejét csóválta, és így szólt: – Azt hiszem, pukkadásig teleettem magam. Te is?

– Jóllaktam – válaszolta Perrin savanyúan. Zöldségpüré és leves. Pfuj!

– Tegnap este táncoltak a kolompár lányok – jelentette ki Dannil unokatestvére, Tell, tágra nyílt szemmel. – Az összes hajadon, de az asszonyok közül is néhány. Hát, azt látnod kellett volna, Perrin!

– Én már láttam táncolni a kolompár asszonyokat, Tell.

Úgy tűnt, megjegyzéséből kiérződött véleménye, mert Faile szárazon így szólt:

– Láttad, ugye, a tiganzát, igaz? Ha jó leszel, egyszer talán eljárom neked a sa'sarát, és akkor majd meglátod, mi az igazi tánc! – Ila levegő után kapkodott, mivel, úgy látszik, hallott már erről a táncról, amitől Faile még vörösebb lett, mint az előbb, a kocsiban.

Perrin összeszorította az ajkát. Ha ez a sa'sara még a kolompár asszonyok ringó, csípőt riszáló táncánál – a tiganzánál – is jobban megdobogtatja a szívet, akkor bizony szívesen megnézné Faile előadását. Igyekezett nem pillantani a lányra.

Raen jött oda, ugyanazt az élénkzöld kabátot viselte, mint előző nap, nadrágja pedig olyan vakítóan piros volt, amilyet Perrin életében nem látott még. Ettől az összeállítástól megfájdult a feje.

– Kétszer látogattad meg tüzeinket, Perrin, és a második alkalommal is búcsúlakoma nélkül mész el. Hamarosan újra el kell jönnöd hozzánk, hogy méltóképpen megünnepelhessünk.

Perrin eltolta magától Faile-t és Ilát – állni még azért magától is tudott –, és egyik kezét a szikár férfi vállára helyezte.

– Gyertek velünk, Raen! Emondmezőn senki sem fog bántani titeket. Mindenképpen jobb lesz, mint itt kint, a trallokok közelében.

Raen habozott, de aztán megrázkódott, és így mormogott:

– Nem is tudom, hogyan tudtál rávenni, hogy egyáltalán elgondolkodjam ezen a lehetőségen – megfordult, és hangosan folytatta: – Emberek, Perrin azt mondta, menjünk vele a falujába, ahol biztonságban leszünk a trallokoktól. Ki akar menni? – Megdöbbent arcok néztek vissza rá. Néhány asszony magához szorította gyermekeit, akik elbújtak anyjuk szoknyái mögött, mintha a puszta gondolat is megrémisztette volna őket. – Látod, Perrin? – kérdezte Raen. – Számunkra a biztonság a mozgásban rejlik, nem a falvakban. Biztosíthatlak, nem fogunk két éjszakát ugyanazon a helyen tölteni, és egész nap utazunk majd, mielőtt letáboroznánk.

– Lehet, hogy ez nem lesz elég, Raen.

A mahdi megvonta a vállát.

– Aggodalmad melegíti a szívemet, de biztonságban leszünk, ha a Fény is úgy akarja.

– A Levél Útja nem csupán az erőszakmentességet jelenti – mondta Ila gyengéden –, hanem azt is, hogy elfogadjuk, ami ránk vár. A levél is panasz nélkül lehull, amikor eljön az ideje. A Fény minket is biztonságban tart, amíg úgy akarja.

Perrin vitatkozni szeretett volna velük, ám a meleg szavak és a beletörődés mögött szilárd elhatározás látszott a kolompárok arcán. A fiú biztos volt benne, hogy előbb vehetné rá Baint és Chiadot, hogy női ruhába bújjanak, és feladják a lándzsát – még Gault is! –, mint hogy ezeket az embereket véleményük megváltoztatására bírja.

Raen kezet rázott Perrinnel, azután a kolompár asszonyok átölelték a folyóközi legényeket, meg Ihvont, a férfiak pedig kezet ráztak velük. Mindannyian nevettek, búcsúzkodtak, és biztonságos utat kívántak az indulóknak, remélve, hogy újra eljönnek vendégségbe. Majdnem minden férfi így tett. Aram azonban az egyik oldalon állt, és kezét a kabátzsebébe gyűrve, komor arckifejezéssel magába mélyedt. Amikor Perrin utoljára találkozott vele, akkor is savanyú arcot vágott, ami különösnek tűnt egy kolompártól.

A férfiak nemcsak kezet ráztak Faile-lal, de meg is ölelgették. Perrin kordában tartotta arckifejezését, amikor némelyik fiatalember kissé túl lelkesen szorongatta meg a lányt. A fiú csupán a fogát csikorgatta kissé, de azért mosolyra erőltette a száját. Őt Ilánál fiatalabb asszony nem ölelte át. Faile-nak valahogyan sikerült őrt állnia a fiú mellett, miközben ő maga nem egy sovány, élénk színű kabátot viselő kolompár fiatalembernek engedte meg, hogy laposra préselje. A nők – az őszülő hajúakat kivéve – egyetlen pillantást vetettek a lány arcára, és inkább mást választottak ölelgetésre. Eközben Wil a tábor valamennyi leányát végigcsókolta. Ban is hasonlóképpen tett. Ami azt illeti, még Ihvon is élvezte a helyzetet. Megérdemelné Faile, hogy az egyik fickó eltörje egy bordáját!

Végül a kolompárok – Raen és Ila kivételével – visszahúzódtak, és utat nyitottak a folyóközieknek. A szikár, őszes hajú férfi kezét a mellére téve, szertartásosan meghajolt.

– Békében jöttetek – mondta. – Most hát békében is távozzatok! Mindig szívesen látunk titeket a tüzeinknél. A Levél Útja a béke útja.

– Béke legyen veletek örökké – felelte Perrin –, ahogy az egész Néppel! – A Fény adja, hogy így legyen! – Megtalálom a dalt, vagy valaki más találja meg, de énekelni fogják, idén, vagy egy eljövendő évben. – Eltöprengett azon, vajon egyáltalán létezett-e valaha ilyen dal, vagy a tuatha'anok valami egészen mást keresnek. Elyas azt mondta, nem ismerik a dalt, de ha egyszer megtalálják, fel fogják ismerni. Bár legalább a biztonságot megtalálnák! Legalább azt. – Ahogy egyszer volt, úgy legyen majd újra, hisz a világ végtelen.

– A világ végtelen – felelte a tuatha'an ünnepélyesen. – A világ és az idő végtelen.

Még néhány utolsó ölelés és kézfogás közben Ihvon és Faile felsegítette Perrint Fürge hátára. Wil, Ban és a többiek még begyűjtöttek néhány csókot. A többieket, a súlyos sebesülteket, félig úgy emelték a nyeregbe. A kolompárok integettek, mintha csak régi szomszédaik indulnának hosszú útra.

Raen odajött Perrinhez, hogy kezet rázzon vele.

– Nem gondolod meg magad? – kérdezte a fiú. – Emlékszem, egyszer azt mondtad, a gonoszság elszabadult a világon. Most rosszabb, Raen, itt a legrosszabb.

– Béke legyen veled – mosolygott Raen.

– És veled – felelte Perrin szomorúan.

Az aielek csak akkor bukkantak elő, amikor a csapat már egy mérföldre, északra elhagyta a kolompárok táborát. Bain és Chiad Faile-t méregették, mielőtt elfoglalták szokásos helyüket, elöl. Perrin nem volt biztos benne, mire számított a két aiel nő, ugyan, mi történhetett barátnőjükkel a tuatha'anok között.

Gaul, könnyedén szaladva, Fürge mellé sorolt. A csapat nem haladt túl gyorsan, hiszen az embereknek majdnem a fele gyaloglásra kényszerült. Az aiel végigmérte Ihvont, mielőtt Perrinhez fordult volna.

– Hogy van a sebesülésed?

A seb iszonyúan fájt; a nyílhegy minden lépésnél bökdöste a fiú testét.

– Remekül – felelte Perrin fogcsikorgatás nélkül. – Talán ma éjjel már táncolni is fogok Emondmezőn. És te? Eljátszottad éjszaka a Hajadon csókját? – Gaul megbotlott, és majdnem orra esett. – Mi a gond?

– Ki említette ezt a játékot? – kérdezte az aiel halkan, és előrebámult.

– Chiad. Miért?

– Chiad – mormogta Gaul. – Az a nő goshien. Goshien! Gai'shainként kellene visszavinnem a Meleg Forrás erődhöz! – A szavak mérgesnek tűntek, a férfi furcsa hangszíne azonban nem. – Chiad?

– Elmondanád, mi a bajod?

– Egy Myrddraalba kevesebb ravaszság szorult, mint egy asszonyba! – felelte Gaul színtelen hangon. – És még egy trallok is több tisztességgel küzd – egy pillanattal később még hevesen hozzátette: – És egy kecskében több érzés lakozik! – Az aiel megszaporázta lépteit, és előrerohant, hogy csatlakozzon a két aiel nőhöz. Nem szólt hozzájuk, amennyire Perrin ezt meg tudta állapítani, csupán annyira lassított, hogy mellettük haladjon tovább.

– Értettél ebből bármit is? – kérdezte a fiú Ihvont. Az őrző csak a fejét rázta.

Faile szipogott.

– Ha azon jár az esze, hogy borsot törjön az orruk alá, hát a sarkánál fogva lógatják fel az első faágra!

– Te értetted? – kérdezte Perrin a lányt. Ő azonban csak ment tovább mellette, nem pillantva rá, de nem is válaszolt. Ezt a fiú úgy vette, hogy ő sem tudja a választ. – Szerintem újra el kell látogatnom Raen táborába. Már rég történt, hogy utoljára megnéztem a tiganzát. Igen... érdekes volt.

A nő valamit mormogott halkan, a fiú azonban meghallotta:

– Te is megérdemelnéd, hogy a sarkadnál fogva lógassanak fel! – A fiú elmosolyodott Faile fölött.

– Persze, nem is kell visszatérnem. Hiszen megígérted, hogy eltáncolod nekem ezt a sa'sarát! – A lány arca bíborvörösre vált. – Ez olyasmi, mint a tiganza? Úgy értem, máskülönben nem lenne értelme.

– Te izomagyú ökör! – csattant fel Faile, és dühösen nézett rá. – Nem kevés olyan férfi akadt, aki a szívét és a vagyonát is odadobta az olyan nők lába elé, akik sa'sarát táncoltak. Ha az anyám csak sejtené is, hogy ismerem a táncot... – úgy hallgatott el, mint aki már így is túl sokat mondott, és villámgyorsan elfordult. Maga elé bámult. Homlokától ruhája kivágásáig egyenletesen piros szín öntötte el.

– De hát akkor nincs is okod, hogy eltáncold – mondta a fiú halkan. – A szívemet és a vagyonomat, már amennyi vagyonom van, már úgyis a lábad elé fektettem.

Faile megbotlott, aztán halkan felnevetett, és arcát a fiú csizmába bújtatott lábához fektette.

– Nagyon okos vagy! – mormogta halkan. – Egy szép napon azért eltáncolom neked, és attól majd forrni kezd a véred.

– Ahhoz neked nem kell táncolni – felelte Perrin, és a lány ismét nevetett. Benyúlt a kengyel mögé, és átölelte Perrin lábát, miközben továbbmentek.

Egy idő múlva azonban már az sem enyhítette a fájdalmakat, hogy arra gondolt, Faile majd táncolni fog neki. Persze, a kolompár asszonyok táncát figyelembe véve, az ígért előadás bizonyára egészen merész lesz, ám a visszatérő fájdalmak mindent elhomályosítottak. Fürge minden egyes lépésekor végighullámzott a kín rajta. Ennek ellenére egyenes háttal ült. Úgy tűnt, ha kihúzza magát, a fájdalom egy leheletnyivel gyengébb. Ezenkívül azt akarta, hogy a többiek így lássák, mert nem akarta elrontani a jókedvüket. A tuatha'anokkal való találkozás óta javult a hangulat. A többiek is szálegyenes derékkal ültek a nyeregben, még azok is, akik az előző nap összegörnyedten a nyeregkápába kapaszkodva lovagoltak. Ban meg Dannil és a többiek büszkén felvetett fejjel lépdeltek. Hát, akkor csak nem ő lesz az első, aki összeroskad!

Wil fütyülni kezdett. A „Hazatérés a Tarwyn-szorosból” című dalt fütyülte. Hárman vagy négyen csatlakoztak hozzá. Egy idő múlva aztán Ban a maga mély, tiszta hangjával énekelni kezdett:

„Vár reám az én hazám, és a lány, kit szeretek.
Ne szomorkodjál, kedvesem, nemsokára jöhetek.
Szépen ragyog a lány szeme, csókolózni oly jó vele.
Puha ajka édes kincs, nála fontosabb nekem nincs.”

A második versszaknál még többen bekapcsolódtak, végül mindenki énekelt, még Ihvon is. Még Faile is. Perrin persze nem. Túl gyakran mondták neki, hogy olyan a hangja, mint a béka brekegése, akit éppen megtaposott egy ökör. Néhányan már a dal ütemére kezdtek el lépdelni.

„Jártam én a Tarwyn-szorosban, trallokokkal harcoltam a bozótban.
Nem futottam Myrddraalt látva, bunkóval küldtem a halálba.
Ám a szívem vadul dobog, ha kedvesemre gondolok.
Kedves ő az én szívemnek, kell a csókja...”

Perrin a fejét csóválta. Alig egy napja legszívesebben elfutottak volna, hogy elrejtőzzenek. Ma meg egy olyan csatáról énekelnek, amelyik olyan régen történt, hogy a Folyóközben ezen a dalon kívül már semmit sem tudnak róla. Lehet, hogy lassan katonák lesznek a fiúk. Erre szükség is lesz, ha nem tudják újra bezárni az Átjárókaput.

Egyre gyakrabban láttak tanyákat, a porták közelebb álltak egymáshoz, míg végül a csapat jól kitaposott úton haladt tovább az alacsony kőfalakkal körbevett földek között. A tanyákat elhagyták. Errefelé senki sem ragaszkodott mindenáron a földjéhez.

Így érték el a régi országutat, amelyik északról, a Fehér folyótól – vagyis a Manetherendrellétől – Lovasdon keresztül Emondmezőre vezetett, és végre ismét láttak birkákat a legelőn, hatalmas nyájakat, mintha csak egy tucatnyi gazda állatait összeterelték volna. Tíz pásztor vigyázott ott, ahol máskor egy is elég lett volna. Ráadásul a pásztorok fele felnőtt férfi volt. Az íjakkal felfegyverkezett őrök csendben figyelték útjukat, és nyilvánvalóan nem értették, miért énekelnek teli torokból.

Ezzel szemben Perrin meg azzal a látvánnyal nem tudott mit kezdeni, ami most éppen elé tárult. Emondmezőt megpillantva, a többi folyóközi férfi is így volt ezzel. Nótázásuk akadozni kezdett, majd elhallgatott.

A falu széles környékéről eltűntek a fák, a kerítések és a sövények. Kivágták őket. Emondmező nyugati szélének házai valamikor a Nyugati-erdő szélső fáinak árnyékában álltak. A házak közötti tölgyek és bőrlevelű fák megmaradtak, de az erdőt jó ötszáz lépéssel visszaszorították, pontosan akkora távolságra, ameddig egy jó vadászíjjal el lehetett lőni, és a férfiak fejszéi további fákon csattogtak, amelyeket ki akartak vágni. Több sornyi, csípőig érő magasságú, ferdén a talajba vert karó szegélyezte a falut, a házaktól kezdve kifelé, egy jó darabig. Olyan volt, mint egy hatalmas töviskoszorú, ahol csak ott látszott rés, ahol az út bevezetett a faluba. A karók mögött meghatározott távolságban őrök álltak. A férfiak egy része régi páncélt vagy bőrmellényt viselt, amire rozsdás acélkorongokat varrtak. Néhányuknak ősöreg, ütött-kopott sisak volt a fején. Kezükben malacbökőt, meg alabárdot tartottak, amelyeket bizonyára a padlásról szedhettek le, vagy hosszú rúdra kötött kaszapengéket. Más férfiak meg fiúk kezükben íjjal ültek a szalmatetős házakon. Amikor meglátták Perrint meg a többieket közeledni, felkeltek, és hangos kiabálással a lent lévők tudtára adták a hírt.

Az út mentén, valamivel a karók mögött, egy fából készült, vastag, viaszozott kötelekkel felszerelt építmény állt, mellette nagy halom, fejnagyságú kővel. Ihvon észrevette, hogy Perrin értetlenül ráncolja a homlokát, ezért odalépett hozzá.

– Kővetők – mondta az őrző. – Eddig hat darab készült el. Az ácsaitok tudták, mit kell tenniük, miután én meg Thomas megmutattuk nekik. A karók visszatartják a támadó trallokokat, de a fehérköpenyeket is, mindegy, hogy ki jön – nyugodt hangja alapján akár az időjárásról is beszélhetett volna.

– Hiszen mondtam, hogy a falud felkészül a védekezésre – Faile vadul elszánt és büszke képet vágott, mintha ez az ő faluja lett volna. – Kemény emberek élnek ezen a lágy vidéken. Majdnem olyanok, mint a saldaeaiak. Hiszen Moiraine is mindig azt állította, hogy itt még érezteti a hatását Manetheren vére.

Perrin csak a fejét csóválta.

A falu kitaposott földútjain olyan nyüzsgés volt, mint egy városban. A házak közötti réseket kitöltötték a leállított kocsik és taligák, és a nyitott ajtókon meg ablakokon keresztül még több embert látott. A tömeg megnyílt Ihvon és az aielek előtt, és a csapat útját halk morgás kísérte.

– Itt jön Aranyszemű Perrin!

– Aranyszemű Perrin!

– Aranyszemű Perrin!

A fiú azt kívánta, bárcsak ne így beszélnének róla. Hiszen ezek az emberek ismerték, legalábbis nagy részük. Mit gondolnak róla? Itt volt a lóarcú Neysa Ayellin, aki tízéves korában jól elverte a fenekét, amikor Mat rábeszélte, hogy lopják el az asszonyság egyik süteményét. Aztán ott állt a vörösképű, nagy szemű Cilia Cole. Ő volt az első lány, akit valaha is megcsókolt, és Cilia még mindig kellemesen gömbölydednek tűnt a megfelelő helyeken. Pel Aydaer állt mellette, ahogy mindig, most is pipával a szájában, csak most már kopasz fejjel. Ő mutatta meg Perrinnek, hogyan kell puszta kézzel pisztrángot fogni. Még Daise Congar is kijött az utcára, egy magas, testes asszonyság, aki mellett még Alsbet Luhhan is törékenynek tűnt. Ahogy mindig, most is sovány férje, Wit fölé magasodott. Valamennyien őt nézték, és suttogva beszéltek a távolabbról származó embereknek, akik talán nem tudhatták, ki is ő. Amikor a vén Cenn Buie egy kisfiút vett a vállára, majd Perrinre mutatva, valamit lelkesen magyarázni kezdett a gyereknek, a fiú felsóhajtott. Hát mind megőrültek ezek?

Az emberek Perrin és társai nyomába eredtek, körbevették őket, mintha csak egy hangosan morajló körmenet részesei lettek volna. Kotkodácsoló tyúkok szaladtak el előlük. A házak mögötti ólakban és istállókban röfögő disznók, bőgő tehenek csatlakoztak a hangzavarhoz, mintha nem lett volna elég az emberek zaja. A Zöldön birkák szorongtak, és fekete-fehér fejőstehenek legeltek a szürke és fehér libák mellett.

A Zöld közepén egy magas árboc állt, és ezen egy piros szegélyű, fehér zászlót lobogtatott a könnyű szél. A zászlón egy vörös farkasfej látszott. Perrin Faile-ra nézett, de ő is ugyanúgy meglepődve csóválta a fejét.

– Jelkép.

Perrin észre sem vette, hogy Verin odajött hozzájuk. Bár meghallotta az asszony jöttét kísérő halk suttogást.

– Aes sedai – morogták az emberek. Ihvon nem tűnt meglepettnek. A falusiak tágra nyílt szemmel, nagy tisztelettel bámulták Verint.

– Az embereknek szükségük van jelképekre – folytatta Verin, és egyik kezét Fürge marjára tette. – Amikor Alanna elmesélte a falubelieknek, mennyire félnek a trallokok a farkasoktól, az emberek remek ötletnek tartották a zászlót. Neked nem tetszik, Perrin? – Gúny csengett a hangjában? Sötét szemével úgy pillantott a fiúra, mint egy madár. Egy madár, aki éppen a férget bámulja?

– Kíváncsi vagyok, mit szól ehhez Morgase királynő – jelentette ki Faile. – Ez itt Andor része. A királynők nem nagyon szeretik, ha az országukban idegen zászlót tűznek ki.

– A határok csak a térképre húzott vonalak – nézett rá Perrin. Annyira jól esett csendben ülnie. Mintha valamivel enyhült volna a nyílhegy okozta sajgás. – Még csak nem is tudtam, hogy Andor része vagyunk, mielőtt elmentem volna Caemlynbe. Kétlem, hogy sok itteni ember hallott már erről.

– Az uralkodóknak az a szokásuk, hogy a térképnek hisznek, Perrin – nem fért hozzá kétség, Faile hangjában enyhe gúny vegyült. – Gyermekkoromban akadtak vidékek Saldaeában, ahol az emberek öt nemzedék óta nem láttak adószedőt. Mihelyt apám képes volt egy időre elvonni erőit a Fertő határától, Tenobia királynő tudatta a helyiekkel, hogy ki az uralkodójuk.

– Ez itt a Folyóköz, és nem Saldaea – felelte Perrin vigyorogva. Meglehetősen vad dolgokat mesélt ez a lány Saldaeáról. Amikor ismét Verin felé fordult, a mosoly eltűnt az arcáról. – Azt hittem, el akarja titkolni, hogy ki is valójában – nem volt abban a helyzetben, hogy eldöntse, mi a nyugtalanító. Egy eltitkolt aes sedai, vagy egy olyan, akit mindenki ismer.

Az aes sedai keze egy tenyérnyivel az eltört nyílvessző felett lebegett. A seb környéke viszketett egy kicsit.

– Ó, hát ez nem néz ki valami jól – mormogta a nő. – Beakadt a bordába, és a kenőcs ellenére kicsit elfertőződött. Azt hiszem, ide Alanna kell – pislogott, és elhúzta a kezét. A csiklandós érzés azonnal tovaszállt. – Tessék? Hogy titokban tartsam? Figyelembe véve mindazt, ami itt történt, nem nagyon tudtuk volna titokban tartani. Azt hiszem, talán elutazhattunk volna. De annak nem örültél volna, igaz?

Már megint ez a számító, ragadozó madárszerű pillantás.

Perrin habozott, majd felsóhajtott.

– Nem, bizony.

– Örülök, hogy ezt hallom – felelte a nő mosolyogva.

– Valójában miért jöttek ide, Verin?

Mintha a nő nem is figyelt volna rá. Vagy talán nem is akart odafigyelni.

– Most azonban az oldaladból kiálló dologgal kell törődnünk. És ezeket a fickókat is el kellene látnia valakinek. Alanna meg én ellátjuk a legsúlyosabb sebeket, de...

A csapat tagjai ugyanannyira meglepődtek attól, amit itt láttak, mint Perrin. Amikor Ban meglátta a lobogót, zavartan megvakarta a fejét, miközben a többiek csak döbbenten bámultak. A legtöbbjük tágra nyílt szemmel, idegesen nézte Verint. Biztos, hogy hallották a suttogást. „Aes sedai”. Perrinnek is kijutott a pillantásokból, amikor észrevették, hogy egyszerűen csak leállt beszélgetni egy aes sedai-jal, mintha az csak egy egyszerű, falusi asszony lenne.

Verin szemrebbenés nélkül viszonozta a pillantásokat. Aztán, látszólag anélkül, hogy körülnézett volna, hátranyúlt, és kirántott egy nagyjából tíz- vagy tizenkét éves kislányt a bámészkodók tömegéből. A lány, akinek hosszú, sötét haját kék szalagok fogták össze, megdermedt a félelemtől.

– Ismered Daise Congart, ugye, kislány? – kérdezte Verin. – Akkor menj, keresd meg, és mondd meg neki, hogy itt sebesült férfiak várják a javasasszony gyógynövényeit! Azt is mondd meg, hogy siessen! Figyelmeztesd, hogy nem leszek türelmes, és nem érdekelnek a szeszélyei! Meg tudtad jegyezni? Akkor fussál!

Perrin nem ismerte fel a kislányt, az viszont szemmel láthatóan ismerte Daise-t, mert összerezzent, amikor meghallotta az üzenetet. Verin azonban mégis egy aes sedai volt. A lányka egy pillanatig mérlegelte a dolgot – Daise Congar vagy az aes sedai –, aztán eltűnt a tömegben.

– Veled majd Alanna foglalkozik – mondta Verin, és ismét összehúzott szemöldökkel nézett fel a fiúra.

Perrin azt kívánta, bárcsak ne lett volna annyira kétértelmű ez a mondat.

Negyvenharmadik fejezet

Törődj az élőkkel!

Verin maga vette kézbe Fürge kantárját, és vezetni kezdte a Borforrás fogadó felé. A tömeg megnyílt, hogy áteressze őket, aztán az emberek a nyomukba eredtek. Dannil és Ban meg a többiek velük mentek vagy lovagoltak, rokonaikat maguk köré gyűjtve. Bármennyire is meglepődtek az emondmezei változások láttán, a legényekből mégis sugárzott a büszkeség. Szálfaegyenes derékkal ültek a nyeregben, vagy magasba emelt fővel lépdeltek. Szembeszálltak a trallokokkal, és hazatértek. A nők azonban lágyan simogatták fiaikat, fivéreiket és unokáikat, és nem kevesen a könnyeikkel küszködtek. Sóhajukat a tömeg lármája ellenére is hallani lehetett. Aggódó pillantású férfiak próbálták meg büszke mosolyuk mögé rejteni félelmeiket. Perrin kísérőinek vállára csapkodtak, és tréfálkozni próbáltak a legények sarjadzó szakálla miatt. Néha támogatniuk kellett azt a sebesültet, akit az előbb megpróbáltak átölelni. Barátnők siettek elő, megcsókolták kedvesüket, és hangosan jajongtak annak sebei miatt. A boldogság és a fájdalom egyensúlyba került. A fiatal öccsök és húgok nem tudták eldönteni, hogy sírjanak-e vagy hogy átöleljék bátyjukat. Így aztán fivéreikbe kapaszkodtak, akiket szemmel láthatóan mindenki hősnek tartott, s csak tágra nyílt szemmel bámulták a forgatagot.

De akadtak aztán más hangok, melyeket Perrin a legszívesebben nem hallott volna meg.

– Hol van Kenley? – Ahan asszony kellemes külsejű nő volt, akinek szinte hollófekete hajába csak néhány fehér csík keveredett, ám arcára kiült a félelem, amikor végigpillantott az arcokon, és észrevette, hogy senki sem akar a szemébe nézni. – Hol van az én Kenley-m?

– Billi! – kiáltotta az öreg Hu al'Dai remegő hangon. – Látta valaki Billi al'Dait?

– ...Hu...!

– ...Jared...!

– ...Tim...!

– ...Colty...!

A fogadó előtt Perrin majdnem kiesett a nyeregből, annyira sietett, hogy elmeneküljön a nevek elől. Még azzal sem törődött, kinek a keze segít neki.

– Vigyetek be! – hörögte. – Befelé!

– ...Teven...!

– ...Haral...!

– ...Had...!

Dael al'Taron anyja sikítva kérdezte a tömegtől, hogy valaki meg tudja-e mondani neki, hol lehet a fia. A bezáródó ajtó elzárta szívfájdító sírását.

A trallokok üstjében fő, gondolta Perrin keserűen, miközben leültették a fogadóban egy székre. A fia egy trallok bendőjében van, al'Taron asszony! Én tálaltam fel nekik. Faile kezébe vette a fejét, és aggódva nézett a fiú arcába. Az élőkkel kell törődnünk, gondolta Perrin. Majd a halottakat is meggyászolom. Később.

– Minden rendben – fordult Faile-hoz. – Csupán a leszállástól lettem egy kicsit rosszul. Sosem voltam túl jó lovas – de úgy tűnt, a lány nem hisz neki.

– Hát semmit sem tud tenni? – szólt Verinre.

Az aes sedai idegesítő nyugalommal csóválta a fejét.

– Jobb, ha nem, gyermek. Kár, hogy nincs közöttünk Sárga nővér, de Alanna mindenképpen jobb Gyógyító, mint én. Nekem más irányúak a képességeim. Ihvon majd idehozza. Légy még egy kis türelemmel, gyermek!

A fogadót egyfajta fegyverraktárrá alakították. Közvetlenül a kandalló melletti helytől eltekintve, mindenütt fegyvereket halmoztak fel: a legkülönfélébb lándzsákat, közöttük néhány alabárddal, kopjákat és dzsidákat, botokat, a végükre illesztett, különös formájú pengékkel. A fegyverek közül sok ütött-kopott és elszíneződött volt, ott, ahol lecsiszolták róluk a rozsdát. Még meglepőbb volt egy nyitott hordó tartalma, amelyik a lépcső lábánál állt: kardok voltak benne, egy egész halomnyi, amelyet csak úgy össze-vissza beledobáltak. Csak néhányuk lapult tokban, és nem akadt két egyforma közöttük. Bizonyára ötmérföldes körzetben kirámolták az összes padlást, hogy ilyen sokat összeszedjenek a rég letűnt korok emlékei közül. Perrin még csak nem is sejtette, hogy a Folyóköz egész területén öt kardnál több akadt volna. Legalábbis, mielőtt a fehérköpenyek és a trallokok megérkeztek volna.

Gaul a fogadó vendégszobáiba vezető lépcső közelében foglalt helyet, mert innen jó kilátás nyílt a helyiségre, és Perrint ugyanúgy szemmel tarthatta, mint Verint. A Lándzsa két Hajadonja a terem túlsó oldalán állapodott meg. Szemmel tartották Faile-t és az összes jelenlévőt, miközben könyökhajlatukba fektették a lándzsáikat. Testtartásuk egyszerre tűnt nyugodtnak és ugrásra készen állónak. A három ifjú legény, akik becipelték Perrint, most az ajtó előtt egyik lábukról a másikra álltak, és elkerekedett szemmel bámulták az aieleket meg az aes sedai-t. Ez volt minden.

– A többieknek – mondta Perrin – szükségük van...

– Majd róluk is gondoskodnak – szakította félbe Verin könnyedén, és helyet foglalt egy másik asztalnál. – Nekik leginkább a családjukra van most szükségük. Sokkal jobban érzik magukat, ha szeretteik körében lehetnek.

Perrinbe fájdalom hasított – hirtelen az almafák tövében fekvő sírok jutottak eszébe –, de gyorsan elnyomta magában az érzést. Az élőkkel kell törődni – emlékeztette magát gyorsan. Az aes sedai elővette tollát és tintatartóját, és finom írásával jegyezni kezdett kis könyvébe. Perrin azon tűnődött, vajon Verin törődik-e egyáltalán azzal, hány folyóközi halt meg, addig, míg a fiú életben van, így a Fehér Torony fel tudja használni a Randdel kapcsolatos terveiben.

Faile megszorította a kezét, ám mégis az aes sedai szólalt meg:

– Nem kellene ágyba fektetnünk?

– Még nem – felelte Perrin ingerülten. Verin felnézett, és már szóra nyitotta a száját, a fiú azonban még határozottabban megismételte: – Még nem – az aes sedai megvonta a vállát, majd visszatért jegyzeteihez. – Tudja valaki, hogy hol van Loial?

– Az ogier? – kérdezte az ajtónál álló három fiú egyike. Dav Ayellin köpcösebb volt ugyan Matnél, sötét szemében azonban ugyanaz a huncut szikra csillogott. Lompos, fésületlen megjelenése miatt is hasonlított Mathez. Régen azokat a csínyeket, amelyeket nem Mat követett el, általában Dav nevéhez lehetett kötni, ám kettejük közül inkább Mat járt az élen. – Kint van az emberekkel, utat vág a Nyugati-erdőben. Az embernek az az érzése, egy fivérét vágta le, valahányszor kivág egy fát, ő viszont hármat is képes ledönteni a Luhhan mestertől kapott, hatalmas fejszével, mialatt más csak eggyel végez. Ha őt keresed, hát láttam Jaim Thanét, amint elfutott hozzájuk a hírrel, hogy megérkeztetek. Fogadom, hogy mind visszajönnek megnézni téged – a fiú rábámult a Perrinből kiálló, törött nyílvesszőre, majd elfintorodott, és megdörzsölte saját oldalát. – Nagyon fáj?

– Eléggé – felelte Perrin kurtán. Visszajönnek, hogy megnézzenek. Mégis, mi vagyok én? Egy mutatványos? – Na és Luc? Semmi kedvem találkozni vele. Itt van?

– Attól tartok, nincs – felelte az Elam Dowtry nevű, másik fiú, és megdörzsölte hosszú orrát. A fiú egy kardot viselt az övében, ami nagyon nem illett paraszti öltözékéhez. A fegyver markolatát nyersbőr szíjjal tekerte körbe, a bőrhüvely viszont már igencsak régi és kopott volt. – Szerintem Luc nagyúr elment, hogy Valere Kürtjére vadásszon. Esetleg trallokokra.

Dav és Elam Perrin barátai voltak régebben, együtt vadásztak és halásztak, mindketten majdnem olyan idősek voltak, mint ő. Félénk vigyorgásuk azonban most sokkal fiatalabbnak mutatta őket. Mat és Rand is legalább öt esztendővel idősebbnek látszott volna náluk. És talán még Perrin is.

– Remélem, nemsokára visszatér – folytatta Elam. – Engem a kard használatára tanít. Tudtad, hogy kürtvadász? És király is, legalábbis jog szerint. Andoré, úgy tudom.

– Andornak királynője van – mormogta Perrin öntudatlanul, és közben összenézett Faile-lal –, nem királya.

– Szóval, nincs itt – vette át a szót a lány. Gaul enyhén megmozdult; mintha el akarna indulni, hogy levadássza Lucot. Az aiel szeme kék jégnek látszott. Perrint az sem lepte volna meg, ha Bain és Chiad ott, helyben elkendőzik az arcukat.

– Nincs – felelte Verin színtelenül, akit szemmel láthatóan jobban lekötöttek a jegyzetei, mint az, amit mondott. – Nem mintha nem lenne néha a segítségünkre, de ahhoz is elég jól ért, hogy bajt keverjen, amikor itt van. Tegnap, mielőtt bárki is tudomást szerezhetett volna róla, küldöttséget vezetett a fehérköpenyek őrjáratához, és közölte velük, hogy Emondmezőt bezártuk előlük. Egyenesen megmondta, hogy tíz mérföldnél közelebb ne merészkedjenek. Pedig nem túl bölcs döntés annál jobban magunkra haragítani őket, mint ami feltétlenül szükséges – a nő az irományára meredt, majd megdörzsölte az orrát anélkül, hogy észrevette volna a tintafoltot, amit a mozdulattal az arcán hagyott.

Perrin nem igazán törődött azzal, mit szólnak a dolgokhoz a fehérköpenyek.

– Tegnap – lehelte. Ha Luc tegnap visszajött a faluba, akkor nem valószínű, hogy köze lehet a trallok támadáshoz. A fiú minél többet gondolkozott a trallok támadáson, annál jobban meg volt győződve arról, hogy a fenevadak számítottak rájuk. És annál jobban okolta Lucot. – Hiába szeretnénk, kutyából nem lesz szalonna – mormogta. – De ez a fickó erősen gyanús, hacsak nem tévedek.

Dav és a másik két fiú kétkedve összenéztek. Perrin úgy gondolta, az ő szemükben ez az egész csupa zagyvaság.

– A küldöttség többségében Coplinokból állt – folytatta a harmadik fiú meglepően mély hangon. – Darl és Hari, meg Dag és Ewal. És Wit Congar is ott volt. Daise ezért alaposan ellátta a baját.

– Én úgy hallottam, hogy ők igencsak kedvelték a fehérköpenyeket – Perrinnek ismerősnek tűnt a mély hangú legény. Két vagy három évvel lehetett fiatalabb, mint Elam és Dav, de jó pár ujjnyival magasabbra nőtt, és keskeny arcához nem illett széles válla.

– Úgy bizony – a fickó nevetett. – Hiszen ismered őket! Ők aztán odavannak mindenért, amivel a lehető legnagyobb kellemetlenséget okozhatják a többieknek. Amióta Luc nagyúr beszélt velük, mind azt vették a fejükbe, hogy odavonulnak Őrdombra, és megmondják a fehérköpenyeknek, hogy hordják el magukat a Folyóközből. Egészen pontosan az a véleményük, hogy valaki másnak oda kellene mennie. Azt hiszem, ebben a percben a legszívesebben csatlakoznának a többiekhez.

Ha az arca valamivel kerekebb lett volna, és egy jó lábnyival közelebb a padlóhoz...

– Ewin Finngar! – kiáltotta Perrin meglepődve. Nem hitt a szemének. Ewin egy zömök kis semmittevő volt, aki mindig arra kószált, ahol az idősebb fiúk találkoztak. Ez a legény viszont legalább akkora lesz, mint ő, vagy talán magasabb is, ha egyszer befejezi a növekedést. – Tényleg te vagy az?

Ewin bólintott, és szélesen vigyorgott.

– Olyan sokat hallottunk rólad, Perrin – mondta azon a meglepő, mély hangján. – Arról, hogy trallokokkal harcoltál, meg hogy mindenféle különös kalandot átéltél odakint, a nagyvilágban. Ilyesmit beszéltek az emberek, bizony. De azért még hívhatlak Perrinnek, igaz?

– A Fényre, hát még szép! – mordult fel Perrin. Már tényleg elege volt ebből az egész Aranyszemezésből.

– Bárcsak tavaly én is veletek mentem volna! – Dav izgalmában a kezét dörzsölgette. – Aes sedai-okkal, őrzőkkel és egy ogierrel visszatérni! – Úgy tűnt, mintha trófeákat sorolna fel. – Én meg mit csinálok? Vigyázok a tehenekre, és megfejem őket. Aztán meg megint a tehenekre vigyázok, és megint megfejem őket. Közben még boronálnom is szabad, meg fát vágnom, hogy változatos legyen az életem. Neked persze szerencséd volt.

– Milyen volt odakint? – kérdezte Elam elakadó lélegzettel. – Alanna sedai azt mondta, hogy eljutottál a Nagy Fertőig, és azt is hallottam, hogy már jártál Caemlynben és Tearben. Milyenek a városok? Tényleg tízszer akkorák, mint Emondmező? Láttál igazi palotát is? Vannak árnybarátok a városokban? A Fertő tényleg tele van trallokokkal, Félemberekkel és őrzőkkel?

– Egy tralloktól kaptad azt a sebhelyet? – Mennydörgő hangja ellenére Ewin még mindig olyan volt, mint a régi kis izgatott semmirekellő. – Én is szeretnék egy ilyen forradást. Láttál már királynőt? Vagy egy királyt? Azt hiszem, inkább egy királynőt szeretnék megismerni, de egy király is jó lenne! Milyen a Fehér Torony? Van olyan nagy, mint egy palota?

Faile elégedetten nevetett, de Perrint elképesztette ez a frontális támadás. Hát már elfelejtették az előző télen támadó trallokokat, meg azokat, akik most is itt pusztítják a vidéket? Elam úgy markolta kardját, mintha a következő pillanatban indulni készülne a Fertőbe, Dav pedig szinte lábujjhegyen állt. A szeme valósággal szikrázott. Úgy látszott, mintha Ewin galléron akarná ragadni Perrint. Kalandok? Bolondok ezek a legények! Nehéz idők várnak rájuk, nehezebbek, mint amit a Folyóköz valaha is átélt, legalábbis Perrin ettől tartott. Nem árt, ha még eltart egy darabig, míg megtudják a kegyetlen igazságot.

Bár fájt az oldala, megpróbálta megválaszolni a kérdéseket. Úgy tűnt, a többiek csalódottak, amiért nem látta a Fehér Tornyot, de még egy királyt vagy királynőt sem. Úgy gondolta, Berelain valami királynőféle lehetett, de mivel Faile is itt volt a közelében, inkább nem említette a nőt. Néhány más dolgot is kihagyott a meséből. Falmét, a Világ Szemét, a Kitaszítottakat és Callandort. Ezek veszélyes témának számítottak, melyek végül az Újjászületett Sárkányra terelhették volna a szót. Caemlynről viszont veszély nélkül mesélhetett egy kicsit, aztán Tearről beszélt, meg a Határvidékről és a Fertőről. Érdekes volt, amit a többiek egyszerűen csak elfogadtak, és az is, amit nem. Valósággal lázba jöttek, amikor a Fertő rohadásfoltos földjéről beszélt, és arról, hogy elenyészni látszik az a vidék, még aközben is, amíg az ember nézte; tetszett nekik a shienari katonák hosszú hajfonata, az ogierek steddingje, ahol az aes sedai-ok nem tudták fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és ahová a Félemberek is csak habozva léptek. Ezzel szemben Tear Kövének a mérete és a városok lenyűgöző nagysága.

Saját, állítólagos kalandjairól a következőket mondta:

– Többnyire azzal voltam elfoglalva, hogy megakadályozzam, hogy lecsapják a fejemet. A kalandok ebből állnak, meg abból, hogy nagy nehezen keresünk hálóhelyet éjszakára, meg hogy valami ennivalót kerítünk. Ha az ember kalandokat él át, akkor meglehetősen gyakran éhezik, és arra kényszerül, hogy a hidegben vagy az esőben aludjon, vagy esetleg mindezt egyszerre.

Ez nem nagyon tetszett a többieknek, és ugyanolyan kevéssé hitték el, mint ahogy azt sem fogadták el, hogy Tear Köve akkora, mint egy kisebb hegy. Perrin emlékeztette magát arra, hogy mielőtt felkerekedett volna a Folyóközből, ő maga sem tudott túl sokat a világról. Ez sem segített túl sokat. Csak nem ámult ennyire a látottaktól! Vagy mégis? Mintha nagyon meleg lett volna az ivóban. Levette volna a kabátját, de az iszonyú fáradsággal járt volna.

– Tulajdonképpen mi a helyzet Randdel és Mattel? – tudakolta Ewin. – Ha az ember állandóan éhezik, és az eső áztatja, akkor ők miért nem jöttek haza?

Időközben Tam és Abell is bejött. Tam zubbonya fölé csatolta kardszíját, és mindketten íjat hordtak. Különös, de Tam oldalán a paraszti öltözék ellenére is jól mutatott a kard. Perrin miattuk a többieknek is ugyanazt mesélte, mint a két öregnek korábban, vagyis, hogy Mat állandóan kockázik, járja a fogadókat, és a lányokat kergeti, miközben Rand gyönyörű ruhát visel, és egy csinos, szőke lányt tart a karjában. Elayne-ből egyszerű nemeskisasszonyt csinált, mert a többiek valószínűleg nem hitték volna el, hogy Andor leányörököséről beszél. Hogy mennyire igaza volt, azt lemérhette a többiek hitetlenkedő arcán. Ennek ellenére minden jól ment. Ez pontosan úgy hangzott, mint amit hallani akartak, és a kételyeik tovatűntek, amikor Elam megállapította, hogy hát Faile is nemeskiasszony, és mégis, milyen szépen itt van Perrinnel. Ezt hallva, Perrinnek is vigyorognia kellett. Kíváncsi volt, mit szólnának hozzá, ha elmesélné neki, hogy Faile egy királynő unokahúga.

A lány azonban valamilyen oknál fogva nem mosolygott a többiekkel. Szembefordult Perrinnel, és olyan arckifejezéssel, amely felért volna Elayne bármelyik jeges pillantásával – ha a leányörökös éppen dühös volt –, így szólt:

– Most már eleget fecsegtél! Perrin megsebesült – fordult a többiekhez. – Jobb, ha mentek!

Perrin legnagyobb megdöbbenésére a többiek meghajoltak – Dav ráadásul még térdet hajtani is megpróbált, amitől úgy nézett ki, mint egy igazi fajankó –, és bocsánatkéréseket mormogva, elindultak az ajtó felé. Nem Perrintől, hanem a lánytól kértek bocsánatot. Nem sikerült azonban távozniuk, mert Loial jelent meg az ajtóban. A görnyedten belépő ogier kócos haja még így is az ajtófélfát súrolta. Döbbenten nézték az ogiert, mintha most látnák első alkalommal, de aztán tekintetük visszatévedt Faile-ra, mire sietve távoztak. A hűvös, teljes mértékben nemes-kisasszonyi pillantás tökéletesen működött.

Amikor Loial kihúzta magát, a feje majdnem elérte a tetőgerendákat. Kabátjának zsebei még mindig szögletesek voltak, hiszen könyveit mindig magánál hordta, de most még egy hatalmas fejsze is volt nála. A fejsze nyele olyan hosszú volt, mint egy ember, a pengéje pedig majdnem akkora, mint Perrin egész fejszéje.

– Megsebesültél! – mennydörgött fel hangja, amikor megpillantotta Perrint. – Azt mondták, hogy visszatértél, de azt nem, hogy megsebesültél. Különben gyorsabban jöttem volna.

Perrin összerezzent, megpillantva az ogier fejszéjét. Az ogierek népének volt egy közmondása: „Hosszú nyélre tenni a fejszét”. Ez azt jelenti, hogy valaki elhamarkodottan vagy haragtól vezérelve cselekszik. Az ogierek esetében ez a kettő nagyjából ugyanazt jelentette. Loial meglehetősen dühösnek tűnt. Szőrös füle hátrafelé meredt, és úgy ráncolta a homlokát, hogy hosszú szemöldöke egészen az orcájáig lelógott. Ez valószínűleg azzal függött össze, hogy fákat kellett kivágnia. Perrin szívesen beszélt volna most vele négyszemközt, hogy megkérdezze, sikerült-e valami közelebbit megtudnia Alanna tevékenységéről. Vagy Verinéről. Fáradtan megtörölte az arcát, és meglepődve látta, hogy arca száraz. Pedig úgy érezte, mintha erősen izzadna.

– Iszonyúan makacs – szólalt meg Faile, miközben ugyanolyan kérlelhetetlen pillantást vetett Perrinre, mint amivel az előbb kizavarta Davet, Elamot és Ewint. – Ágyba kellene bújnod! Hol van Alanna, Verin? Ha egyszer meg akarja gyógyítani, akkor mire vár annyit?

– Majd csak jön – az aes sedai fel sem nézett. Megint elmerült kis könyvében, miközben töprengve ráncolta a homlokát, és kezében tollat tartott.

– Akkor legalább le kéne feküdnöd!

– Arra még később is ráérek – válaszolta Perrin határozottan. Rámosolygott a lányra, hogy ezzel elvegye szavai élét, ám az továbbra is idegesen nézett rá, és valami olyasmit mormolt, hogy „makacs öszvér.” Perrin nem kérdezhette ki Loialt az aes sedai-okról Verin jelenlétében, de hát még akadt valami más is, valami ugyanilyen fontos. – Loial, az Átjárókapu ismét nyitva áll, és a trallokok megint át tudnak jönni. Ez meg hogyan lehetséges?

Az ogier szemöldöke még mélyebbre lankadt. Most már a füle is löttyedten lógott lefelé.

– Az én hibám, Perrin! – morogta szomorúan. – Mindkét Avendesora levelet kívülre raktam. Ez belülről kinyithatatlanná tette az Átjárókaput, ám kívülről ettől még bárki ki tudta nyitni. Az Átjáróra évszázadokkal ezelőtt ráborult a sötétség, de mi hagytuk növekedni. Nem bírtam rávenni magamat, hogy leromboljam a bejáratot. Nagyon sajnálom, Perrin, minden az én hibám.

– Nem hittem volna, hogy egy Átjárókaput egyáltalán meg lehet semmisíteni – csodálkozott Faile.

– Én sem úgy értettem, hogy igazából megsemmisítem – felelte Loial, és hosszú nyelű fejszéjére támaszkodott. – Egyszer már megsemmisítettek egy Átjárókaput, kevesebb mint ötszáz évvel a Világtörés után, ahogy arról Damelle, Ala leánya, Soferra leánya beszámolt. Az a kapu ugyanis egy olyan stedding közelében állt, amelyet elnyelt a Fertő. Ahogy ma a dolgok állnak, két vagy három Átjárókapu tűnhetett el eddig a Fertőben. A beszámoló szerint nagyon nehezen sikerült csak a kapu elpusztítása, és tizenhárom aes sedai segítségére volt hozzá szükség, akik egy sa'angrealt felhasználva egyesítették erejüket. Egy korábbi kísérlet során, amikor a Trallok Háborúk idején csupán kilenc aes sedai működött közre, oly módon sérült meg az Átjárókapu, hogy beszippantotta az aes sedai-okat... – elhallgatott, és füle remegni kezdett a zavartól. Egyik csuklójával megdörzsölte orrát. Mindannyian őt nézték, még Verin és az aielek is. – Néha kicsit elkalandozom. Az Átjárókapu. Igen. Nem tudnám megsemmisíteni, de ha mindkét Avendesora levelet eltávolítom, akkor azok elhalnak – elfintorodott ettől a gondolattól. – Ilyenkor az egyetlen mód arra, hogy ismét felélesszük a kaput, az, ha a Vének idehozzák a Növekedés Talizmánját. Habár én azt hiszem, hogy egy aes sedai talán képes lenne lyukat égetni bele – ezúttal megborzongott. Számára az Átjárókapu lerombolása felért egy fa darabokra szaggátasával. Egy pillanattal később arcán komor elszántság látszott. – Odamegyek!

– Nem! – csattant fel Perrin éles hangon. A nyílhegy mintha lüktetett volna, de tulajdonképpen már nem fájt. Túl sokat beszélt. A torka kiszáradt. – Ott fent trallokok vannak, Loial. Egy ogiert ugyanolyan könnyen bedobnak az üstjükbe, mint egy embert, ha előtte apró darabokra vágták.

– De Perrin, én...

– Nem, Loial. Hogyan tudnád befejezni akkor a könyvedet, ha elrohansz, és meggyilkoltatod magadat?

Loial füle megremegett.

– Ezért én vagyok a felelős, Perrin.

– Én viselem a felelősséget – válaszolta Perrin lágyan. – Te elmondtad nekem, mit tervezel az Átjárókapuval, és én semmi mást nem javasoltam neked. Ezenkívül minden alkalommal iszonyúan összerezzensz, amikor megemlíti valaki az anyádat, így inkább szeretném elkerülni, hogy hozzám járjon panaszkodni! Magam megyek oda, mihelyt Alanna kiszedte a nyilat a testemből, és meggyógyított – kezével megtörölte a homlokát, majd csodálkozva a tenyerére pillantott. Egy csepp izzadságot sem látott. – Kaphatok egy kis vizet?

Faile egy pillanattal később ott állt az oldalánál. Hűvös ujjai végigsimították a homlokát.

– Hiszen elég! Verin, nem várhatunk Alannára! Azonnal...

– Már itt is vagyok – jelentette be a sötét hajú aes sedai, aki Marin al'Vere-rel és Alsbet Luhhannal a nyomában ekkor lépett be az ivó hátsó ajtaján. Ihvon közvetlenül a nyomukban járt. Perrin már akkor érezte az Egyetlen Hatalom bizsergését, mielőtt Alanna keze felváltotta volna Faile kezét a homlokán. Az aes sedai hűvös, komoly hangon így szólt:

– Vigyétek be a konyhába! Az asztal ott elég nagy ahhoz, hogy ráfektessük. Gyorsan! Nem maradt sok időnk.

Perrin fejében minden kavarogni kezdett, és hirtelen azt vette észre, hogy Loial az ajtó mellé támasztotta fejszéjét, és őt vette a karjába.

– Az Átjárókapuval kell törődnöm, Loial! – A Fényre, de szomjas vagyok! – Az én felelősségem.

A nyílhegy már tényleg nem fájt annyira, mint korábban, viszont most az egész teste sajgott. Loial elvitte valahová. Az ogiernek le kellett hajolnia az ajtófélfák miatt. Itt volt még Luhhan asszony is. A nő az ajkába harapott, és olyan képet vágott, mint aki sírva akar fakadni. Perrin csodálkozott. Vajon mi üthetett a nőbe? Hiszen nem szokott sírni. Al'Vere asszony is aggódni látszott.

– Luhhan asszony – morogta a fiú. – Az anyám azt mondta, hogy eljöhetek Luhhan mesterhez tanoncnak... – Nem. Ez nagyon régen történt. Ez... Mi is volt? Úgy látszik, már nem tudott visszaemlékezni rá.

Valami keményen feküdt, és azt hallotta, hogy Alanna így szól:

– ...a nyílhorog ugyanannyira beakadt a csontba, mint a húsba, és ez a nyílhegy elfordult. Vissza kell fordítanom abba a helyzetbe, ahogy eredetileg bement, s csak utána tudom kihúzni. Ha a sokk nem öli meg, akkor az Egyetlen Hatalom segítségével meg tudom Gyógyítani az eredeti sérülést, meg azt, amit a beavatkozásom okozott. Nincs más kiút. Nagyon közel már a vég! – Ennek biztosan nincs köze Perrinhez.

Faile remegve rámosolyodott. Úgy tűnt, a lány fejen áll – lent volt a haja és fent az álla. Tényleg azt gondolta, hogy túl széles a szája? Nagyon szép szája van. Perrin meg akarta simogatni a lány arcát, de al'Vere asszony és Luhhan asszony valami érthetetlen ok miatt lefogták a kezét. Sőt. Egész testsúlyukkal ránehezedtek. A lábára is ráült valaki, és Loial hatalmas mancsa az egész vállát leszorítva az asztalra nyomta. Az asztalra. Igen, a konyhaasztalra.

– Harapj rá, szívem! – mondta Faile messziről. – Fájni fog.

Perrin meg akarta kérdezni, hogy már micsoda fájna neki, ám ekkor a lány egy bőrrel bevont fadarabot csúsztatott keresztbe a szájába. Perrin érezte a bőr, a fa és a lány illatát. Vajon eljönne vele vadászni? Szaladna vele a végtelen, füves síkságokon, hogy üldözőbe vegye a hatalmas szarvascsordákat? Jéghideg borzongott végig a testén. Tudata legszélén felismerte az érzést, ami az Egyetlen Hatalmat kísérte. És jött a kín. Hallotta, ahogy a fa elpattan a fogai között, mielőtt mindent elnyelt volna a sötétség.

Negyvennegyedik fejezet

Kitör a vihar

Perrin lassan kinyitotta a szemét, és a fehérre meszelt mennyezetre bámult. Eltartott egy darabig, míg rájött, hogy egy baldachinos ágyban fekszik, tollakkal kitömött matracon, takaró veszi körbe testét, és feje lúdtollakkal teli párnán nyugszik. Orrában számtalan illat küzdött egymással: a tollak, takarójának gyapja, sülő liba, kenyér és mézes sütemény a kemencében. A Borforrás Fogadó egyik szobája. Az ablakok összehúzott, fehér függönyén keresztül a reggeli napfény összetéveszthetetlen ragyogása szivárgott a szobába. Reggel. A fiú megtapogatta az oldalát. Ujja sima bőrt érzett, de gyengébb volt, mint korábban, gyengébb, mint bármikor, amióta csak eltalálta a nyíl. Ám ez az ár, melyet fizetnie kellett, nem is volt túl magas, ha figyelembe vette a sikert. A torka teljesen kiszáradt.

Amikor megmozdult, Faile ugrott fel az apró, terméskőből épített kandalló melletti asztal mögül. A lány félrelökött egy piros pokrócot, és kinyújtózkodott. Már átöltözött, és most egy sötétebb, szűk lovaglóruhát viselt. A szürke selyem igencsak összegyűrődött, ami arra utalt, hogy a lány az asztalra borulva aludt.

– Alanna azt mondta, hogy aludnod kell – jelentette ki. Perrin a parányi éjjeliszekrényen álló kanna felé nyúlt, mire a lány sietve vizet öntött egy csészébe, és odanyújtotta Perrinnek. – Még két vagy három napig feküdnöd kell, hogy visszatérjen az erőd.

A szavak teljesen hétköznapinak hallatszottak. Ám a hangsúlyban akadt egy leheletnyi valami, ami éppen hogy csak feltűnt, és amit Perrin csak azért vett észre, mert a lánynak egészen halványan megrezdült a szemöldöke.

– Mi a baj?

Faile óvatosan letette a csészét a kisszekrényre, és elsimította a ruháját.

– Semmi baj – hangjában még jobban érződött a feszültség.

– Faile, ne hazudj!

– Én nem hazudok! – hördült fel a lány. – Mindjárt hozatok reggelit neked, és örülhetsz, hogy hajlandó vagyok rá, amikor azzal vádolsz, hogy hazu...

– Faile – Perrin a lehető legkomolyabban mondta ki a nevét, és a lány habozni látszott. Fensőbbséges pillantása lassan megenyhült, leengedte büszkén magasba emelt állát, és egy pillanatig aggódva ráncolta a homlokát. De csak egy pillanatig. A fiú a lány szemébe nézett. Nem fogja hagyni, hogy félrebeszéljen, csak mert Faile a nemeskisasszonyok egyik jól bevált trükkjét próbálta ki rajta.

Végül a lány letörten felsóhajtott.

– Azt hiszem, jogod van ahhoz, hogy megtudjad. De akkor is az ágyban fogsz maradni, míg Alanna meg én meg nem engedjük neked, hogy felkelj. Loial és Gaul elment.

– Elmentek? – A meglepetéstől tágra nyílt a szeme. – Hogy érted, hogy elmentek? Hová mentek?

– Hát, elmentek innen. Az őrök látták őket ma reggel, napkeltekor. Egymás mellett futottak a Nyugati-erdő felé. Senki sem gondolt semmi rosszra. És persze, senki sem próbálta meg feltartani őket – egy ogiert és egy aielt. Csak egy órával ezelőtt hallottam erről. A fákról beszéltek, Perrin. És az ogierek énekeiről.

– Fákról? – hörögte Perrin. – Az az átkozott Átjárókapu! A Fény égessen meg, hát mondtam neki, hogy meg ne próbálj a... Végezni fognak velük, még mielőtt a közelébe érnének!

Ledobta magáról a pokrócot, lábát átlendítette az ágy peremén, és remegve felállt. Hirtelen rájött, hogy teljesen meztelen, még fehérnemű sem volt rajta. De ha arra számítottak, hogy ilyen csalafinta módon ágyba kényszeríthetik, akkor nagyot tévedtek. Látta, hogy ruhái szépen összehajtva az ajtó melletti, magas támlájú széken fekszenek. Mellette állt a csizmája, és a falon egy kampóról az övébe dugott fejszéje lógott. Odabotorkált a ruháihoz, és megpróbált a lehető leggyorsabban felöltözni.

– Hát te mit művelsz? – förmedt rá Faile. – Azonnal visszamész az ágyba! – Egyik kezét ökölbe szorítva, a csípőjére szorította, másik kezének mutatóujjával pedig határozottan az ágy felé bökött, mintha ezzel a mozdulattal odarepíthetné Perrint.

– Nem juthattak messzire – mondta a lánynak. – Gyalog biztos nem. Gaul nem lovagol, és Loial mindig azt mondogatta, hogy jobban bízik a lábában, mint a lovakban. Fürgével legkésőbb délig utolérem őket – felhúzta az ingét, de nem tűrte be a nadrágjába, és leült, pontosabban szólva, rázuhant a székre, hogy felhúzza a csizmáját.

– Megbolondultál, Perrin Aybara! Még csak meg sem találod őket az erdőben!

– Nem vagyok olyan rossz nyomkövető. Megtalálom őket! – Rámosolygott a lányra, de ennek most nem volt semmi hatása.

– Legfeljebb csak magadat öleted meg, te szőrös bolond! Nézzél már a tükörbe! Hiszen alig állsz a lábadon! Kiesel a nyeregből, mielőtt még egy mérföldet is vágtattál volna.

Perrin megpróbálta eltitkolni, milyen fáradsággal járt, hogy felálljon, majd nagyot dobbantott, hogy lába a helyére kerüljön a csizmában. Fürgének kell majd mennie, nem neki. Neki csak kapaszkodnia kell.

– Ostobaság! Erős vagyok, mint egy igásló! Fejezd be a parancsolgatást! – Felvette a zubbonyát, megragadta a fejszéjét és az övet. Faile ezzel szemben őt ragadta meg, amikor megpróbálta kinyitni az ajtót, így kénytelen volt maga után vonszolni a lányt, aki hiábavalóan próbálta meg visszatartani.

– Néha tényleg annyi az eszed, mint egy lónak! – dühöngött a lány. – Még annyi sem! Perrin, hallgass rám! Nem mehetsz...

A szoba csupán néhány lépésnyire volt a lépcsőtől, amelyik lefelé vezetett az üres ivóba. Perrinnek ezzel a lépcsővel gyűlt meg a baja. Amikor meghajlította a térdét, hogy rálépjen az első lépcsőfokra, a lába megroggyant, és ő előrezuhant. Megpróbálta megragadni a korlátot, de nem sikerült. A sikító Faile-t is magával rántotta. Hemperegve zuhantak lefelé, míg végül nagy puffanással elterültek a lépcső aljában. Faile Perrinen feküdt, kezét-lábát szétdobva. A hordó megremegett, és elfordult. A kardok benne megrezdültek, de aztán újra elcsendesedtek.

Beletellett egy pillanatba, míg Perrin ismét kapott levegőt, és meg tudott szólalni.

– Jól vagy? – kérdezte aggódva. A lány ernyedten feküdt a mellén. Lágyan megrázta. – Faile, mi van...?

Faile lassan felemelte a fejét, félresöpört néhány, sötét hajtincset az arca elől, és átható pillantást vetett rá.

– Te hogy vagy? Mert ha jól, akkor most büntetésből kapsz valamit tőlem.

Perrin fújt egyet. A lánynak valószínűleg nem fájt annyira az esés, mint neki. Óvatosan odanyúlt, ahol a nyíl megsebesítette, de nem érzett semmi különöset. Igaz, egész teste sajgott tetőtől a talpáig.

– Szállj már le rólam, Faile! Ki kell hoznom Fürgét az istállóból!

A lány viszont két kézzel megmarkolta a fiú gallérját, és olyan közel húzta magához Perrin arcát, hogy orruk szinte összeért.

– Figyelj csak rám, Perrin – mondta barátságosan. – Még te sem tudsz mindent egyedül elintézni! Ha Loial és Gaul azért ment el, hogy bezárják az Átjárókaput, akkor azt rájuk kell bíznod. A te helyed itt van. Még akkor is, ha nem lenne semmi bajod. Márpedig nem ez a helyzet. Hallod? Nem vagy elég erős. De ha elég erős lennél, akkor sem lovagolhatnál utánuk. Nem csinálhatsz mindent egyedül!

– Hát, ti meg mit műveltek itt lent? – kérdezte Marin al'Vere. Kezét hosszú, fehér kötényébe törölte. A hátsó ajtón keresztül jött be az ivóba. Szemöldöke szinte a homloka közepéig felszaladt. – A zajt hallva azt hittem, itt vannak a trallokok, de erre nem számítottam! – Érződött, hogy meglepődött, de ugyanakkor szórakoztatta is a dolog.

Perrin rájött, hogyan is láthatják furcsa helyzetüket mások. Faile rajta feküdt, arcuk pedig olyan közel volt egymáshoz, hogy mindenki arra gondolhatott, ez az ifjú pár éppen vadul csókolózik. A fogadó padlóján.

Faile elpirult, gyorsan felállt, és leverte a port a ruhájáról.

– Ugyanolyan makacs, mint egy trallok, al'Vere asszony! Mondtam neki, hogy túl gyenge a felkeléshez! Azonnal vissza kell mennie az ágyba! Meg kell végre tanulnia, hogy nem intézhet el mindent egyedül, különösen, ha még a lépcsőn sem tud lejönni.

– Ó, kedvesem! – felelte al'Vere asszony a fejét csóválva. – Ez nem a megfelelő módszer – Odahajolt az ifjabb nőhöz, és suttogva mondott neki valamit, ám Perrin minden szót értett: – Kisfiú korában többnyire nagyon rendes gyerek volt, és könnyen lehetett irányítani, ha tudta az ember, hogyan tegye. Ha azonban megpróbálták valamire rákényszeríteni, akkor attól olyan megátalkodott lett, hogy csak na! A férfiak nem változnak meg csak úgy. Csupán megnőnek. Ha továbbra is azt mondod neki, hogy ezt kell csinálnia, azt meg nem teheti, akkor majd lesunyja a fülét, és minden erejével ellenkezni fog. Figyelj csak, megmutatom! – Marin ragyogó mosolyt vetett Perrinre, és nem törődött a fiú dühös pillantásával. – Perrin, nem gondolod, hogy a lúdtollal töltött matracaim kényelmesebbek, mint a padló? Mindjárt hozok neked egy kevés pástétomot, mihelyt újra az ágyban fekszel. Biztosan iszonyúan éhes vagy, hiszen tegnap este óta nem ettél egy falatot sem. Gyere, hadd segítsek felkelni!

Perrin ellökte az asszony kezét, és egyedül is felállt. Na jó, a falban kissé meg kellett támaszkodnia. Úgy érezte, izmainak legalább a fele meghúzódott. Makacs? Ő soha az életben nem volt makacs!

– Al'Vere asszony, szólna Hunak vagy Tadnak, hogy nyergeljék fel Fürgét?

– Ha majd picit jobban érzed magad – felelte az asszony, és megpróbálta a lépcső irányába vezetni. – Nem gondolod, hogy pihenned kellene még egy keveset? – Faile a másik oldalon Perrinbe karolt.

– Trallokok! – A kinti kiáltást a falak letompították. Aztán egy tucatnyi hang ismételte meg: – Trallokok! Trallokok!

– Ehhez ma semmi közöd! – jelentette ki al'Vere asszony határozottan, de ugyanakkor megnyugtatóan. Perrin legszívesebben a fogát csikorgatta volna. – Az aes sedai-ok majd csak elboldogulnak. Egy vagy két nap, és újra talpra állsz. Meglátod.

– A lovamat! – mondta Perrin, és megpróbálta kiszabadítani magát. Ezzel csak annyit ért el, hogy a nők ide-oda rángatták. – A Fény szerelmére, hát engedjenek már el, és hagyják, hogy felüljek a lovamra! Engedjenek el!

Faile a szemébe nézett, felsóhajtott, aztán leengedte a kezét.

– Al'Vere asszony, felnyergeltetné a lovát, és odahozná a bejárathoz?

– De kedvesem, tényleg pihennie...

– Kérem, al'Vere asszony! – mondta Faile határozottan. – És az én lovamat is! – A két nő úgy nézett egymásra, mintha el is felejtették volna, hogy Perrin egyáltalán létezik. Végül al'Vere asszony bólintott.

Perrin a homlokát ráncolta, miközben látta, hogy az asszony keresztülmegy az ivón a konyha irányába, az istálló felé. Mi ütött Faile-ba, hogy már nem ellenkezett? A lány felé fordult, és megkérdezte:

– Miért változtattad meg a véleményedet?

A lány a fiú nadrágjába tűrte az ingét, és magában mormogott valamit, amit bizonyára nem Perrin fülének szánt. Vagy mégis?

– Azt ugye nem mondhatom, hogy mit kell csinálnia, igaz? Ha túl makacs ahhoz, hogy értelmesen viselkedjen, akkor mézesmadzagot kell húzogatnom a szája előtt, igaz? – Olyan pillantást vetett rá, aminek biztos, hogy semmi köze nem volt a mézhez, és tekintete hirtelen olyan kiállhatatlanul édessé változott, hogy Perrin majdnem hátralépett egyet. – Legédesebb kincsem! – csicseregte a lány, és megigazította a fiú kabátját. – Bármi is történjen odakint, remélem, hogy a nyeregben maradsz, és olyan messze elkerülöd a trallokokat, ahogyan csak lehet. Ebben a pillanatban tényleg nem vagy abban a helyzetben, hogy trallokok ellen harcolj, igaz? Talán holnap. Azt se felejtsd el, hogy most te vagy a tábornok, a vezető, aki ugyanolyan fontos szimbólum az emberei számára, mint kint az a zászló! Ha talpon vagy, és megmutatod magad a népnek, az majd javítja a moráljukat. Sokkal rosszabb úgy eldönteni, mi a helyes teendő, és kiadni a megfelelő parancsokat, ha nem állsz a zűrzavar kellős közepén! – Felemelte a fiú övét, és a derekára csatolta, majd megigazította a fejszét is. Csak úgy verdesett a szempillája. – Kérlek, mondd, hogy követni fogod a tanácsomat! Kérlek!

A lánynak igaza volt. A trallokok ellen két percig sem tudott volna védekezni. Egy Félember ellen pedig még egy pillanatig sem. Bármennyire is nehezére esett, hogy ezt elismerje, nem tudna még két mérföldet sem lovagolni, ha most rögtön Loial és Gaul nyomába eredt volna. Ez a bolond ogier! Hiszen ő író, és nem hős!

– Rendben van – mondta. Egyszer majd visszafizeti nekik ezt a húzást. Azt, ahogy al'Vere asszonnyal a feje felett beszéltek. Eldöntötték, mi lesz a számára a legjobb, és ráadásul, ahogy a szempillájával csapkodott, mintha Perrin egy utolsó fajankó lett volna. – Nem utasíthatom el a kívánságodat, ha ilyen édesen nevetsz rám.

– Hát, ennek örülök! – Még mindig mosolyogva, a lány lepöckölt néhány szöszmöszt Perrin ruhájáról, amiket a fiú nem is látott. – De ha nem, és valamilyen módon életben maradsz, akkor pontosan azt fogom tenni veled, mint amit az Átjáró belsejében az első nap te műveltél velem. Nem hiszem, hogy elég erős vagy ahhoz, hogy visszatartsál – a lány arca valósággal sugárzott a ragyogó mosolytól. – Megértetted, amit mondtam?

Perrinnek akaratlanul is mosolyognia kellett.

– Úgy tűnik, jobban járok, ha megöletem magam – a lány valamiért ezt nem találta tréfásnak.

Hu és Tad, a két istállószolga elővezette Fürgét és Fecskét, mihelyt Perrinék kiléptek az ajtón. Úgy tűnt, hogy Emondmező valamennyi lakosa a falu túlsó végén gyűlt össze, messze a Zöld túloldalán, ahová a birkákat, a tyúkokat és a teheneket gyűjtötték össze, a reggeli szélben csapkodó, farkasfejes, fehér-piros zászló köré. Mihelyt felültek a nyeregbe, az istállószolgák is szó nélkül abba az irányba iramodtak.

Bármi is történt kint, az nem hasonlított egy támadásra. Nőket és gyerekeket is látott a tömegben, és már senki sem kiabálta azt, hogy trallokok. A tömeg zaja leginkább a libák gágogásának visszhangjára emlékeztette. Lassan lovagolt feléjük, mert nem akart imbolyogni a nyeregben. Faile Fecske hátán, közvetlenül mellette lovagolt, és szemmel tartotta. Ha a lány egyszer minden nyilvánvaló ok nélkül megváltoztatta a véleményét, akkor erre bármikor újra sor kerülhetett, és Perrin nem akart vele veszekedni amiatt, hogy itt a helye, vagy sem.

Úgy tűnt, mintha az összes emondmezei ott gesztikulálna a faluvégen, a falubeliek ugyanúgy, mint a tanyasi parasztok. Az emberek sűrűn, közvetlenül egymás mellett álltak, de Perrinnek és Faile-nak mégis helyet adtak, amikor meglátták, ki jön. Állandóan a nevét morogták, és többször is hallotta, hogy Aranyszeműnek nevezték. A „trallok” szó ismét megütötte a fülét, ám most inkább ámulva, mint rettegve mondták az emberek. Fürge nyergében ülve Perrin ellátott a tömeg feje felett.

Az embertömeg nem csupán az utolsó házakig tartott, hanem egészen odáig, ahol a sok, kihegyezett karót verték a földbe. A majdnem hatszáz lépésnyire lévő erdőszélen az alacsonyra vágott tuskókon túl nem látott embert. Már senki sem döntötte a fákat. A fejszés emberek izzadva, meztelen felsőtesttel a tömegben álltak, és kört képeztek Alanna, Verin és két férfi között. Jon Thane, a molnár, vért törölgetett a felsőtestéről. Guvadó szemmel bámult lefelé, mintha arra lenne kíváncsi, mit is tesznek kezei. Alanna éppen felkelt egy másik férfi mellől. Perrin nem ismerte az ősz hajú fickót, aki most felugrott, és táncra perdült, mintha nem hinné, hogy ismét tud járni. A molnárral együtt mélységes tisztelettel nézett az aes sedai-okra.

Az aes sedai-ok körüli tömeg túl sűrű volt ahhoz, hogy lóháton keresztülverekedjék magukat, de még így is nyílt némi szabad terület Ihvon és Tomas csatalova körül, amiktől mindenki tartott. Az emberek nagy ívben elkerülték a vad tekintetű állatokat, amelyekről azt hitték, csak arra várnak, hogy belerúghassanak valakibe, vagy hogy megharapják az arra járót.

Perrinnek sikerült különösebb nehézség nélkül elérnie Tomast.

– Mi történt?

– Egy trallok. Egyetlenegy – bár az őszülő hajú őrző teljesen hűvös hangon beszélt, ám közben rá sem pillantott Perrinre vagy Faile-ra, hanem Verint és az erdő szélét tartotta szemmel. – Önmagukban nem túl okosak. Eléggé ravaszak, de nem okosak. A favágók elkergették, mielőtt nagyobb bajt csinálhatott volna azután, hogy megsebezte ezt a kettőt.

Hirtelen két aiel nő tűnt fel az erdő szélén. Shoufájukat a fejük köré tekerték, és annyira eltakarták arcukat, hogy nem tudta megkülönböztetni őket. Kezdetben vadul rohantak feléjük, de aztán lelassultak, és átkígyóztak a kihegyezett karók között. Végül egyszerűen keresztülfurakodtak a tömegen. Az emberek, amennyire csak lehetett, elhúzódtak előlük. Mire végül odaértek Faile-hoz, már levették a kendőjüket. Faile lehajolt, hogy meghallgassa, amit mondani akartak neki.

– Talán ötszáz trallok – jelentette Bain. – Alig egy vagy két mérföldnyire vannak innen – hangja nyugodt maradt, de sötétkék szemében vidám fények ragyogtak. Akárcsak Chiad szürke szemében.

– Ahogy arra számítottam – jelentette ki Tomas nyugodtan. – Az az előbbi valószínűleg egyedül elbitangolt az erdőben, hogy ennivalót keressen magának. A többiek hamarosan jönnek, azt hiszem.

A Lándzsa Hajadonjai bólintottak. Perrin savanyúan az emberekre mutatott.

– Akkor nem kéne mindenkinek itt kint tolongania. Miért nem küldték el innen őket?

Ihvon volt az, aki szürke lován a tömegen keresztültörtetve odajött hozzá, és válaszolt:

– A honfitársaid nem szeretik, ha egy idegen osztogat parancsokat nekik, legalábbis akkor nem, ha láthatják, mit is csinál éppen egy aes sedai. Mi lenne, ha te próbálnál meg beszélni velük?

Perrin biztos volt abban, hogy ők is eloszlathatták volna a tömeget, ha komolyan megpróbálják. Legalábbis Verinnek és Alannának nem okozott volna gondot az ilyesmi. Akkor meg miért várták, hogy én tegyek valamit, pedig tudták, hogy jönnek a trallokok? Könnyű lett volna annak a dolognak a számlájára írni az egészet, hogy itt ő a ta'veren. Könnyű, de balga dolog. Ihvon és Tomas nem hagynák magukat, de mindenekelőtt Alannát és Verint lemészároltatni a trallokokkal, csak azért, mert arra várnak, hogy egy ta'veren mondja meg nekik, mi a teendő? Az aes sedai-ok már megint őt ugráltatták, miközben ezzel kockára tették valamennyiük életét, még a sajátjukét is. De miért? Pillantása találkozott Faile tekintetével, és a lány bólintott, mintha tudná, hogy mire gondol.

Nem maradt ideje kideríteni mindezt. Ehelyett tekintetével végigpásztázta a tömeget, míg fel nem fedezte Bran al'Vere-t, aki éppen Tam al'Thorral és Abell Cauthonnal dugta össze a fejét. A polgármester egy hosszú lándzsára támaszkodott, és fején egy régi, horpadt acélsisakot viselt. Kövér felsőtestén egy rávarrt acéllemezektől csillogó, bőrzubbony feszült.

A három férfi felnézett, amikor Perrin Fürge hátán a tömegen keresztül hozzájuk léptetett.

– Bain azt mondja, hogy a trallokok úton vannak ide, és az őrzők is úgy vélik, hogy nemsokára megtámadnak minket – az iszonyú hangzavar miatt üvöltenie kellett, hogy meghallhassák. A legközelebb álló emberek közül néhányan megértették szavait, és elhallgattak. Nemsokára halk hullámban terjedni kezdtek körülöttük azok a szavak, hogy „trallokok”, meg hogy „támadás”.

Bran szeme összeszűkült.

– Igen. Erre számítani kellett, nem igaz? Na, akkor tudjuk, mi a teendőnk – pattanásig feszülő bőrzubbonyában és a fején himbálózó sisakban tulajdonképpen mulatságosnak kellett volna tűnnie, ezzel szemben komolynak és elszántnak látszott. Hangját megemelve bejelentette: – Perrin azt mondja, hogy nemsokára megjönnek a trallokok. Tudjátok mind, hol a helyetek! Kérlek, igyekezzetek! Gyorsan!

A tömegben nyugtalanság támadt. A nők visszaküldték gyermekeiket a házba, a férfiak pedig minden irányban szétfutottak. Úgy tűnt, a zavar egyre nő, a rendnek nyoma sem maradt.

– Gondoskodom róla, hogy bejöjjenek a pásztorok – fordult Abell Perrinhez, majd eltűnt a tömegben.

A kavargásban Cenn Buie sodródott el Perrin mellett. Egy alabárdot használt arra, hogy a most is savanyú képű Hari Coplint, Hari testvérét, Darlt és a vén Billi Congart hajtsa maga előtt. Billi úgy tántorgott, mintha már kora reggel részeg lenne, ami akár igaz is lehetett. Ennek ellenére, hármuk közül csupán Billi hordta úgy a lándzsáját, mint aki tényleg használni akarja azt. Cenn egy pillanatra megérintette kezével homlokát, amikor elment Perrin mellett. Ez bizonyára köszönés lehetett. Számos férfi utánozta a gesztust. Perrin ettől zavarba jött. Ha Dannil vagy a többi fiatal legény tett így, azt még el lehetett viselni, de ezek az emberek jóval idősebbek voltak, mint ő.

– Jól tartod magad – állapította meg Faile.

– Bárcsak tudnám, mit tervez Verin és Alanna – morogta a fiú. – És ezzel nem arra gondolok, hogy mit akarnak éppen most – a kővetők közül kettő, melyeket az őrzők az emondmezei ácsok segítségével építettek, a falu innenső felén állt. Több, mint embernyi magas, nehéz gerendákból és vastag kötelekből összerótt, szögletes építmények voltak ezek. Lovuk hátán ülve Ihvon és Tomas a vastag hajítókarok lengését figyelték. A két aes sedai-t viszont ennél sokkal jobban érdekelte a sok felhalmozott kőtömb, melyek mindegyike tizenöt vagy húsz fontot nyomhatott, és amelyek közül az elsőt éppen ekkor rakták be a hajítókar végén lévő kanálba.

– Azt tervezik, hogy vezért faragnak belőled – válaszolta Faile nyugodtan. – Én is azt hiszem, hogy te erre születtél.

Perrin felmordult. Ő arra született, hogy kovács legyen.

– Jobban érezném magam, ha tudnám, miért akarják ezt. – Az aes sedai-ok ránéztek. Verin, ferdén tartott fejével, mint egy ragadozó madár, Alanna nyílt tekintettel, leheletnyi mosollyal. Vajon ők ketten ugyanazt akarták, ugyanabból az okból? Ez volt a legnagyobb baj az aes sedai-okkal. Velük kapcsolatban mindig több volt a kérdés, mint a válasz.

Meglepő gyorsasággal helyreállt a rend. Itt, a falu nyugati végén száz férfi térdelt le a kihegyezett karók erdeje mögé. Féltérdre támaszkodva, idegesen tartották lándzsájukat, alabárdjukat, vagy ami fegyvert éppen szerezni tudtak, többnyire kiegyenesített kaszákat, rúdra erősített, hosszú késeket. Némelyikük sisakot vagy egy régi páncél darabját viselte. Mögöttük, két sorba rendeződve, kétszer ennyi ember állt, mindegyikük a Folyóköz vidékén annyira elterjedt, jó minőségű vadászíjat tartott a kezében, s övükről teli tegez lógott. Fiatal legények érkeztek a házaktól, s kötegszámra hozták a nyílvesszőket. A férfiak a nyilakat a lábuk elé, a földbe szúrták. Úgy tűnt, itt Tam a parancsnok. Végigsétált a sorok előtt, és mindenkihez szólt legalább egy-két szót. Bran mellette lépdelt, és ő is igyekezett bátorságot önteni az emberekbe. Perrin nem látott okot arra, hogy miért kellene még neki is itt lennie.

Legnagyobb meglepetésére a faluból Dannil és Ban, meg az összes többi legény jött ki hozzá, akikkel együtt portyázott, és körbevették Faile-t meg őt. Valamennyiüknél íj volt. Elég furcsán néztek ki. Úgy tűnt, az aes sedai-ok gyógyító erejükkel segítettek a súlyos sebesülteken, a könnyebb sérülések ellátását pedig rábízták a kenőcsökre és a gyógyitalokra, így történhetett, hogy azok a legények, akik tegnap még alig tudták a nyeregben tartani magukat, most táncoló léptekkel jöttek, miközben Dannil és Tell, meg a többiek még mindig bicegtek, és kötést viseltek. Perrin bármennyire is meglepődött látványuktól, hirtelen ideges lett, amikor meglátta, hogy mit hoztak magukkal. Leof Torfinn, akinek homlokán a kötés úgy trónolt mélyen ülő szeme fölött, mint egy világos sapka, a vállára vetette az íját, és helyette egy hosszú rudat tartott a kezében, amelyen a piros szegélyű, farkasfejes zászló egy kisebb változata lógott.

– Azt hiszem, az egyik aes sedai varratta – felelte Leof, amikor Perrin megkérdezte, hogy ezt meg honnan szedte. – Milli Ayellin odaadta Wil apjának, de Wil nem akarta hozni – Wil al'Seen védekezőn megvonta a vállát.

– Én sem hoznám szívesen! – válaszolta Perrin szárazon. Mindenki nevetett, mintha csak egy jó tréfát mondott volna. Rövid habozás után Wil is bekapcsolódott.

A falut körülvevő karóerdő meglehetősen félelmetesnek tűnt, de a trallokok ellen valószínűleg nem sokat ér. Hát, talán segíthetett egy kicsit, de Perrin semmiképpen nem akarta, hogy Faile itt legyen, amikor az ellenség keresztültör. Amikor azonban a lányra pillantott, az úgy nézett rá, mintha pontosan tudná, mire is gondol. Úgy tűnt, cseppet sem tetszik neki. Ha megpróbálná visszaküldeni, akkor Faile veszekedni fog, makacskodni, és nem törődik tiltakozása értelmetlenségével. Amilyen gyenge most Perrin, a lány valószínűleg őt zavarná vissza a fogadóba ahelyett, hogy maga menne. És testtartása a nyeregben, vad és büszke mozdulatai arról árulkodtak, hogy készen állt arra, hogy ő védje meg Perrint, ha a trallokok betörnek. Szemmel kell majd tartania – ennél többet nem tehet.

A lány hirtelen rámosolygott, mintha tényleg olvasni tudná a gondolatait. Perrin zavartan megvakargatta a szakállát.

Az idő egyre telt, a nap szépen haladt felfelé pályáján és egyre melegebb lett. Néha a házak felől odakiabált egy-egy asszony, aki azt akarta tudni, hogy mi a helyzet. Itt-ott egy-egy férfi letelepedett a földre, de Tam vagy Bran abban a pillanatban mellettük termett, és visszazavarta őket a helyükre a sorba. Legfeljebb egy vagy két mérföldnyire, ezt mondta Bain. A lány Chiaddal együtt a karók tövében ücsörgött, és egy késes társasjátékot játszott, aminek az lehetett a lényege, hogy a kést egymás lába közé kellett hajítani. Ha a trallokok tényleg közeledtek, akkor már igencsak a közelben járhattak. Perrinnek egyre nehezebben ment az egyenes testtartás. Mivel azonban érezte magán Faile szigorú pillantását, annyira kihúzta magát a nyeregben, amennyire csak tudta, pedig nem volt túl könnyű.

Ekkor egy kürt szava hangzott fel durván és élesen. – Trallokok! – kiáltották vagy féltucatnyian, amikor állatias külsejű, fekete páncélzatú alakok özönlöttek elő a Nyugati-erdő fái közül. Hangosan üvöltve rohanni kezdtek a fatuskókkal borított sávon át, miközben kaszaszerű kardjaikat, szigonyaikat, kampós fejszéiket lengették. Hollófekete lovon három Félember vágtatott a nyomukban. Ide-oda vágtattak, hogy még inkább feltüzeljék a szörnyetegek harci kedvét. Fekete köpönyegük teljesen mozdulatlanul lógott lefelé, mindegy, mennyire vágtattak vagy ágaskodtak hátasukkal. A kürt újra és újra megszólalt. Rövid hördülésekkel hajtotta előre a hordát.

Húsz nyílvessző hagyta el az íjat, mihelyt felbukkantak az első trallokok. Még a legerősebb is vagy jó száz lépéssel az ellenség előtt hullott a földre.

– Hagyjátok abba, ti fafejű, gyenge elméjű birkapásztorok! – üvöltötte Tam. Bran összerezzent, és meglepett pillantást vetett barátjára. Tekintete ugyanolyan hitetlenkedő volt, mint Tam barátaié és szomszédaié. Néhányan azt morogták, hogy velük ugyan ne ordibáljon így, trallokok ide vagy oda! Tam egyszerűen semmibe vette tiltakozásukat. – Megvárjátok, amíg parancsot nem adok nektek úgy, ahogy azt begyakoroltuk!

Ezzel Tam a legnagyobb lelki nyugalommal Perrin felé fordult, mintha éppen nem egy seregnyi üvöltő trallok rohant volna feléjük.

– Háromszáz lépésnél, igaz?

Perrin gyorsan bólintott. Ez az ember kíváncsi az ő véleményére? Háromszáz lépés. Milyen gyorsan teszik meg a trallokok a háromszáz lépést? Meglazította fejszéjét a tartójában. Ez az átkozott kürt még mindig jajongott. A lándzsások úgy kuporogtak a karók mögött, mintha csak erővel kényszerítették volna magukat arra, hogy ne fussanak el. Az aielek elkendőzték arcukat.

Előrefelé görgött a kegyetlen áradat, szarvas fejek, vadállati állkapcsok, karmok és csőrök, mindegyikük jóval megtermettebb, mint egy ember, mindegyikük az emberek húsára kiéhezve. Ötszáz lépés. Négyszáz. Néhányan megelőzték a többieket. Olyan gyorsan futottak, mint a lovak. Tényleg igazuk volt az aieleknek? Csak ötszázan jöttek? Úgy tűnt, mintha ezrek törtek volna feléjük.

– Felkészülni! – kiáltotta Tam, mire kétszáz íj emelkedett a magasba. A Perrin körül álló fiatalemberek gyorsan utánozni kezdték az idősebbeket, és két sorba rendeződtek Perrin előtt, középen azzal az ütődött zászlóval.

Háromszáz lépés. Perrin most már olyan jól ki tudta venni az összes vérszomjas, üvöltve acsargó pofát, mintha azok már ott jártak volna előtte.

– Lőjetek! – kiáltotta Tam. Mint egy hatalmas korbácsütés, akkorát csattant a kétszáz visszacsapódó húr. Ezzel egy időben a kővetők karja is a magasba lendült, és az első kövek süvíteni kezdtek a trallokok felé.

Horgas nyílvesszők zápora hullott a trallokokra. Sokan elzuhantak közülük, de néhányan feltápászkodtak és a Félemberek parancsszavától feltüzelve folytatták a támadást. A kürt csatlakozott torokhangú üvöltözésükhöz és vérontásra biztatta őket. A kővetők lövedékei közéjük vágódtak, és lángoló szilánkokká robbantak szét; hatalmas réseket szakítva ki a támadók tömegéből. Nem Perrin volt az egyetlen, aki összerezzent ettől a látványtól. Szóval, az aes sedai-ok csináltak valamit a kővetőkkel. Vajon mi történne, ha töltés közben valaki elejtene egy ilyen követ?

Nyilak újabb fellege emelkedett a magasba, aztán még egy, még még egy és egy újabb, miközben a kővetők újabb sziklatömböket hajítottak a magasba, bár ők valamivel lassabban tüzeltek. Tüzet okádó robbanások szabdalták a trallokok seregét. Kampós nyilak zuhogtak le rájuk. Ennek ellenére csak jöttek, üvöltve, vonyítva, hörögve, elzuhanva és elpusztulva, de csak folytatták útjukat. Most már olyan közel jártak, hogy az íjászok kiléptek az alakzatból, és már nem egyszerre lőtték ki nyilaikat, hanem mindenki maga választotta ki célpontját. Az emberek üvöltöttek félelmükben, üvöltöttek, miközben nyilakat lőttek a közeledő halál torkába.

És hirtelen már egyetlen trallok sem állt a lábán, és a Félemberek közül is csak egy, de az is tántorgott a belelőtt nyílvesszők miatt. Az egyik Myrddraal haldokló, kiszenvedő lovának fájdalmas nyerítése összevegyük a trallokok hörgésével és fújtatásával. A kürt is elhallgatott végre. Itt-ott a tuskóknak támaszkodva még feltápászkodott egy-egy trallok, de aztán ereje végére járva összeesett. Mindezt a zajt azonban elnyomta a Perrin körül álló emberek lihegése, akik úgy ziháltak, mintha tíz mérföldet kellett volna futniuk. Az ő szíve is úgy vert, mintha ki akart volna ugrani a torkán.

Hirtelen valaki torkából kitört a diadal kiáltása, és ez mintha megtörte volna a bűbájt, az emberek ugrálni és éljenezni kezdtek, az íjukat lengették vagy azt, ami a kezükbe akadt, és a sapkájukat hajigálták a magasba. Nők rohantak elő a házak közül, nevetve és kiáltozva, meg a gyerekek, hogy a felnőttekkel táncoljanak és örvendjenek. Néhányan odajöttek Perrinhez és megrázták a kezét.

– Nagyszerű győzelemre vezettél minket, fiam! – Bran alulról ránevetett. Ferdén hátratolta sisakját. – Azt hiszem, már nem lenne szabad így szólítsalak. Nagyszerű győzelemre vezettél minket, Perrin!

– De hisz nem is tettem semmit – tiltakozott a fiú. – Én csak itt ültem a lovam hátán. Maguk harcoltak!

Bran ugyanolyan kevéssé figyelt rá, mint a többiek. Perrin zavartan, egyenes háttal ült lovának nyergében, és úgy csinált, mintha a csatateret akarta volna áttekinteni, így egy idő múlva békét hagytak neki.

Tam nem csatlakozott az ünneplőkhöz. Közvetlenül a karók mögött állt, és a trallokokat figyelte. Az őrzők sem kacagtak az emberekkel. Az alacsony tuskók között fekete páncélos alakok tömege feküdt. Lehettek vagy ötszázan, talán kevesebben. Néhányan visszajuthattak a Nyugati-erdő peremére. Egy sem feküdt ötven lépésnél közelebb a karók tövises erdejénél. Perrin pillantása megtalálta a két másik Félembert, akik a földön fetrengtek. Ezt a hármat tehát kipipálhatta. Előbb-utóbb csak elismerik, hogy meghaltak.

A folyóközi emberek harsányan éltetni kezdték.

– Aranyszemű Perrin! Hurrá! Hurrá! Hurrá!

– Biztos, hogy tudták – mondta elgondolkodva. Faile kérdő pillantást vetett rá. – A Félemberek tisztában voltak azzal, hogy ez így nem fog sikerülni. Nézd csak meg az egészet! Most már én is látom, hogy kezdettől fogva tudták. Ha ez volt a teljes haderejük, akkor egyáltalán miért támadtak ránk? És ha még több trallok van kint, akkor azokat miért nem hozták magukkal? Ha kétszer ennyien jönnek, akkor elérték volna a karókat. Ha még egyszer annyian, akkor betörhettek volna a faluig.

– Jó a szemed – jelentette ki Tomas, miközben lovával megállt mellettük. – Csak kipróbálták az erőnket. Meg akarták állapítani, hogy rögtön, az első igazi támadástól összeesel-e, és talán még azt is látni akarták, milyen gyorsan reagálsz, vagy hogyan szervezted meg a falu védelmét. Lehet, hogy másvalamiért, ami nekem most nem jut az eszembe, de ez az egész biztos, hogy csak próba volt. Most már tudják, amit tudni akarnak – az égre mutatott, ahol egyetlen holló keringett a csatatér fölött. Egy közönséges holló leereszkedett volna, hogy ünnepi lakomát csapjon az elesettekből. Ez a madár még repült egy kört, aztán elhúzott az erdő irányába. – Nem most jön a következő támadás. Láttam, ahogy két vagy három trallok berohant az erdőbe, tehát először híre megy a dolognak. A Félembereknek először megint a trallokok fejébe kell verniük, hogy jobban kell félniük a Myrddraaloktól, mint a haláltól. Az viszont biztos, hogy támadni fognak, és ez a támadás kegyetlenebb lesz, mint a mostani. Hogy milyen erős lesz, az attól függ, hányat vezettek ide az Arcnélküliek az Átjárókon keresztül.

Perrin elkomorodott.

– A Fényre! Mi van akkor, ha tízezren vannak?

– Ez nem túl valószínű – jegyezte meg Verin, miközben odasétált, és megsimogatta Tomas lovának a nyakát. A csataló úgy engedte, hogy megsimogassák, mintha barátságos kis póni lenne. – Legalábbis jelenleg. Még a Kitaszítottak sem lennének képesek nagyobb sereget átvezetni az Átjárókon, azt hiszem. Egy magányos ember is a halált vagy az őrületet kockáztatja, ha az egyik Átjárókaputól átmegy a következőig, de... mondjuk csak... ezer ember vagy ezer trallok... egy pillanat alatt a nyakukban lenne Machin Shin, mint egy hatalmas bögöly, ami megérezte egy óriási csupor méz illatát. Sokkal valószínűbb, hogy kisebb csoportokban, tíz vagy húsz, de legfeljebb ötven fővel, egymástól nagy távolságban jönnek át az Átjárón. Persze, a kérdés nyitva marad, hogy hány ilyen csapatot küldtek át, és egymástól milyen távolságban. Néhányat biztosan elveszítettek útközben. Lehet, hogy az Árnyék teremtményei nem vonzzák olyan mértékben Machin Shint, mint az emberek. De... Hm. Lenyűgöző gondolat! Vajon... – ugyanúgy megveregette Tomas lábát, mint ahogy az előbb a lovat, és gondolataiba mélyedve arrébb sétált. Az őrző a nyomába eredt.

– Ha csak egy lépést is teszel a Nyugati-erdő irányába – mondta Faile nyugodtan –, akkor a fülednél fogva vonszollak vissza a fogadóba, és személyesen duglak ágyba.

– Még csak nem is gondoltam ilyesmire – hazudta Perrin, és megfordította Fürgét, hogy háttal álljon az erdőnek. Egy ember és egy ogier talán elkerülheti az ellenség figyelmét, és biztonságban elérheti a hegyeket. Talán. Az Átjárókaput véglegesen be kell zárni, ha azt akarják, hogy Emondmezőnek legyen akár halvány esélye is az életben maradásra. – Hiszen már lebeszéltél róla, vagy talán már elfelejtetted? – Egy magányos férfi viszont megtalálhatná őket útközben, ha tudná, hová igyekeznek. Három pár szem többet lát, mint kettő, különösen, ha a harmadik szempár Perriné. Itt meg amúgy sem tudna semmit sem csinálni. Ha szalmával tömné ki a ruháját, és felültetné Fürge hátára, azzal pont ugyanannyit érne el.

Hirtelen környezetének állandó kiabálását túlharsogva, éles üvöltés hallatszott dél felől, a régi országút irányából.

– És még azt állította, hogy nem jönnek olyan gyorsan vissza! – morogta Perrin, és megsarkantyúzta Fürgét.

Negyvenötödik fejezet

A kolompár kardja

Faile-lal szorosan a nyomában, keresztülvágtatva a falun, Perrin a déli határban csomóba verődve találta embereit, amint a megtisztított földeket bámulták. Némelyikük félig megfeszített íjat tartott a kezében. Két szekér zárta el a karók erdejében hagyott rést, ott, ahol az országút elérte a falut. A legközelebbi kőkerítés egy dohányföld szélén vagy jó ötszáz hossznyira állt onnan, s közöttük nem akadt magasabb a fák csonkjánál. A kerítés tövében azonban nyílvesszők álltak ki a földből, sűrűn, mint a búza a mezőn. Távolban füst gomolygott az ég felé, egy jó tucatnyi fekete felhő, némelyikük akkora, mintha egy mező égne ott.

Cenn Buie állt itt és Hari meg Darl Coplin. Billi Congar kezével átölelte unokafivére, Wit vállát. Daise sovány férjének arcán látszott, jobban örülne annak, ha Billi valaki másra lehelne. Egyikükön sem érződött félelem. Csak izgalom. Meg Billin a pálinka. Egyszerre vagy tízen kezdték el magyarázni nekik, hogy mi történt, egyik hangosabb volt mint a másik.

– A trallokok itt is próbálkoztak, bizony ám! – rikoltotta Hari Coplin. – De mi megmutattuk nekik!

Egyetértő morgás támadt, de legalább ugyanannyian pillantottak kételkedően egymásra, és idegesen egyik lábukról a másikra álltak.

– Nekünk is vannak itt hőseink! – jelentette ki Darl hangos, durva hangon. – Nem a ti bandátok ott az egyetlen az erdőnél, aki tett valamit! – Magasabb volt, mint a fivére, viszont ugyanolyan rókaképe volt, az a jellegzetes Coplin-pofa, az ismerős, keskeny száj, ami úgy tűnt, mintha most harapott volna valami nagyon keserűbe. Amikor azt hitte, hogy Perrin nem néz oda, gyűlölködő pillantást vetett rá. Amit mondott, abból nem derült ki egyértelműen, hogy szívesebben lett volna fent, a Nyugati-erdőnél. Darl és Hari, meg a legtöbb rokonuk általában minden esetben különösebb gond nélkül képesnek bizonyult arra, hogy kisemmizettnek tüntesse fel magát, függetlenül attól, hogy miről volt szó.

– Erre igyunk egyet! – kiáltotta az öreg Billi, majd savanyú képet vágott, mert senki sem csatlakozott hozzá.

Egy fej emelkedett fel a kőkerítés pereme fölé, de gyorsan el is tűnt, ám ez elég volt Perrinnek ahhoz, hogy észrevegye a vakító sárga kabátot.

– Ezek nem trallokok! – hördült fel undorodva. – Kolompárok! Ti a tuatha'anokra lőttetek! Toljátok félre a szekereket! – Felegyenesedett a kengyelben, és tölcsért formálva kezéből, elkiáltotta magát: – Gyertek ide! Minden rendben! Senki sem fog bántani benneteket! Mondtam már, toljátok el a szekereket! – förmedt rá az emberekre, akik csak ácsorogtak, és döbbent szemmel bámulták. Összetévesztették a kolompárokat a trallokokkal! – Induljatok kifelé, és szedjétek össze a nyilaitokat! Nemsokára majd szükségetek lesz rájuk – néhányan lassan mozgásba lendültek, de Perrin már újra kiabált: – Senki nem bánt benneteket! Minden rendben van, gyertek csak! – A csikorgó tengelyű kocsikat félretolták az útból. Úgy tűnt, a kerekek zsírozásra szorulnak.

Néhány tarka ruhás tuatha'an mászott fel a falra, aztán még egy pár, és habozva elindultak jól láthatóan sebes lábukkal a falu felé. Úgy tűnt, legalább annyira féltek attól, ami itt várt rájuk, mint attól, amit a hátuk mögött hagytak. A falu felől szaladó férfiakat látva még jobban összebújtak, és úgy tűnt, mintha legszívesebben elfutnának, még akkor is, amikor a folyóközi emberek elrohantak mellettük, hogy néhány kíváncsi oldalpillantás után kihúzzák a nyílvesszőket a talajból. Aztán tovább bicegtek.

Perrin gyomra görcsbe rándult, s hideg borzongás futott végig rajta. Talán húsz férfi és nő jött feléjük. Néhányan kisgyerekeket cipeltek, és egy maréknyi idősebb gyerek is szaladt mellettük, tarka ruhájuk tépett és mocskos. Néhányuk arcán vér látszott, ezt jól látta, amint közelebb értek. Összesen ennyien. Vajon hányan lehettek a táborban? Aztán szerencsére megpillantotta Raent, aki szinte kábultan botorkált a mocsokban, és hagyta, hogy Ila vezesse. A nő arcának egyik fele megduzzadt, és lilára vált. Legalább ők életben maradtak.

Nem sokkal a karóerdő bejárata előtt a tuatha'anok megálltak, és idegesen nézelődni kezdtek. Kihegyezett karók és rengeteg fegyveres férfi. A gyerekek közül néhányan a felnőttekhez bújtak, és arcukat ruhájukba fúrták. Félelem és rémület érződött rajtuk. Faile leugrott a lováról, és odaszaladt hozzájuk, ám azok egy lépést sem tettek, pedig Ila átölelte a lányt. Úgy tűnt, az idősebb asszony hagyja, hogy megnyugtassa a fiatalabb.

– Nem bántunk benneteket! – kiáltotta Perrin. Rá kellett volna kényszerítenem őket, hogy jöjjenek! A Fény égessen meg! Rá kellett volna kényszerítenem őket! – Érezzétek otthon magatokat tüzeinknél!

– Kolompárok – Hari megvetően elhúzta a száját. – Mi a fenét kezdjünk egy halom tolvaj kolompárral? Hát ezek elemelnek mindent, ami nincs leszögezve!

Darl kinyitotta a száját, kétségtelenül azért, hogy igazat adjon Hari-nak, de mielőtt bármit is tudott volna mondani, valaki elkiáltotta magát a tömegben:

– De hát te is azt teszed, Hari! És te még a szöget is ellopod! – A felcsattanó nevetés elhallgattatta Darlt. Azonban nem sokan nevettek, és ők is tágra nyílt szemmel bámulták a viharvert tuatha'anokat, aztán zavartan a földre pillantottak.

– Harinak igaza van! – kiáltotta Daise Congar, miközben keresztülverekedte magát a tömegen úgy, hogy egyszerre jobbról és balról is félrelökte maga előtt az embereket. – A kolompárok lopnak, és nemcsak dolgokat! Ellopják a gyerekeket! – Egészen Cenn Buie elé furakodott, és orra alá tartotta kinyújtott mutatóujját, ami olyan vastag volt, mint Cenn hüvelykujja. A férfi elhátrált előle, amennyire ez ment ebben a tömegben. Az asszony legalább egy fejjel fölé magasodott, és a testsúlya is jócskán meghaladta az övét. – Lehet, hogy bent ülhetsz a falutanácsban, de ha nem akarsz a javasasszonyra hallgatni, akkor majd összehívom a Nőkört, és majd mi elintézzük a dolgot! – A férfiak közül néhányan bólintottak, és egyetértően morogtak.

Cenn kopaszodó fejét vakarta, és szeme sarkából a javasasszonyra pillantott.

– Hááát... tudod, Perrin... – mondta tétovázva káráló hangján –, tudod, a kolompárokról az a hír járja, hogy... – elhallgatott, és rémülten hátraugrott, amikor Perrin megfordult Fürgével, hogy szemébe nézhessen a folyóközi embereknek.

Néhányan rémülten hátraugrottak a csődör elől, de Perrint ez most nem érdekelte.

– Senkit sem küldünk el! – mondta nehezen elfojtott haraggal a hangjában. – Senkit! Vagy talán a gyerekeket oda akarjátok lökni a trallokok elé? – A tuatha'anok egyik gyereke sírni kezdett, éles, jajveszékelő hangon, Perrin pedig átkozta magát szavai miatt, de Cenn képe pulykavörössé vált, és Daise is zavartnak látszott.

– Még szép, hogy befogadjuk őket! – hördült fel a tetőfedő. Aztán Daise-re támadt, miközben felfújta magát, mint egy ideges pulykakakas, aki készen áll arra, hogy nekiugorjon a házőrző kutyának. – Ha pedig te összehívod a Nőkört, és berzenkedni kezdtek, akkor majd a Falutanács befogja a szátokat! Várd csak ki a végét!

– Mindig is bolond voltál, Cenn Buie! – dühöngött Daise. – Azt hiszed, tán azt akarjuk, hogy gyerekeket küldjél a trallokoknak? – Cenn álla megfeszült, de mielőtt egy szót is szólhatott volna, Daise kezét a férfi tyúkmellére rakta, és egyszerűen félrelökte. Az asszonyság elmosolyodott, és kisietett a tuatha'anokhoz. Odaérve megnyugtatóan átölelte Ilát. – Gyertek csak velem, én majd gondoskodom arról, hogy megfürödjetek, és pihenhessetek! A házak ugyan tele vannak, de majd csak találunk helyet nektek is! Gyertek!

Marin al'Vere sietett keresztül a tömegen, mellette Alsbet Luhhan, Natti Cauthon, Neysa Ayellin és még további asszonyok. Ölükbe vették a gyerekeket, majd belekaroltak a tuatha'an asszonyokba, és bevezették őket. Közben a férfiakkal pöröltek, hogy nem álltak elég gyorsan félre. Nem mintha bárki is ellenkezni akart volna, ám nem volt olyan könnyű helyet adni ebben az embertömegben.

Faile csodálattal teli pillantást vetett Perrinre, de a fiú csak a fejét csóválta. Ez itt nem a ta'veren műve volt. Lehet, hogy néha fakalapácsra volt szükség, hogy valamit megértessenek a folyóközi emberekkel, de ha sikerült meggyőzni őket, akkor kitartottak amellett. Még Hari Coplin sem látszott olyan barátságtalannak, amikor nézte, hogy bevezetik a kolompárokat a faluba. Na jó, nem volt egészen barátságos. Végül is, csodára nem lehet számítani.

Raen lassan bevánszorgott, és tompa szemmel nézett Perrinre.

– A Levél Útja az egyetlen helyes út. Minden meghal, amikor meg kell halnia, és... – elhallgatott, mint aki már nem emlékszik arra, mit is akart mondani.

– Múlt éjjel jöttek – szólt Ila fáradtan, és látszott, hogy fájdalmak kínozzák, mert az arca annyira megdagadt. Pillantása ugyanolyan üres volt, mint a férjéé. – A kutyák talán feltartották volna őket, hogy el tudjunk menekülni, de hát a Fény Gyermekei megölték az összes állatot, és... Nem tehettünk semmit – mögötte Aram megborzongott sárga kabátjában, és rémülten nézte a sok, fegyveres férfit. Most már a legtöbb kolompár gyerek is sírt.

Perrin homlokát ráncolva bámult arrafelé, ahol délen füstfelhő emelkedett a magasba. Ha megfordult a nyeregben, északon és keleten továbbiakat fedezhetett fel. Ha a legtöbbjük csupán elhagyott házakból származott, a trallokok akkor is tökéletes munkát végeztek. Hányan lehettek, ha ennyi tanyát fel tudtak gyújtani? Persze, elképzelhető, hogy rohantak egyiktől a másikig, és odaérve csak addig maradtak, amíg fáklyát dobtak az üres házba, vagy az őrizetlenül maradt búzamezőre, de ennek ellenére... talán még egyszer annyian voltak, mint ahányat ma megöltek. Mit tudhattak a Folyóközben garázdálkodó trallokok számáról? Lehetetlennek tűnt, hogy egyetlen horda gyújtsa fel az összes házat, s pusztítsa el ezzel egy időben a tuatha'anok szekérkaravánját!

Amikor pillantása ismét a tuatha'anokra esett, miközben elvezették őket, Perrin érezte, hogy iszonyúan zavarba jön. Ezek az emberek az előző éjjel tanúi voltak annak, hogy lemészárolják az összes rokonukat, miközben ő hideg fejjel csak a számokra gondolt. Hallotta, hogy a folyóközi férfiak közül néhányan halkan arról beszélnek, vajon melyik füstfelhő melyik tanyából szállhat fel. Ezeket az embereket most igazi veszteség érte, nem csak a puszta számokkal törődtek. Rá itt nem volt semmi szükség. Most, hogy Faile-t lekötötte az, hogy a kolompárok asszonyaival és gyermekeivel foglalkozzon, eljött az ideje annak, hogy Loial és Gaul nyomába eredjen.

A hosszú bőrkötényt és mellényt viselő Luhhan mester ragadta meg Fürge zabláját:

– Perrin, segítened kell! Az őrzők azt akarják, hogy további alkatrészeket készítsek a kővetőkhöz, de legalább húszan nyaggatnak, hogy javítsam ki a fegyverzetüket, amit még a nagyapjuk ütődött nagyapja vásárolt valami kereskedő őrkatonájától.

– Szívesen segítenék, de van valami más, amit feltétlenül el kell intéznem. Valószínűleg már kissé ki is jöttem a gyakorlatból. Az elmúlt év folyamán nem igazán akadt alkalom arra, hogy kovácsként dolgozzak.

– Ó, én nem is erre gondoltam. Nem akartam én, hogy kalapácsot vegyél a kezedbe – a kovács hangjában elképedés csengett. – Valahányszor elküldöm valamelyik gyapjúagyút, az tíz perc elteltével valami újabb kifogással jön vissza. Nem tudok úgy dolgozni, ha mindenki feltart. Rád talán hallgatnak. Szóljál már nekik!

Perrin ezt nem nagyon hitte. Ha már Luhhan mesterre sem hallgatnak! Eltekintve attól, hogy a Falutanács tagjai közé tartozott, Haral Luhhan elég megtermett és erős volt ahhoz, hogy akár két folyóközi férfit is a magasba emeljen és jó messze elhajítsa őket. Perrin azért odalovagolt a sebtében felállított kovácsműhelyhez, amit Luhhan mester egy félig nyitott fészerben, a Zöld közelében rendezett be. Hat férfi sürgölődött az üllők körül, melyeket abból a műhelyből mentettek ki, amelyet a fehérköpenyek romboltak le. Egy másik legény álmatagon pumpálta a hatalmas bőrfújtatót, míg a kovács káromkodva el nem zavarta onnan. Perrin legnagyobb meglepetésére az emberek tényleg hallgattak rá, amikor elküldte őket. Ráadásul nem kellett lendületes beszédet tartania, nem kellett a ta'veren erejére támaszkodnia, elég volt pusztán megemlítenie, hogy Luhhan mesternek sok a dolga. Ezt maga a kovács is megtehette volna, ám most hálásan szorongatta Perrin kezét, mielőtt nekifogott volna a munkának. Perrin lehajolt a nyeregből, és egy Get Eldih nevű öreg paraszt vállára csapott. Utasította, hogy maradjon itt, és küldjön el mindenkit, aki Luhhan mestert akarná zavarni. Get legalább háromszor olyan idős lehetett, mint ő, de a cserzett képű öreg gazda csak bólintott, és őrködni kezdett Haral mellett, akinek kalapácsa ekkor már az izzó vason csengett. Most már elmehetett, mielőtt felbukkanna Faile.

Alig fordult meg azonban Fürgével, amikor már fel is bukkant Bran, a vállára vetett lándzsájával és egy acélsisakkal egyik erős karja alatt.

– Perrin, biztos van valami gyorsabb módja annak, hogy behozzuk a pásztorokat a faluba. Abellnek az emberek felét sem sikerült behívni, pedig a leggyorsabb futókat küldte ki, amikor támadtak a trallokok.

Ezt a gondot sikerült egészen gyorsan megoldani, mert Perrinnek eszébe jutott az az ősrégi, szinte már megfeketedett tülök, ami ott lógott Cenn Buie szobájának a falán. Úgy döntött, hogy három hosszú fúvás legyen a jel, amit még a legtávolabbra elcsámborgott pásztor is meghallhat majd. Ekkor a szó azokra a további jelekre terelődött, melyeket például akkor kellene használni, ha megtámadják őket, hogy mindenki gyorsan a helyére siessen. Ekkor persze felvetődött az, hogy honnan tudhatják, ha támadás van készülőben? Bain és Chiad meg az őrzők persze szívesen kimentek felderíteni, de hát négyen kevesen voltak. Ezért aztán ki kellett választani a legjobb nyomolvasókat és erdőjárókat, lovat adni alájuk, hogy hamarabb érjenek vissza Emondmezőre, mint azok a trallokok, akiket éppen kikémleltek.

Ez után Buel Dowtryt kellett megnyugtatnia. Az ősz hajú, vén nyílkészítő, akinek az orra majdnem olyan horgas volt, mint egy trallokölő nyílvessző hegye, persze tisztában volt azzal, hogy vidéken a legtöbb gazda maga készíti a nyílvesszőit, de rengeteget járatta a száját, mert nem akarta, hogy egy tanulatlan segédet állítsanak oda mellé. Mintha csak egyedül is képes lett volna minden tegezt megtölteni a faluban. Perrin később maga sem tudta volna megmondani, miként nyugtatta meg az öreget, de a végén egy egész csapatnyi fiút sózott rá, akiknek aztán a mester elégedett arckifejezéssel kezdte magyarázni, hogyan is kell a lúdtollat a nyílvessző végére erősíteni.

Edward Candwin, a zömök kádár egészen másfajta gonddal küzdött. Most, hogy ilyen sok ember nyüzsgött a faluban, egyszerűen nem tudott elegendő vödröt és hordót készíteni. Ehhez hetekre lett volna szüksége. Nem tartott sokáig, míg megtalálták a megfelelő ügyes kezeket, akik legalább a nagyja munkát el tudták végezni. Azonban egyre több ember jött hozzá a gondjával meg a bajával, és valamiért mind úgy vélték, hogy ezekre csak Perrin tudhatja a választ. Mindegy, hogy mi forgott a fejükben – elégessék-e az elesett trallokok tetemeit vagy hogy visszamenjenek-e a tanyákra menteni azt, ami még menthető. Az utóbbi kérdésre habozás nélkül minden alkalommal határozott nemet mondott, akárhányszor csak megkérdezték, és bizony nem kevés alkalommal hallhatta ezt a kérdést. Az asszonyok és a férfiak aggodalmas képpel bámulták a felszálló füstfelhőket, és szívesen tettek volna valamit. Legtöbbször egyszerűen megkérdezte a kérdezőt, hogy szerinte mi a legjobb megoldás, és aztán azt tanácsolta neki, hogy tegye azt. Csak ritkán kellett neki magának kitalálnia valamit. Az emberek többnyire pontosan tudták, mi a dolguk, de felvették azt az idegesítő szokást, hogy tőle kérjenek tanácsot.

Dannil és Ban meg a többiek végre megtalálták Perrint, és ragaszkodtak ahhoz, hogy a farkasos zászlóval mindenütt a nyomában legyenek, mintha a Zöldben álló nagy lobogó nem lett volna untig elég. Végül elküldte őket, hogy felügyeljenek a Nyugati-erdőbe visszatérő emberekre, akik további fákat akartak kivágni. Tam mesélt a legényeknek egy csapatról, amelynek tagjai magukat bajtársaknak nevezték. Ez Illianban történt, és a csapat a tábornok nyomában járva mindig ott szállt harcba, ahol a leghevesebben tombolt a küzdelem. Pont Tamnak kellett ilyesmit mesélnie. Hát, legalább a zászlót magukkal vitték. Perrin kifejezetten ostobán érezte magát, ahogy azt a nyomában cipelték.

A délelőtt kellős közepén aztán Luc is belovagolt, maga a testet öltött aranyhajú arrogancia. Kegyesen bólintott, meghallva az éljenzést. Titok maradt, hogy tulajdonképpen miért is kellett őt megéljenezni. Trófeát is hozott magával, amit előszedett egy bőrzsákból, és a karósor szélén feltűzetett egy nyársra, hogy mindenki jól láthassa: egy Myrddraal szem nélküli fejét. Szerény volt a fickó. Mellékesen azt is megemlítette, hogy a Félemberrel akkor végzett, amikor belefutott egy csapat trallokba. Rajongó tekintetű kísérői odavezették a csatatér szélére, a falu peremére – a mezőt már mindenki lelkesen csatatér néven emlegette –, ahol lovakkal húzták halomba a trallokok tetemeit, hogy elégessék őket. Némelyik halomból már sűrű, olajos füstfellegek szálltak az égre. Luc kötelességtudóan hangot adott elismerésének, és csupán egy vagy két alkalommal bírálta felül azt, ahogy Perrin a csapatait elhelyezte. A helybeliek beszámolójából úgy tűnhetett neki, hogy Perrin tényleg végig maga irányított mindent. Az emberek legalábbis ezt így látták. Luc elismerően rámosolygott Perrinre is.

– Ezt ügyesen csináltad, fiam. Persze szerencséd is volt, de hát a kezdőknek mindig szerencséjük van.

Amikor Luc visszavonult szobájába, a Borforrás fogadóba, Perrin leszedette az Enyész fejét a karóról és elégettette. Nem tartotta helyesnek, hogy mindenki azt bámulja, főleg a gyerekek nem.

A kérdezősködés akkor sem ért véget, amikor hirtelen azon kapta magát, hogy a gyomra egyértelműen jelezte, a Nap már a delelőjére hágott, és ő még ma egy falatot sem evett.

– Al'Caar asszonyság – mondta a kengyele mellett álló hosszú képű nőnek. – Az a véleményem, hogy a gyerekek nyugodtan játszhatnak, ha van mellettük egy felnőtt, aki majd odafigyel rájuk, és gondoskodik arról is, hogy ne távolodjanak el a házak közeléből. A Fényre, jó asszony, de hát ezt maga is jól tudja! Hiszen maga sokkal többet tud a gyerekekről, mint én. Ha ez nem így lenne, akkor hogyan tudott volna négyet is felnevelni?

Az asszony legifjabb gyermeke nyolc évvel volt idősebb Perrinnél.

Nela al'Caar a homlokát ráncolta és hátravetette a fejét. Ősz hajfonata csak úgy himbálódzott. Perrin egy pillanatig azt hitte, az asszony most letépi a fejét, amiért így mert vele beszélni. Titokban még örült volna neki, hiszen az egy normális cselekedet lett volna, kellemes kivétel a tanácsot kérők végtelen sorában.

– Persze, hogy ismerem a gyerekeket. Csak azt akartam tudni, hogy egyetértesz-e vele. Akkor tehát így fogjuk csinálni.

Perrin sóhajtva várta, hogy a nő eltávolodjon, aztán megfordult Fürgével, és elügetett a Borforrás fogadó irányába. Ketten vagy hárman utána kiáltottak, de a fiú nem törődött velük. Még hogy egyetért-e vele! A folyóközi emberek nem szoktak így viselkedni. Az emondmezeiek meg pláne nem. Mindenbe bele akartak szólni. A falutanács előtti viták, de még a tanácstagok nézeteltérései is gyakran fajultak tettlegességgé anélkül, hogy ez különösebb figyelmet keltett volna. És bár a Nőkör ügyeit zárt ajtók mögött intézték, azt minden férfi pontosan tudta, mit is jelent, ha az asszonyok felszegett fejjel, borús tekintettel masíroznak valahová, és ha macskák lettek volna, akkor ilyenkor valószínűleg még a farkukkal is vadul csapkodtak volna.

Hogy mit is akarok, kérdezte magától mérgesen. Én csak enni akarok, meg egy helyet, ahol senki sem nyavalyog a fülembe! A fogadó előtt leszállt a nyeregből, megtántorodott és magában még egy ágyat is felírt elképzelt listájára. Még csak dél körül járt az idő, és a munka nagy részét Fürge vállalta magára, mégis holtfáradtnak érezte magát. Talán mégis Faile-nak volt igaza, és tényleg nem lett volna annyira jó ötlet Loial és Gaul nyomába indulni.

Amikor belépett az ivóba, al'Vere asszony csak egy pillantást vetett rá, majd anyáskodva azonnal egy asztalhoz terelte.

– Egy darabig le kell mondanod arról, hogy parancsokat osztogass – mondta a nő határozott hangon. – Emondmezőnek egy kicsit a saját erejéből is el kell tudnia boldogulni, amíg te eszel valamit.

Elsietett, mielőtt Perrin azt válaszolhatta volna, hogy Emondmező nagyon jól ellesz nélküle is! A terem üres volt. Natti Cauthon ott ült az egyik asztal mellett, kötszert tekert fel, és maga elé halmozta az asztallapra. Ezzel együtt nem okozott neki gondot az ivó túlsó felében szorgoskodó leányait szemmel tartani, bár már mindketten elég idősek voltak ahhoz, hogy befonják a hajukat. Nem volt nehéz felismerni, mi váltotta ki gyanakvását. Bode és Eldrin jobbra és balra ültek Aram mellett, és megpróbálták a kolompárt rábeszélni arra, hogy egyen. Sőt, még meg is etették, és letörölgették az állát. Amilyen rajongással csüngtek a legényen, Perrin csodálkozott, hogy Natti nem ül oda a közvetlen közelükbe, hajfonat ide vagy oda. A fickó női szemmel nézve valószínűleg átkozottul jól nézhetett ki, talán még jobban is, mint Wil al'Seen. Bode-nak és Eldrinnek nyilvánvalóan ez volt a véleménye. Aram időről időre rájuk mosolygott. A két lány a maga gömbölyded módján egész csinos teremtés volt, és a kolompár vak lett volna, ha ezt nem veszi észre. Perrin aztán nem tartotta vaknak Aramot, már ami a lányokat illeti. A kolompár azonban alig evett egy falatot, és üveges tekintete visszasiklott a terem túlsó felén, a falhoz támasztott lándzsák és alabárdok sorára. Egy tuatha'an számára ez eléggé rémisztő látvány lehetett.

– Al'Vere asszonyság azt mondta, végre eleged volt a lovaglásból – szólalt meg Faile, miközben belépett a konyhaajtón. Meglepő módon egy hosszú, fehér kötényt viselt, mint Marin. Az ingujját egészen a könyökéig feltűrte, és tenyerére liszt tapadt. Mintha ezt csak most vette volna észre, kezét gyorsan megtörölte a kötényben, majd egy szék támlájára akasztotta azt. – Még sohasem sütöttem semmit – jelentette ki, miközben odalépett Perrinhez, és megigazította ruhája ujját. – Tulajdonképpen egészen vidám dolog a tészta dagasztása. Lehet, hogy egyszer még sütök kenyeret is.

– Ha nem sütsz kenyeret – jegyezte meg Perrin óvatosan –, akkor mit fogunk enni? Nem szeretnék életem végéig csak utazgatni, hogy fogadókban ehessek, vagy csak akkor enni, ha valamit sikerült elejtenem csapdával, íjjal vagy parittyával.

A lány elmosolyodott, mintha Perrin éppen megdicsérte volna. Hogy miért így nevetett, azt a fiú természetesen nem értette.

– Majd a szakácsnő foglalkozik a sütéssel. Vagy még valószínűbb, hogy egy segédszakács. De őrá majd a szakácsnő felügyel.

– A szakácsnő – morogta Perrin a fejét csóválva. – Vagy egy konyhai segítő. Persze. Miért is nem gondoltam erre?

– Mi a baj, Perrin? Olyan aggódónak látszol. Nem hiszem, hogy biztonságosabb helyen lehetnénk, eltekintve talán egy jól védett erődtől.

– Nem erről van szó, Faile. Ez a sok szövegelés Aranyszemű Perrinről, lassanként kezd az idegeimre menni. Nem tudom, mit gondolnak, hogy ki a fene is vagyok, de állandóan engem kérdeznek, hogy mit csináljanak, és hogy nincs-e kifogásom ellene, pedig pontosan tudják, hogy mi a teendőjük, és két perc töprengés után maguktól is rájönnének a helyes válaszra.

A lány egy pillanatig csak bámulta a fiú arcát, töprengő, sötét, enyhén ferdén álló szemével, aztán így szólt:

– Mennyi idő telt el azóta, hogy Andor királynője tényleg uralkodott ezen a vidéken?

– Andor királynője? Nem is tudom. Talán száz éve. Kétszáz. De miért lenne ez fontos?

– Az itteni emberek nem emlékeznek arra, hogyan kell egy királynővel bánni. Vagy egy királlyal. Megpróbálnak rájönni erre. Türelmesnek kell lenni hozzájuk.

– Egy királlyal? – kérdezte Perrin remegő térddel. Fejét az asztalon fekvő karjára hajtotta. – Ó, a Fényre!

Faile halkan elnevette magát, és ujjával beletúrt a fiú hajába.

– Hát, ezt talán mégsem. Azt hiszem, Morgase-nek nem tetszene a dolog. De egy tábornok, na az már igen. A férfi, aki visszaadja neki azokat a földeket, ahol száz évig, vagy még annál is tovább, nem uralkodhatott, egy ilyen fickót biztosan örömmel fogadna. Ennek még nemesi rangot is adna. Perrin, az Aybarák nemzetségéből, a Folyóköz ura. Egészen jól hangzik.

– A Folyóközben nincs szükségünk urakra – morogta Perrin a tölgyfa asztallap fülébe. – Ugyanolyan kevéssé, mint királyokra és királynőkre. Szabad emberek vagyunk.

– A szabad emberek is néha követni akarnak valakit – felelte a lány lágyan. – A legtöbb ember szeretne valami olyasmiben hinni, ami nagyobb, mint ő maga, ami tovább ér a szántója határánál. Ezért léteznek államok, Perrin, és népek. Még Raen és Ila is valami nagyobb közösség tagjának tartja magát, nagyobbnak a karavánjuknál. Most ugyan a lakókocsikkal együtt elveszítették a legtöbb családtagjukat és barátjukat, de a tuatha'anok még mindig a dalt keresik, és ők is ezt fogják tenni, mert részei valaminek, ami nagyobb, mint az elpusztított karaván.

– Kié a sok fegyver? – kérdezte Aram hirtelen.

Perrin felemelte a fejét. Az ifjú kolompár felállt, és idegesen bámulta a falhoz támasztott lándzsákat.

– Azé, akinek szüksége van rájuk, Aram. Senki nem fog velük bántani téged, hidd el!

Nem volt egészen biztos abban, hogy Aram ezt elhitte neki, mert a fiú ketrecbe zárt tigrisként, öklét a zsebébe dugva, szeme sarkából a lándzsákat és az alabárdokat figyelve, fel-alá kezdett járni.

Perrin kifejezetten hálás volt, amikor Marin egy libamell szeletekkel, hagymával és borsóval teli tányért, meg egy jókora karéj kenyeret tett elé. Bele akart falni az ételbe, ám Faile ekkor egy virágmintás, hímzett szalvétát kötött az álla alá, és kikapta a kezéből a kést meg a villát. Tréfás dolognak tartotta, hogy ugyanúgy etesse, ahogy Bode és Eldrin az előbb Arammal bánt. A Cauthon lányok vihogni kezdtek, és Marin meg Natti is elmosolyodott. Perrin cseppet sem találta mulatságosnak a dolgot. Ennek ellenére, készen állt arra, hogy elviselje Faile szeszélyeit, bár egyedül könnyebben evett volna. Ha a lány etette, mindig el kellett fordítania a nyakát, hogy bekaphassa mindazt, amit Faile a villán nyújtott felé.

Aram három hosszú kör után megtorpant, egyik lábát a lépcsőre tette, és a kardokat tartó hordóra meredt. Aztán kinyújtotta kezét, és kihúzta az egyik kardot a halomból. Ügyetlenül tartotta. A bőrrel burkolt markolat elég hosszú volt ahhoz, hogy két kézzel lehessen tartani.

– Használhatom? – kérdezte.

Perrin majdnem megfulladt a félrenyelt falattól. Alanna tűnt fel a lépcső tetején, mellette Ila. A tuatha'an asszony elgyötörtnek látszott, de arcáról eltűnt a duzzanat.

– ...a legjobb lenne, ha most lefeküdnél aludni – mondta az aes sedai éppen. – A bajt mindenekelőtt a sokk okozta, és ezt még az Egyetlen Hatalom segítségével sem tudom elűzni a férjedből.

Ila tekintete unokájára esett, és arra, amit az a kezében tartott, mire felsikoltott, mintha a pengét a saját húsába döfték volna.

– Nem, Aram! Neeem! – Majdnem lezuhant a lépcsőn, úgy rohant lefelé, és a fiúra vetette magát, hogy kezét lecsavarja a kard markolatáról. – Nem, Aram! – zihálta elakadó lélegzettel. – Ezt nem szabad! Engedd el! A Levél Útja! Nem szabad! A Levél Útja! Kérlek, Aram, kérlek!

Aram eltáncolt vele, ügyetlenül megpróbálta eltolni az asszonyt, miközben a kardot eltartotta magától, hogy nagyanyja ne érje el.

– Miért ne? – üvöltötte dühöngve. – Megölték az anyámat! Én meg csak néztem! Megmenthettem volna, ha van kardom! Megmenthettem volna az anyámat!

Ezek a szavak Perrin szívébe martak. Kardot tartó kolompár. Ez természetellenesnek tűnt. Égnek állt a haja, de ezek a szavak...

– Hagyd békén a fiút – mordult fel durvábban, mint ahogy azt akarta. – Minden férfinak joga van ahhoz, hogy megvédje a családját. Joga van hozzá!

Aram Perrin elé tartotta a kardot.

– Megtanítasz bánni vele?

– Én sem értek hozzá – felelte Perrin. – De majd csak találunk valakit, aki megmutatja.

Ila fájdalomtól eltorzult arcán könnyek futottak végig.

– A trallokok elvették a lányomat – nyöszörögte egész testében remegve. – Elvették egy kivételével az összes unokámat. És ezt az utolsót most te veszed el tőlem. Elveszett, és ennek te vagy az oka, Perrin Aybara. A szívedben farkassá váltál, és most belőle is azt csinálsz.

Hátat fordított nekik, és felbotorkált a lépcsőn. A vad zokogástól csak úgy rázkódott a teste.

– Megmenthettem volna, hallod? – üvöltötte Aram utána. – Nagyanya! Megmenthettem volna!

Az asszony hátra sem pillantott. Amikor eltűnt a folyosó kanyarulatában, Aram zokogva a lépcső karfájára roskadt.

– Meg tudtam volna menteni. Nagyanya, én...

Perrin rájött, hogy Bode is zokog, arcát a kezébe temetve, és a többi asszony meg úgy mered őrá, mintha valami szörnyűséget cselekedett volna. Nem, nem is mindegyik. Alanna a lépcső tetejéről az aes sedai-ok kifürkészhetetlen tekintetével vizsgálta, és Faile arckifejezése is csak egy leheletnyivel több érzelmet árult el nála.

Letörölte a száját, az asztalra dobta a szalvétát, és felállt. Még mindig lett volna ideje arra, hogy megparancsolja Aramnak, tegye vissza a kardot és kérjen bocsánatot Ilától. Idő, hogy megmondja neki... Mit is pontosan? Hogy legközelebb talán nem lesz a közelben, amikor lemészárolják a szeretteit? Hogy talán csak akkor fog hazatérni, ha már megásták a sírjukat?

Aram vállára tette a kezét, mire a férfi összerezzent. Úgy hajolt a kard irányába, mintha arra számított volna, hogy az bármelyik pillanatban a testébe fúródik. A kolompár illatában számtalan szag keveredett. Félelem és gyűlölet és mélységes bánat. Ila azt mondta rá, hogy elveszett. A tekintete tényleg elveszettnek tűnt.

– Mosd meg az arcod, Aram. Aztán menjél, és keresd meg Tam al'Thort. Mondd meg neki, hogy én küldtelek, és hogy tanítson meg a kardforgatásra.

A megszólított lassan felemelte a fejét.

– Köszönöm neked – dadogta, és ingujjával letörölte a könnyeit. – Ezt sohasem fogom elfelejteni. Soha. Erre esküszöm!

Hirtelen felemelte a kardot és megcsókolta az egyenes pengét. A kézvédő egy farkasfejet mintázott.

– Nem így szokták ezt csinálni?

– Azt hiszem, igen – felelte Perrin szomorúan. Nem értette, tulajdonképpen miért is szomorodott el. A Levél Útja egy szép álom volt, olyan, mintha a békéről álmodozna valaki, de hát hogyan lehetne megmaradni azon az úton egy erőszakkal teli világban? Nem ismert egyetlen olyan helyet sem, ahol menedékre lehetett volna lelni ezelől. Ez az álom talán valóság lehetett egy másik kor másfajta emberei számára. Talán egy másik világkorszakban.

– Menjél csak, Aram. Rengeteget kell még tanulnod, és lehet, hogy nem jut rá elég idő.

A kolompár még dadogott valamit arról, mennyire hálás, de nem várta meg, hogy lemossák a könnyeit. Kirohant a csapszékből, a kardot két kézzel maga előtt tartva. Perrin nem figyelt a többiek viselkedésére. Eldrin komor képet vágott, Marin csípőre tette a kezét, és Natti a homlokát ráncolta. Bode nyíltan zokogott. Perrin visszament a székéhez, Alanna eltűnt a lépcső tetejéről. Faile csak nézte, ahogy a fiú ismét kézbe veszi a kést és a villát.

– Nem tetszik, Faile? – kérdezte. – Egy férfinak joga van ahhoz, hogy megvédje önmagát. Senkit sem lehet arra kényszeríteni, hogy a Levél Útját járja, aha egyszer nem azt akarja.

– Nem szeretem látni, hogy valami fájdalmat okoz neked – hangzott a halk felelet.

Perrin kése megdermedt egy szelet libasült felett. Fájdalmat, neki? Ezt biztosan nem ő álmodja.

– Csak elfáradtam egy kicsit – mondta mosolyogva a lánynak, de látta, hogy az nem hisz neki.

Mielőtt lett volna ideje akárcsak egy falatot is enni, Bran dugta be a fejét a bejáraton. Megint rajta volt a kerek acélsisak.

– Lovasok közelednek északról, Perrin. Rengeteg lovas, azt hiszem, fehérköpenyek.

Faile kirohant, mire Perrin felemelkedett, és mire kint a falu elöljárója végiggondolta, mit is mond majd a fehérköpenyeknek, a sarok mögül a lány már elő is bukkant Fecske nyergében ülve. Néhány ember tovább dolgozott, de a legtöbben eliramodtak észak felé. Perrin nem sietett túlzottan. Könnyen előfordulhatott, hogy a Fény Gyermekei azért jöttek, hogy elfogják. Valószínűleg ezért jöttek. Semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy láncra verve elvezessék, de az embereket sem akarta megkérni arra, hogy a kedvéért harcba szálljanak a fehérköpenyekkel. Bran nyomába eredve besorolt a kocsikból emelt kapu felé áramló sokadalomba. Férfiak, nők és gyerekek siettek át a Borforrás-patak hídján. Fürge és Fecske patája nagyot koppant a vastag pallódeszkán. Itt magas füzek nőttek a patak partján. A híd az északi országút elején állt, ott, ahol Őrdomb felé vezetett az út. A távoli füstfelhők közül néhány már oszladozni látszott, ahogy lent elaludt a tűz.

Ahol az északi országút elhagyta a falut, Perrin két szekeret látott, melyek elzárták a település bejáratát. Mögöttük lándzsával, íjjal és nyíllal felszerelt férfiak gyülekeztek. A karók erdején túlra mutattak és szagukba izgalom vegyült. Mindenki mindenkivel beszélt, és valósággal egymás nyakára hágtak, hogy jobban lássák azt, ami az úton közeledett feléjük. Fehér köpenyes lovasok hosszú, kettős sorát, ami mögött porfelhő emelkedett a magasba. Az érkezők kerek sisakot viseltek, és vértjük csak úgy csillogott a napfényben. Az acélhegyű lándzsákat valamennyien azonos szögben megdöntve tartották. A menetoszlop elején egy egyenes testtartású fiatalember lovagolt, akinek az arca valamiért ismerősnek tűnt Perrin számára. Bran megérkeztével alábbhagyott a zsibongás és beállt a várakozásteljes csend. Vagy talán Perrin jövetele némította el az embereket.

Jó kétszáz lépésnyire a karók erdejétől a komoly képű férfi kezét felemelve megállította a menetoszlopot. Kemény hangú parancsszavak csattantak fel a háta mögött, majd nemsokára egy féltucatnyi fehérköpeny kíséretében előre indult. Pillantása végigsiklott a karókon, a szekereken és a mögöttük sorakozó embereken. Már testtartása is elárulta, hogy fontos személyiség lehet. Semmi szükség nem volt egy pillantást vetni a mellét a napkorong alatt díszítő két aranycsomóra.

Hirtelen Luc is ott állt mellettük. Finom, piros, aranyhímzésű ruhájában valósággal ragyogott fekete ménje nyergében. Talán a külsejének köszönhette, hogy a fehérköpenyek parancsnoka őt szólította meg, bár tekintetével fáradhatatlanul tovább fürkészte a tömeget.

– Dain Bornhald vagyok – jelentette be, és megállította lovát. – A Fény Gyermekeinek kapitánya. Miattunk építettétek ezt? Azt hallottam, hogy a Fény Gyermekeit kitiltották Emondmezőről. Akkor ez a falu már az Árnyék földje, ha a Gyermekek nem tehetik be ide a lábukat.

Dain Bornhald és nem Geofram. Talán a fia. Nem mintha ez fontos lenne. Perrin úgy vélte, hogy azok mind a ketten le akarnák tartóztatni. És valóban. Bornhald pillantása átfutott rajta, majd azonnal vissza is tért hozzá. Mintha görcsbe rándult volna a férfi. Páncélkesztyűs keze megmarkolta kardját, némán vicsorogni kezdett, és Perrin egy pillanatig szentül azt hitte, hogy a férfi mindjárt megsarkantyúzza lovát, és belevágtat a nyársakba, csak hogy odajuthasson hozzá. Úgy tűnt, ez az ember valamilyen személyes okból kifolyólag gyűlöli. Közelről nézve, mintha löttyedt lett volna az arca. Szemének villanása Billi Congarra emlékeztette Perrint. Úgy vélte, a férfin pálinka enyhe illatát érzi.

A Bornhald mellett álló, beesett arcú férfi nem egyszerűen ismerősnek tűnt Perrinnek. A fiú sosem felejthetné el ezeket a sötét szénként izzó, mélyen ülő szemeket. Magas, szikár és kemény, mint az üllő vasa: Jaret Byar úgy meredt Perrinre, hogy szinte fuldoklott a gyűlölettől. Bornhald talán nem volt megszállott, de Byar biztosan eszét vesztette már.

Luc elég ravasz volt ahhoz, hogy ne akarjon Bran szavába vágni, ezért inkább úgy tett, mintha a fehérköpenyek hosszú sorát tanulmányozná. A leülepedő por függönye mögül még több lovas bukkant elő. A Fény Gyermekeinek sora végigért az úton, ameddig csak a szem ellátott. És ekkor Bran Perrinre pillantott, és kivárta, amíg a kovácslegény bólint, és csak ekkor szólalt meg. Pedig hát ő volt a falu első embere! Bornhald és Byar persze azonnal észrevették a néma jelenetet.

– Emondmező nem kifejezetten önök előtt lett lezárva – kezdte Bran és szálegyenesen állva megtámaszkodott hosszú lándzsájában. – Úgy döntöttünk, hogy megvédjük magunkat. Ma reggel pontosan ezt is tettük. Ha látni akarják, hogyan, akkor nézzenek oda.

A trallokok hulláiból emelt máglya fekete füstoszlopa felé biccentett. Az égő hús édeskés illata megtöltötte a levegőt, de Perrinen kívül mintha ezt senki sem vette volna észre.

– Szóval végeztetek néhány trallokkal? – kérdezte Bornhald megvetően. – Ügyességetek és szerencsétek valósággal elképeszt.

– Nem csak egy párat! – kiáltották a tömegből. – Több százat!

– Csatát vívtunk! – süvöltötte valaki más, és hangok tucatja csatlakozott hozzá.

– Szembeszálltunk velük és győztünk!

– Hol voltatok ti?

– Éljen a Folyóköz!

– Éljen a Folyóköz és Aranyszemű Perrin!

– Éljen az Aranyszemű!

– Aranyszemű!

Leof, akinek tulajdonképpen a favágókat kellett volna védelmeznie, hirtelen vadul lengetni kezdte a farkasfejes zászlót.

Bornhald gyűlölködő pillantása mindannyiukat átfogta, de Byar a dühtől hörögve előretáncoltatta heréltjét.

– Parasztok, tényleg azt hiszitek, hogy csatát vívtatok? – kérdezte őrjöngve. – Tegnap éjjel a trallokok eltörölték a föld színéről az egyik falutokat. Várjátok csak meg, mi lesz, ha majd tömegével jönnek a nyakatokra. Azt fogjátok kívánni, bárcsak apátok sohase csókolta volna meg anyátokat!

Bornhald bágyadt intésére azonnal elhallgatott, mint egy jól idomított kopó, aki vakon engedelmeskedik urának, de szavai nagy zavart váltottak ki a falusiak között. A tömeg elhallgatott.

– Melyik falut? – kérdezte Bran. Hangja egyszerre volt méltóságteljes és aggódó. – Mindannyiunknak van ismerőse Lovasdon és Őrdombon.

– Őrdombot nem bántották – válaszolta Bornhald. – Lovasdról sem jött hír. De egy futár ma arról számolt be, hogy Tarenréve gyakorlatilag megszűnt létezni. Ha voltak ott barátaitok, nos, néhányan átmenekültek a folyón. Át a folyón.

Arca megfeszült.

– Majdnem ötven jó katonámat veszítettem el ott.

A hír tompa morajt váltott ki a tömegből. Senki sem örült az újdonságnak, de másrészt senkinek sem akadt Tarenrévében ismerőse. Valószínűleg egyikük sem járt még olyan messzire.

Luc előreléptetett lovával. A mén menet közben Fürge felé kapott. Perrin nagy nehezen megfékezte hátasát, mielőtt a két paripa egymásnak eshetett volna. Úgy tűnt, Luc ezt nem vette észre, vagy nem törődött vele.

– Tarenréve? – kérdezte kifejezéstelen hangon. – A trallokok múlt éjjel megtámadták Tarenrévét?

Bornhald megvonta a vállát.

– Ezt mondtam, nem? Úgy tűnik, a trallokok végül csak úgy döntöttek, hogy lecsapnak a falvakra. Micsoda szerencse, hogy magukat időben figyelmeztették, és így el tudták készíteni ezt a védművet.

Pillantása végigsiklott a nyársakon, az embereken, míg végül megállapodott Perrinen.

– Az az ember, aki Ordeithnek nevezi magát, nem járt tegnap éjjel Tarenrévén? – kérdezte Luc.

Perrin tágra nyílt szemmel meredt a férfira. Nem is sejtette, hogy az névről ismeri Faint, még ha csak azon a néven, amit a házaló ez idő szerint használt. Igaz, az emberek eleget fecsegtek, ha egy ismerősük visszatért, legyen szó akár egy házalóról is, pláne, ha az hirtelen oly sokra vitte a fehérköpenyek soraiban.

Bornhald éppen olyan furcsán reagált, mint amilyen különös volt a kérdés. Szemében ugyanakkora gyűlölet villant, mint amikor Perrinre nézett, de most elsápadt és kesztyűs kezével megtörölte a száját, elfeledkezve arról, hogy acéllemezekkel fedett kesztyűt viselt.

– Ismeri Ordeithot? – kérdezte, és előrehajolva szemügyre vette Lucot. Most Lucon volt a sor, hogy egykedvűen megvonja a vállát.

– Hébe-hóba találkoztam vele, amióta megérkeztem a Folyóközbe. Undorító alak, és azok sem tűnnek különbnek, akik vele jártak. Micsoda emberek lehettek azok, akik hirtelen annyira óvatlanná váltak, hogy lehetővé tették a trallokoknak a falu lerohanását? Ő is ott lehetett, és ha igen, akkor remélhetjük, hogy életével fizetett ostobaságáért. Ha nem, akkor reméljük, hogy kegyed mellett van, és akkor ön majd szemmel tarthatja.

– Nem tudom, merre járhat. De nem is érdekel. Nem azért jöttem ide, hogy Ordeithról beszéljek – lova idegesen táncolni kezdett, amikor Bornhald kinyújtotta a kezét, és Perrinre mutatott. – Letartóztatlak mint árnybarátot! Amadorba kísérnek, és ott az Igazság Kupolája alatt majd ítéletet mondanak feletted!

Byar hitetlenkedve pillantott kapitányára. A barikád mögött, amelyik elválasztotta a fehérköpenyeket a folyóköziektől, haragos zúgás támadt. Lándzsák és alabárdok emelkedtek a magasba, megfeszültek az íjak húrjai. A hátramaradt fehérköpenyek élén egy fickó, aki páncéljában legalább akkora volt, mint Luhhan mester, parancsokat kezdet kiabálni. A katonák felzárkóztak kétoldalt, és lándzsáikat a nyeregről lelógó tokba szúrták. Előszedték rövid íjaikat, amilyeneket lóhátról szoktak használni. Ekkora távolságból nem sokat érhettek el velük, legfeljebb Bornhald és az embereinek a visszavonulását fedezhették, már ha azok egyáltalán elmenekülhettek. Úgy tűnt, Bornhald egyáltalán nem látja a veszélyt, ha az nem Perrinből indul ki.

– Itt aztán nem lesz semmilyen letartóztatás! – jelentette ki Bran éles hangon. – Ezt egyértelműen eldöntöttük. Nem lesz letartóztatás bizonyítékok nélkül, mégpedig olyan bizonyíték nélkül, amit mi is el tudunk hinni! Soha az életben nem fog tudni olyat mutatni nekem, amiből elhiszem, hogy Perrin árnybarát, úgyhogy nyugodtan leengedheti a kezét!

– Falméban elárulta az apámat, aki életét vesztette! – üvöltötte Bornhald. A dühtől őrjöngeni kezdett. – Elárulta az árnybarátoknak és a Tar Valon-i boszorkányoknak, akik az Egyetlen Hatalom segítségével lemészárolták a Fény ezer Gyermekét! – Byar élénken bólogatott. A helybeliek közül néhányan bizonytalanul egyik lábukról a másikra álltak. Híre ment már annak, hogy mit művelt Verin és Alanna ezen a reggelen, és a szóbeszéd mindent felnagyított. Mindegy, hogy mit gondoltak Perrinről, de vagy száz történetet ismertek az aes sedai-okról, és ezek a többnyire hamis történetek alakították ki világképüket, ezért néhányan most bizony elhitték, hogy az aes sedai-ok tényleg megölhettek ezer fehérköpenyt. Ha pedig ezt elhitték, akkor a maradékot is könnyen elhihetik.

– Én nem árultam el senkit – szólalt meg Perrin hangosan, hogy mindenki hallhassa. – Ha az apád Falméban halt meg, akkor azok végeztek vele, akiket seanchanoknak hívnak. Nem tudom, hogy ők árnybarátok-e, de az biztos, hogy fegyverként használják fel az Egyetlen Hatalmat.

– Hazudsz! – Bornhald szájából nyál fröcsögött. – Nincsenek seanchanok! Az csak egy mese, amit a Fehér Toronyban találtak ki, hogy elrejtsék átkozott hazugságaikat! Árnybarát vagy!

Bran zavartan csóválta a fejét, és félretolta acélsisakját, hogy megvakarhassa ősz haját.

– Semmit sem tudok ezekről a... seanchanokról? Igen, ezekről a seanchanokról! Abban azonban biztos vagyok, hogy Perrin nem árnybarát, ezért nem is fogják letartóztatni!

A helyzet percről percre feszültebbé vált, ahogy azt Perrin jól látta. Ezt bizonyára Byar is felismerte, mert megragadta Bornhald karját, és valamit a fülébe suttogott, de a fehérköpenyek kapitánya nem tudott, vagy nem akart meghátrálni most, hogy maga előtt látta Perrint. Bran és a folyóközi emberek is megmakacsolták magukat, és akkor sem adták volna ki a fehérköpenyeknek, ha mindent beismert volna, amivel Bornhald megvádolta. Ha nem öntenek hamarosan vizet erre a tűzre, akkor itt minden lángra lobban, mint egy marék szalma, amit az izzó parázsra dobtak.

Perrin gyűlölte, amikor gyorsan kellett döntenie. Loial nem tévedett. Az elsietett döntések oda vezettek, hogy emberek sérültek meg. Most azonban úgy vélte, hogy megtalálta a kiutat.

– Készen állsz arra, hogy várj még a letartóztatásommal, Bornhald? Míg le nem győztük a trallokokat? Korábban biztos nem megyek el innen!

– Miért kéne várakoznom? – A tisztet elvakította a gyűlölet. Ha így folytatja, akkor sokan meghalnak, valószínűleg ő maga is, de ezt nem látta. Annak sem volt értelme, hogy ezt megmondják neki.

– Nem láttad a sok lángoló tanyát ma reggel? – kérdezte Perrin ehelyett. Széles ívben körbemutatott a környéken, hogy mindenki láthassa az összezsugorodó füstfelhőket. – Nézz körül! Hiszen te magad mondtad: a trallokok többé nem érik be azzal, hogy minden éjjel felgyújtsanak egy vagy két tanyát. Most már a falvakat rohanják le. Ha megpróbálnátok visszalovagolni Őrdombra, akkor az már nem biztos, hogy sikerülni fog. Már akkor is szerencsétek volt, amikor eljutottatok idáig. Ha viszont itt maradtok, Emondmezőn... – Bran döbbenten felé fordult, és sok férfi hangosan tiltakozni kezdett. Faile odaugratott mellé, és megragadta a karját, de Perrin nem törődött ezzel. – ...akkor pontosan tudhatjátok, hogy hol vagyok, és a katonáidat örömmel üdvözöljük a védelem részeként!

– Biztos vagy ebben, Perrin? – kérdezte Bran, aki megragadta Fürge kengyelét, miközben a másik oldalon Faile próbált meg Perrin lelkére beszélni.

– Ne, Perrin! Túl nagy a veszély! Nem szabad, úgy értem... Ó, bocsánat. De kérlek, ne tedd... Ó, a Fény égessen el átkozott hamuvá, nem teheted ezt!

– Nem engedem, hogy ember emeljen emberre kezet, ha ezt meg tudom akadályozni – felelte Perrin elszántan. – Nem fogjuk megkönnyíteni a trallokok dolgát.

Faile dühösen ellökte a karját. Komor pillantást vetett Bornhaldra, aztán övtáskájából elővett egy fenőkövet, és hírtelen egy kés csillogott a kezében. Gyors, gyakorlott mozdulatokkal élezni kezdte a pengét.

– Most aztán Hari Coplin se tudja, mitévő legyen – jegyezte meg Bran szárazon. Megigazította fején kerek sisakját, ismét a fehérköpenyek felé fordult, és lándzsája nyelével nagyot koppantott a földön. – Hallották a követeléseit! Most hallgassák meg az én feltételeimet is! Ha bejönnek Emondmezőre, akkor senkit sem tartóztathatnak le a Falutanács engedélye nélkül, azt meg úgysem kapják meg! Tehát, senkit sem lehet elfogni. Hívatlanul nem mehetnek be egyetlen házba sem! Nem akadályoznak minket, és részt vesznek a védelemben, amikor és ahol arra felszólítják magukat. És én még csak nem is akarom megérezni a sárkányfog szagát. Beleegyeznek? Ha nem, akkor visszavágtathatnak oda, ahonnan jöttek!

Byar úgy bámulta a kövér férfit, mintha egy birka két lábra állt volna, és felszólítaná, hogy birkózzanak.

Bornhald le sem vette a tekintetét Perrinről.

– Rendben van – jelentette ki végül. – Míg a trallokokat el nem intéztük, addig rendben van – vadul megfordult lovával, és visszavágtatott katonáihoz. Hófehér köpenye lobogott a szélben.

Amikor a polgármester megparancsolta, hogy húzzák félre a szekereket, Perrin észrevette, hogy Luc őt bámulja. A fickó egész nyugodtan ült a nyeregben. Egyik keze kardja markolatán pihent, és kék szemével elégedetten bámult.

– Azt hittem, ellenkezni fog – szólalt meg Perrin. – Hiszen állandóan lázította a fehérköpenyeket az emberek ellen.

Luc nyugodt arccal megvonta a vállát.

– Ha ezeknek az embereknek kellenek a fehérköpenyek, akkor legyenek itt! De te jobban teszed, ha vigyázol, ifjú Aranyszem! Jól tudom, milyen az, ha keblünkön melengetjük a saját ellenségünket. A pengéje annál gyorsabban gyilkol, minél közelebb van – nevetve megfordította csődörét, és a tömegen keresztültörtetve, visszalovagolt a faluba.

– Igaza van – vélekedett Faile, miközben még mindig kését élezte. – Lehet, hogy ez a Bornhald tartja a szavát, és nem veret bilincsbe, de vissza fogja ez tartani az embereit attól, hogy hátba döfjenek? Nem kellett volna ezt tenned!

– De ezt kellett – válaszolta a fiú. – Jobb, mintha megkönnyítenénk a trallokok munkáját.

A fehérköpenyek elindultak a falu felé. Bornhald és Byar ügetett az élükön. Ők ketten leplezetlen gyűlölettel bámulták Perrint, a többiek pedig, akik párosával belovagoltak... Hideg, kemény szemek, hideg, kemény arcokon. Perrin előtt ellovagolva mind ránéztek. Ők ugyan nem gyűlölték, de csupán egy árnybarátot láttak maguk előtt, ha Perrinre pillantottak. És Byar képes volt mindenre.

Perrin nem tehetett mást, de most már nem is tartotta olyan rossz ötletnek, hogy Dannil és Bran, meg a többiek mindenhová elkísérték, úgy, ahogy akarták. Többé nem aludhat anélkül, hogy valaki ne állna őrt az ajtajánál. Testőrség. Mintha egy ostoba nemesúr lenne. Legalább Faile örülni fog ennek. Bárcsak rávehetné a legényeket, hogy valahol veszítsék már el ezt a zászlót!

Negyvenhatodik fejezet

Fátylak

A tömeg valósággal nyüzsgött a Calpane-félsziget zegzugos sikátoraiban, a nagy Kör közvetlen közelében. Ennek oka a számtalan nyílt tűzhelyről a falak fölé emelkedő füst volt. A nedves reggeli levegőbe az étel, az állott izzadság és a füst keserű szaga keveredett. A gyerekek sírása, a nagy tömegeket mindig kísérő tompa mormogás olyan háttérzajjal szolgált, ami még az égen cikázó sirályok éles rikoltozását is elnyomta. Ezen a környéken a boltok már régen feladták a küzdelmet. Ajtajaikat vastag rácsok zárták el. Már semmi eladható sem akadt errefelé.

Egeanin undorodva verekedte át magát a tömegen. Már az is elég riasztó volt, hogy a törvény és a rend annyira semmivé foszlott, hogy a menekültek teljesen kisajátították az utcákat. Még a padokon is aludtak! Ez ugyanolyan szörnyű volt, mint az, hogy az itteni politikai vezetők simán hagyták éhen halni az embereket. Ennek az áldatlan állapotnak tulajdonképpen szívet melengető látványt kellett volna jelentenie, hiszen ebben az állapotban ki tudott volna ellenállni a Corennének, és a végén úgyis gyorsan helyre fogják állítani a rendet, de mégis, ebben a pillanatban alig tudta elviselni a látványt.

A körülötte lévő lepusztult külsejű emberek nagy része túlságosan elgyötört volt ahhoz, hogy akár csak egy pillantásra is méltassa a köztük elsiető, tiszta, kék selyem lovaglóruhát viselő nőt. Bár a ruha szabása egyszerű volt, mégsem látszott olcsó holminak. Itt és ott a tömegben drága öltözetű férfiakat és asszonyokat is megpillanthatott, de ezek ruhája már szakadt és mocskos volt. Ennek ellenére nem tűnhetett fel túlzottan. Azon kevesek, akik eltöprengtek, vajon rejt-e a szép ruha egy teli erszényt is, gyorsan másfelé pillantottak, amikor észrevették, milyen nagy gyakorlatra utaló magabiztossággal tartja kezében az embermagasságú vívóbotot. Ma hátra kellett hagynia a testőreit, a hordárokat és a hordszéket. Floran Gelb ekkora kíséret esetén holtbiztos, hogy észrevette volna, amikor a nyomába szegődik. Mostani ruhája a nadrágszoknyával legalább valamelyes mozgásszabadságot engedélyezett.

Még így a tömeg kavargásában sem okozott gondot szemmel tartani a görnyedt kis embert, pedig állandóan társzekereket, sőt, ökörfogatokat kellett kerülgetnie. A kocsikat gyakrabban húzták izzadó felsőtestű emberek, mint igavonó barmok. Gelb és kísérői, hét vagy nyolc durva képű fickó, gátlástalanul törtettek a tömegben, nyomukban káromkodások és átkok özönével. Egeanint ez feldühítette. Gelb bizonyára már megint arra készül, hogy elraboljon valakit! Amióta elküldte neki a megígért aranyakat, a férfi három további asszonyt talált, akik még a legcsekélyebb mértékben sem hasonlítottak a listán szereplő nőkre. Gelb, minden alkalommal hangosan és hosszasan jajongott, amikor elutasította a megtalált nőt. Nem lett volna szabad fizetnie azért az első nőért, akit a fickó a nyílt utcáról raboltatott el. A mohóság és a fizetség igézete bizonyára elfeledtették a fickóval, hogy milyen fejmosásban volt része, amikor átadta neki a pénzeszacskót.

A háta mögött kiáltások harsantak fel, ezért megpördült, és erősen megmarkolta botját. A tömeg kissé szétnyílt, mint mindig, ha valahol összetűzés robbant ki. Egy üvöltő férfi térdelt szakadt, valamikor azonban drága, sárga kabátban az utcán, és jobb karját tartotta, amit nyilvánvalóan valaki kificamított. Egy szakadt, zöld köntöst viselő, síró nő védelmezően hajolt fölé. Az asszony vádlón mutatott egy fátylat viselő fickóra, aki éppen eltűnt a tömegben.

– De hiszen csak pénzt kért! Csak koldult! – A tömeg ismét összezáródott körülöttük.

Egeanin elfintorodott, és elfordult. A következő pillanatban káromkodva megtorpant, ami miatt jó páran döbbenten néztek rá. Gelb és kísérői eltűntek. Továbbsietett egy kisebb kőkútig, ahol a víz egy bronzhal szájából ömlött. A kút egy lapos tetejű, apró fogadó oldalához tapadt. Durván félrelökött két asszonyt, akik a kútnál töltötték meg vödrüket, és felugrott a kőkorlátra. Innen ellátott az emberek feje fölött. Minden irányba keskeny sikátorok vezettek, és a domb ívét követve kanyarogtak. A kanyarok és a fehérre meszelt épületek miatt legfeljebb százlépésnyi távolságra láthatott el, de Gelb semmiképpen nem juthatott ilyen messze ilyen rövid idő alatt.

Hirtelenen észrevette a férfit. Gelb lábujjhegyen állva elbújt egy körülbelül harminclépésnyire nyíló kapualjban, és a sikátort figyelte. Most már nem okozott nehézséget, hogy a többieket is észrevegye, akik az utcácska két oldalán az épületek falát támasztották, és megpróbáltak feltűnésmentesen viselkedni. Nem ők voltak az egyedüliek, akik a falaknak támaszkodtak, de míg a többiek magukba roskadtnak és bátortalannak tűntek, addig a törött orrú fickók várakozva figyelték a tömeget.

Szóval, akkor itt akarnak elrabolni valakit! Biztos, hogy senki nem fog beavatkozni. Az emberek akkor sem tettek semmit, amikor az előbb annak a fickónak kificamították vagy talán el is törték a karját. De ki lehetett a célpont? Ha Gelb tényleg észrevett valakit a listájáról, akkor akár el is mehetne, és arra várhatna, hogy eladja neki az asszonyt. Ekkor végre lehetősége nyílna arra, hogy kipróbálja, az a'dam Bethaminen kívül képes-e más sul'damokat is megkötni. Másrészt nem akart megint azzal a választással szembesülni, hogy elvágatja-e valamilyen szerencsétlen asszony torkát, vagy inkább eladja rabszolgának.

Az utcában számtalan asszony sétált el Gelb előtt. A legtöbbjük a megszokott fátylat viselte, hajukat pedig parányi copfokba fonták. Anélkül, hogy még egyszer rájuk pillantott volna, Egeanin kettőt máris kizárt a sorból, mivel azok hordszéken, testőrök kíséretében jöttek. Gelb haramiái sosem mernének szembeszállni egy csapattal, amelyik majdnem ugyanolyan erős volt, mint ők, és ráadásul kardok néztek volna szembe a puszta öklükkel. Bárkire is vadásszanak, az áldozatot nem fogja kettő vagy három férfinál több kísérni, és azoknál sem lesz nagyon fegyver. Így azonban gyakorlatilag a környék szinte összes asszonya szóba jöhetett, függetlenül attól, hogy rongyokat vagy a parasztok egyszerű ruháját viselték, esetleg azt a szűk öltözéket, amelyet a taraboni nők annyira kedveltek.

Egeanin pillantása hirtelen két asszonyra esett, akik élénk beszélgetésbe merülve, éppen most fordultak be a sarkon. Hajukat rengeteg vékony fonatban viselték, és a megszokott fátylat hordták arcuk előtt, ezért az első pillantásra helybelieknek tűntek. Alaposabban megnézve őket azonban már nem illettek ide. Ezek a finom, merész kivágású ruhák, melyeket viseltek, az egyik zöld, a másik kék, finom selyemből készültek, nem pedig vászonból vagy vékony gyapjúból. Azok a nők, akiknek tellett ilyen ruhára, általában hordszéken vitették magukat, és eszükbe sem jutott gyalog járni, különösen nem ebben a városrészben. Az olyan nők ráadásul sosem hordtak volna vállukra vetve botnak is megfelelő teherhordó rudat.

Nem törődött a vörös-arany hajú nővel, viszont alaposan megvizsgálta a másikat. Ennek sötét hajfonata szokatlanul hosszúra nőtt, és majdnem a csípőjéig ért. Ebből a távolságból eléggé hasonlított egy Surine nevű sul'damra. De nem Surine volt. Ez a nő itt Surine-nak még az álláig sem ért volna.

Egeanin magában morogva leugrott a kút széléről, és keresztülverekedte magát a Gelbtől elválasztó embertömegen. Egy cseppnyi szerencsével még időben ér oda ahhoz, hogy megakadályozza ezt a felesleges akciót. A bolond! Ez a mohó, menyétagyú bolond!

– Hordszéket kellett volna bérelnünk, Nynaeve – jelentette ki Elayne, miközben immár századszor gondolt arra, hogy a csudában tudnak a taraboni asszonyok beszélgetni egymással anélkül, hogy lenyelnék a fátylukat. Kiköpte a fátyol szélét, és folytatta: – Előbb-utóbb használnunk kell a botokat.

Egy rosszarcú fickó verekedte keresztül magát a tömegen, feléjük közeledve, de megtorpant, amikor Nynaeve fenyegetően megemelte a botját.

– Hiszen ezért hoztuk magunkkal! – Talán dühös pillantása is szerepet játszott abban, hogy a férfi kereket oldott. Nynaeve megigazította hosszú hajfonatait, amelyek a válla mögé lógtak, s undorodó hangot adott ki magából. Elayne nem tudta, társnője mikor szokik már hozzá, hogy nem egyetlen, vastag hajfonatot visel, amit jól meg tud rángatni. – Azért van lábunk, hogy sétáljunk. Hogyan tudnánk szétnézni a városban, és kérdezősködni, ha úgy cipeltetjük magunkat, ahogy a disznót viszik a vásárra? Teljesen ostobának érezném magam egy olyan hordszékben! Mindenképpen jobban bízom a saját eszemben, mint azokban a férfiakban, akiket nem is ismerek.

Elayne nem kételkedett abban, hogy Bayle Domon megbízható embereket adott volna. A Tengeri Nép fiai pedig mindenképpen ezt tették volna. Dühös volt, amiért a Hullámtáncos ismét elhajózott, ám a hajóúrnő és testvére mindenképpen tovább akarta adni a Coramoor hírét Dantorában és Cantorinban. Nagyon örült volna vagy húsz testőrnek.

Ösztönösen megérezte, de érzékszerveivel is észrevette, amint valaki megérinti az övére kötött pénzeszacskót. Egyik kézzel megragadta a pénzeszacskóját, a másikkal pedig, megpördülve, felemelte a botot. Körülötte a tömeg kissé visszahúzódott, és az emberek szinte rá sem pillantottak, amint továbbsiettek. A sikertelen zsebtolvajnak nyomát sem látta. Legalább a pénzeszacskója megmaradt. Nagy Kígyós gyűrűje és a kifordult kő ter'angreal zsinóron lógott a nyakában. Ehhez már hozzászokott, miután korábban majdnem ellopták tőle, és a módszer Nynaeve-nál is bevált. A Tanchicóban eltöltött öt nap alatt eddig három pénzeszacskójukat lopták el. Szerencsére a gyűrűk nem azokban voltak. Igen, húsz testőr pont elég lenne! És egy kocsi. Lefüggönyözött ablakokkal.

Elindultak lassan, hegynek fölfelé az utcán, és egy idő múlva Elayne megszólalt:

– Akkor tulajdonképpen nem is szabadna ezeket a ruhákat viselnünk. Még jól emlékszem arra, amikor egyszer egy parasztlány ruháját adtad rám.

– Az nagyon jó álruha volt! – válaszolta Nynaeve szúrósan. – De még így sem ütünk el túlzottan a tömegtől.

Elayne halkan morgott. Az egyszerűbb ruhák bizonyára jobban illettek volna ehhez a környékhez. Nynaeve azonban nem akarta beismerni, hogy lassanként elkezdte élvezni azt, hogy selyemben és szép ruhákban mászkáljon. Ennek ellenére, ennyire nem kellett volna túlzásba vinni, vélte Elayne. Persze, mindenki helybelieknek tartotta őket, legalábbis addig, míg meg nem hallották kiejtésüket, ám e miatt a testhez álló, zöld selyemruha miatt még akkor is azt érezné, ha annak nyakig zárt csipkegallérja lett volna, hogy több bőrt hagy szabadon, mint bármilyen ruhája addig egész életében. Legalábbis, ami a nyilvánosan viselt öltözékeit illeti. Nynaeve ezzel szemben olyan magától értetődően sétált a forrongó sikátorban, mintha nem mindenki őket bámulná. Na jó, lehet, hogy nem bámulták annyira őket, legalábbis nem a ruhájuk miatt, de ennek ellenére így érezte.

Fehérneműben bizonyára ugyanilyen „tisztességesnek” látszottak volna. Ettől a gondolattól izzani kezdett az arca, és hiába próbált meg nem gondolni arra, mennyire a testéhez simul a selyem. Azonnal hagyd abba! Igenis, tisztességesen nézel ki!

– Ez az Amys semmi olyat nem mesélt, ami hasznunkra válhatna?

– De hiszem beszámoltam neked mindarról, amit mondott! – sóhajtott fel Elayne. Nynaeve késő éjszakáig nem hagyta elaludni, és valósággal kihallgatta az aielek Tudós Asszonyáról, aki utolsó találkozásuk alkalmából elkísérte Egwene-t Tel'aran'rhiodba, és ráadásul az egészet még reggeli előtt újra el kellett mondania. Egwene valamilyen oknál fogva két copfba fonta a haját, és időnként komisz pillantásokat vetett a Tudós Asszonyra, de ezenkívül alig mondott valamit, csak annyit, hogy Rand jól van, és hogy Aviendha majd gondoskodik róla. Inkább csak az ősz hajú Amys beszélt, és szigorú előadást tartott nekik az Álmok Világának veszélyeiről. Elayne ismét úgy érezte, mintha megint tízéves lenne, és éppen jó, öreg dadusa, Lini előtt állna, aki elkapta, mert éppen édességet akart lopni. Azután tanácsok következtek, hogyan összpontosítsanak és őrizzék meg hidegvérüket, meg hogy figyeljenek oda minden gondolatra, ha Tel'aran'rhiodban járnak. Hogy a csudába tudná az ember a gondolatait irányítani?

– Én azt hittem, hogy Perrin Randdel és Mattel van – Amys felbukkanása után ez volt a legnagyobb meglepetés. Egwene ugyanis azt hitte, a fiú Elayne-nel és Nynaeve-val tartott.

– Valószínűleg elment azzal a lánnyal valahová, ahol békében élhet kovácsként – jelentette ki Nynaeve, de Elayne a fejét csóválta.

– Nem hiszem. – Megvolt a maga gyanúja Faile-lal kapcsolatban, és ha csak részben is igaza volt, akkor Faile nem fogja beérni annyival, hogy egy kovács felesége legyen. Megint kiköpte a fátylat, amit beszippantott a szájába. Micsoda bolond viselet!

– Na, bárhol is legyen – folytatta Nynaeve, miközben megint hajfonatait piszkálta –, remélem, hogy jól van, és biztonságos helyet talált. Nincs itt, és akkor nem is segíthet nekünk. Azt legalább megkérdezted Amystól, hogy felhasználhatnánk-e Tel'aran'rhiodot arra...

Egy nagydarab, barna kabátos, félig kopasz fickó lökte félre az embereket, és megpróbálta erős karjával átölelni a két nőt. Nynaeve lekapta botját a válláról, és akkorát csapott vele a férfi széles arcára, hogy az hátratántorodott, és megragadta orrát, amit valószínűleg most törtek el másodszorra.

Elayne megpróbált levegőt venni, hogy meglepetten felkiáltson, amikor félrelökte egy másik férfi, majdnem olyan nagydarab, mint az első, csak ennek vastag bajusza volt. A fickó Nynaeve után nyúlt. Elayne elfeledkezett a félelemről. Dühösen összeszorította a fogát, és abban a pillanatban, amikor a fickó meg akarta ragadni társnőjét, minden erejét összeszedve, hatalmasat ütött a fejére. A támadó lábai megbicsaklottak, és arccal előre a földre zuhant.

A tömeg szétnyílt körülöttük, de senki sem akart beavatkozni a verekedésbe. Segíteni sem próbált meg senki. Elayne azonban megértette, hogy segítségre lesz szüksége. Az a fickó, akit Nynaeve megütött, dühöngő arccal még mindig talpon volt, és éppen az orrából patakzó vért törölgette. Eközben olyan mozdulatot tett mancsával, mint aki éppen meg akar fojtani valakit. És ami még ennél is rosszabb: nem volt egyedül. Hét további férfi rohant oda, és körbevették őket, hogy elvágják a menekülés útvonalát. Egy kivételével ugyanolyan magasak voltak, mint az első, és viharvert arcukkal, meg kék foltos kezükkel úgy néztek ki, mint akiket éveken át csak vertek. Egy beesett arcú, nyeszlett fickó, aki úgy vigyorgott, mint egy ideges róka, egyre csak ezt jajongta:

– Ne hagyjátok elszökni! Aranyat ér a nő, mondtam nektek! Aranyat!

Szóval tudták, hogy ki ő. Most nem a teli pénzeszacskójukat akarták ellopni. El akarták tenni Nynaeve-ot az útból, hogy elrabolhassák Andor leányörökösét. Érezte, hogy Nynaeve kinyúl a saidar felé – végül is, mikor guruljon dühbe, ha nem most? Elayne is megnyílt az Igazi Forrás előtt. Elárasztotta az Egyetlen Hatalom. Az édes áradat tetőtől talpig megtöltötte. A Levegőből szőtt, néhány fonat majd jól ellátja a banditák baját.

Ennek ellenére sem ő, sem Nynaeve nem használta az Egyetlen Hatalmat. Ketten együtt úgy eltángálhatták volna ezeket a fickókat, ahogy azt a jó édesanyjuknak kellett volna. Mégsem mertek így tenni, legalábbis addig nem, míg maradt más választásuk.

Ha a Fekete ajah egyik tagja elég közel jár ahhoz, hogy észrevegye őket, akkor a saidar izzása miatt már el is árulták magukat. Ha viszont a Levegőből fonatokat szőnének, ahhoz még nagyobb mennyiségre lenne szükségük az Egyetlen Hatalomból, így a Fekete nővér akár még a szomszéd utcából, százlépésnyi, vagy még annál is nagyobb távolságból is észrevenné őket, ha elég erős és érzékeny. Hiszen pontosan ez volt az, amit az elmúlt öt nap folyamán ők maguk is mindennél inkább megpróbáltak. Végigsétáltak a város utcáin, s közben feszülten figyelték, nem használja-e a közelben valamelyik nő az Egyetlen Hatalmat. Ez elvezette volna őket Liandrinhoz és a többiekhez.

Ráadásul még az embertömegre is tekintettel kellett lenniük. A házfalak mellett, a sikátor két oldalán még mindig megpróbáltak néhányan elosonni mellettük. A legtöbben megkísérelték félrelökni egymást, és elillanni a közelből. Csupán egy maroknyi járókelőn látszott egyáltalán, hogy észrevették, milyen veszélybe került a két asszony, ám ők szégyenlősen lesütötték pillantásukat. De mit szólnának ahhoz, ha azt látják, hogy jól megtermett férfiakat elröpít valami láthatatlan dolog?

Tanchicóban ebben az időben sem az aes sedai-okat, sem az Egyetlen Hatalmat nem kedvelték különösképpen az emberek. Még mindig terjedtek a régi, Falméval kapcsolatos rémhírek, az újabbak pedig azt állították, hogy Tar Valon a vidéken lázongó sárkányfiakat támogatja. Az emberek valószínűleg elmenekülnének, ha azt látnák, hogy valaki az Egyetlen Hatalmat használja. De az is lehet, hogy dühöngő csőcselékké változnának. Még akkor is, ha ő és Nynaeve el tudnák kerülni azt, hogy a helyszínen darabokra szaggassák őket – és nem volt teljesen biztos abban, hogy ez sikerülne nekik –, az összecsapást akkor sem lehetne eltussolni. A Fekete ajah még napnyugta előtt megtudná, hogy aes sedai-ok vannak Tanchicóban.

Hátát Nynaeve hátának vetette, és keményen megmarkolta botját. Eközben az volt az érzése, hogy mindjárt hisztérikusan felnevet. Ha Nynaeve még egyszer megemlíti, hogy egyedül akar sétálni menni – ráadásul gyalog –, akkor majd kiderül, mennyire tetszik neki, ha a változatosság kedvéért az ő fejét nyomják be egy vödör hideg vízbe. Szerencsére, az útonállók közül egyik sem vágyott túlzottan arra, hogy tekintettel a földön fekvő fickóra, ő kapjon egy nagyot elsőként a fejére a bottal.

– Gyerünk már! – tüzelte őket a keskenyképű fickó. Vadul hadonászott a kezével. – Gyerünk már! Hiszen csak két nő! – Ő maga azonban nem adta tanújelét annak, hogy be akarna avatkozni a küzdelembe. – Előre, azt mondtam! Csak az kell, ott! Aranyat ér, mondtam nektek!

Hirtelen tompa csapást hallottak, és az egyik rabló térdre rogyott, és félig kábultan, vérző fejéhez kapott. Egy sötét hajú, sápadt képű, kék lovaglóruhát viselő nő suhant el mellette, majd villámgyorsan megperdült, hogy kézháttal szájba vágjon egy másik fickót. Aztán botjával elkaszálta a rabló lábát, és amikor az elzuhant, jókorát rúgott a fejébe.

Hogy valaki egyáltalán a segítségükre sietett, már magában is meglepetést okozott, ám segítőjük személye még ennél is meglepőbb volt, de Elayne nem akart válogatni. Nynaeve artikulátlan üvöltéssel megpördült, ő maga pedig „Éljen a Fehér Oroszlán!” csatakiáltást hallatva, előrevetette magát. Olyan gyorsan és erősen, ahogy csak tudott, lecsapott a legközelebbi haramiára. Az a magasba emelte a karját, hogy védje a fejét, és látszott, hogy iszonyúan megijedt.

– Éljen a Fehér Oroszlán! – kiáltotta ismét. Ez Andor csatakiáltása volt. A fickó megfordult, és elrohant.

Elayne akaratlanul is elnevette magát, aztán megfordult, hogy keressen valaki mást, akit ütlegelhetne. Csupán ketten nem menekültek még el, vagy feküdtek a földön. A legelső fickó, a törött orrú, szintén menekülni akart, de Nynaeve már a nyomában volt. A szigorú arcú nőnek sikerült valahogy a második támadó karja és válla közé csúsztatnia a botját, és most így magához rántotta az illetőt, miközben a magasba emelte. A férfi még mezítláb is legalább egy fejjel magasabb volt, mint ő, és legalább a dupláját nyomhatta, de a nő egészen nyugodtan, kézháttal háromszor állba vágta. A férfinak kiguvadt a szeme, és összerogyott. Ezzel egyidőben Elayne megpillantotta a rókaképű fickót vérző orral, amint az szinte üveges tekintettel feltápászkodik a porból, és kést ránt, hátulról a nő mögé osonva. Elayne gondolkodás nélkül kinyúlt az Egyetlen Hatalom után. Egy léglökés elkapta a fickót, és késével együtt hátracsapta. A szigorú arcú nő megpördült, de támadója már négykézláb iszkolt elfelé, míg fel nem tápászkodott, hogy eltűnjön a tömegben. Az emberek megtorpantak, hogy tanúi lehessenek a különös küzdelemnek, de a sötét hajú ismeretlenen kívül senki sem próbált meg segíteni. A nő bizonytalan pillantást vetett Elayne-re, majd Nynaeve-ra. Elayne azon töprengett, vajon észrevette-e, hogy a vézna fickót gyakorlatilag a semmi ütötte le a lábáról.

– Nagyon köszönjük – jelentette ki Nynaeve kissé lihegve, miközben odalépett a nőhöz, és megigazította a fátylát. – Azt hiszem, jobb, ha most eltűnünk innen. Tudom, hogy a Városi Őrség nem nagyon merészkedik ki az utcára, de ha mégis felbukkannának, akkor nem szívesen magyarázkodnék. Nem messze van innen a fogadónk. Eljön velünk? Egy csésze tea a legkevesebb, amit felajánlhatunk valakinek, aki a segítségünkre sietett ebben a fényelhagyta városban. Nynaeve al'Meara vagyok, ez pedig itt Elayne Trakand.

A nő szemmel láthatóan habozott. Akkor tehát észrevette.

– Én... Igen, szívesen... önökkel mennék. Igen – valahogy lassan, és nehezen érthetően beszélt, de kiejtése mégis ismerősnek tűnt. Alapvetően nagyon rokonszenves nőnek látszott, különösen vállig érő, hosszú, fekete haja volt figyelemre méltó. Az arca kissé túl sápadt volt ahhoz, hogy szépnek lehessen nevezni. Kék szeméből hatalom sugárzott, mintha ahhoz lenne szokva, hogy parancsokat osztogasson. Ruháját figyelembe véve, bizonyára kereskedőnő lehetett. – Egeaninnak hívnak.

Egeanin nem habozott, hanem elkísérte őket a következő sikátorba. A tömeg összezáródott a földön fekvők fölött. Elayne úgy gondolta, hogy a férfiakat, mielőtt még magukhoz térhetnének, megszabadítják minden értékes holmijuktól, de még talán a csizmájuktól és a ruhájuktól is. Az kívánta, bárcsak kideríthetné, hogyan jöttek rá személyazonosságára, de arra most nem volt lehetősége, hogy egyet magával vigyen, és kihallgassa. Az viszont biztos, hogy mostantól kezdve csak testőrökkel mozdul ki, bármit is mondjon Nynaeve.

Egeanin azonban nem habozott, de még mindig ideges volt. Elayne ezt a szemén látta, miközben keresztülnyomakodtak a tömegen.

– Észrevette azt az előbb, igaz? – kérdezte. A nő megbotlott, ami már magában is megválaszolta a lány kérdését, aki még gyorsan hozzáfűzte: – Nem fogjuk bántani! Már csak azért sem, mert a segítségünkre sietett – megint ki kellett köpnie a fátylát. Nynaeve-nak bezzeg nem okozott gondot a sajátja! – Ne nézz rám ilyen dühösen, Nynaeve! Látta, hogy mit tettem.

– Azt én is tudom – felelte Nynaeve szárazon. – És pontosan azt tetted, amit tenned kellett. De most nem éppen anyád palotájában ücsörgünk, és mindenki minket figyel – egy biccentéssel rámutatott a körülöttük nyüzsgő emberekre. Egeanin vívóbotja és az ő husángjaik miatt a tömeg széles ívben kikerülte őket. Aztán így szólt Egeaninhoz: – A híresztelések nagy része, ami talán eljutott a fülébe, javarészt hamis. Csupán egész kevés igaz belőle. Nem kell félnie tőlünk, de meg kell értenie, hogy vannak dolgok, amiről nem beszélhetünk.

– Hogy féljek önöktől? – Egeanin döbbentnek látszott. – Nem gondoltam, hogy félnem kellene. Hallgatni fogok, míg beszélni nem kívánnak! – Tartotta a szavát. Csendben mentek tovább a mormogó tömegben, egész úton, míg átszelték a félszigetet, a Három Szilva fogadóig. A sok mászkálástól egészen megfájdult Elayne lába. Bár még korán volt, mégis, az ivóban egy maroknyi férfi és nő ült söre és bora mellett. A cimbalmosnőt egy vékony fickó kísérte fuvolán, aki olyan nyomorult hangokat csalt ki hangszeréből, mint amilyen maga is volt. Juilin a bejárati ajtó közelében ült egy asztalnál, és rövid szárú pipájával pöfékelt. Amikor elmentek, még nem tért vissza éjszakai útjáról. Elayne boldog volt, hogy a férfi arcán kivételesen nem látszott új vágás vagy horzsolás. Amit ő Tanchico árnyékos oldalának nevezett, valószínűleg még annál is durvább lehetett, mint amit a város nappal tárt a világ elé. Csupán annyiban volt hajlandó engedményeket tenni a helyi divatnak, hogy megszokott ruházatához az egyik hegyes végű filcsapkát viselte, melyet megszokott szalmakalapja helyén, hetykén a tarkójára csapva hordott.

– Megtaláltam őket! – jelentette ki, és mint akit mérges pók csípett meg, úgy pattant fel a padról, s lekapta sapkáját a fejéről. Csak ekkor vette észre, hogy nincsenek egyedül. Óvatos pillantást vetett Egeaninra, és könnyedén meghajolt. A nő leheletnyi biccentéssel viszonozta köszönését, meg egy ugyanolyan tartózkodó pillantással.

– Megtalálta őket? – kiáltotta Nynaeve. – Biztos ebben? Beszéljen már, jóember! Tán leharapta a nyelvét?

Ezt kiabálta ő, aki a többieket mindig figyelmeztette, hogy legyenek óvatosak az idegenek előtt.

– Vagyis inkább azt mondanám, rájöttem, hogy hol vannak – Juilin már nem nézett Egeaninra, de mégis nagyon óvatosan válogatta meg a szavait. – A fehér hajfürtű asszony elvezetett engem egy házba, ahol számos más asszonnyal együtt lakik, bár közülük csupán kevés mutatkozik házon kívül. A szomszédok úgy vélik, hogy gazdag, vidéki menekültek. Bent már nem maradhatott sok minden, csak üres éléskamra. Még a szolgák is elmentek. Egy-két dologból arra következtettem, hogy tegnap délután, de legkésőbb tegnap este elmentek onnan. Nem hiszem, hogy félnének a tanchicói éjszakától.

Nynaeve keze megszorult az egyik hajfonatán.

– Bement a házba? – kérdezte nyomatékosan egykedvű hangon. Elayne attól félt, hogy mindjárt felkapja az oldaláról lógó botot.

Bizonyára Juilin is így gondolta. A botra pillantva folytatta:

– Pontosan tudják, hogy nem vállalok kockázatot, ha róluk van szó. Az üres ház az üres ház. Nem tudnám megmagyarázni, hogyan. Mindegy, milyen nagy, az ember érzi az ürességet. Az ember nem üldözheti olyan sokáig a tolvajokat, mint én, anélkül, hogy ne alakulna ki benne az érzék az ilyen dolgok iránt.

– És ha ezzel beindított egy csapdát? – Nynaeve szinte sziszegett. – Ez a híres megérzése a csapdákra is működik?

Juilin sötét arca kezdett elszürkülni. Megnyalta az ajkát, mintha valamit mondani akart volna, hogy védekezzen, de a nő a szavába vágott:

– Erről később még beszélünk, Sandar mester. – Pillantása Egeaninra tévedt, mert végre eszébe juthatott, hogy az idegen fülek is mindent hallottak. – Mondja meg Rendrának, hogy a teánkat a Hulló Virágszirmok Szobájában isszuk meg!

– A Hulló Virágszirmok Kamrájában – javította ki Elayne lágyan, mire Nynaeve dühös pillantást vetett rá. Juilin híre igencsak elrontotta az egykori javasasszony kedvét.

A férfi kinyújtott karral mélyen meghajolt.

– Ahogy parancsolja, al'Meara asszony! Tiszta szívvel engedelmeskedem önnek! – jelentette ki szárazon, a fejébe csapta a sötét sapkát, majd peckesen elsétált. Tartásából csak úgy sugárzott a méltóság. Valószínűleg kellemetlen lehet olyasvalakitől parancsokat elfogadni, akinek korábban udvarolni akart.

– Bolond férfiú! – morogta Nynaeve. – Mindkettőt ott kellett volna hagynunk a teari kikötőben!

– Ő az önök szolgája? – kérdezte Egeanin megfontoltan.

– Igen – sziszegte Nynaeve, mire Elayne a következő pillanatban azt mondta, hogy „nem”.

Egymásra pillantottak. Nynaeve a homlokát ráncolta.

– Na igen, bizonyos értelemben talán – sóhajtott Elayne, miközben ezzel egyidőben Nynaeve megadóan ezt mormogta:

– Na igen, tulajdonképpen nem.

– Ó... értem – szólt Egeanin.

Rendra sietve odajött hozzájuk az asztalok között, az áttetsző fátyol alatt látszott, hogy mosolyog. Elayne azt kívánta, bárcsak ne hasonlítana a fogadósnő olyan átkozottul Liandrinra.

– Ó, milyen gyönyörűen néznek ki ma! Ezek a ruhák egyszerűen nagyszerűek! Valóban lenyűgöző! – Mintha a mézszínű hajú nő nem foglalkozott volna legalább annyit az anyagok és a szabásminta kiválasztásával, mint ők maguk. Saját ruhája elég piros volt ahhoz, hogy megörvendeztesse bármelyik kolompár asszony szívét, de egészen biztosan alkalmatlanná tette volna a közszereplésre.

– De már megint egy kicsit meggondolatlanok voltak, igaz? A derék Juilin ezért vág ismét olyan sötét képet. Nem kellene olyan sok fejtörést okozniuk neki – nagy, barna szemének hunyorítása egyértelművé tette, hogy Juilin nála megértő fülekre talált. – Jöjjenek, fogyasszák teájukat a hűvösben, anélkül hogy bárki bámulná önöket, és ha megint ki kell menniük a városba, akkor majd én megrendelem a hordszéket meg az őröket, jó? A csinos Elayne nem veszített volna el olyan sok pénzeszacskót, ha rendesen vigyáztak volna önökre. Na, de ne beszéljünk most ilyen dolgokról! A teájuk mindjárt készen van. Jöjjenek! – egyszerűen meg kellett tanulni. Legalábbis Elayne így vélte. Az embernek meg kellett tanulnia, hogyan lehet úgy beszélni, hogy közben ne rágja meg a fátylát.

A Hulló Virágszirmok Kamrája, amit csupán egy keskeny folyosó választott el az ivótól, egy apró, ablaktalan helyiség volt, középen egy alacsony asztallal és piros párnákkal borított, faragott székekkel. Nynaeve és Elayne itt fogyasztotta el ebédjét, vagy Thommal, vagy Juilinnal, esetleg mindkettőjükkel, ha Nynaeve nem volt éppen dühös rájuk. A vakolt téglafalak, melyekre szilvafák erdejét és hulló szirmok valóságos záporát festették, olyan vastag volt, hogy kívülről egy szót sem lehetett kihallgatni. Elayne valósággal letépte magáról a fátylat, és a hajszálvékony szövetdarabot odavágta az asztalra, mielőtt leült volna. Még a taraboni asszonyok sem próbálkoztak elfátyolozva enni vagy inni. Nynaeve csupán egyik oldalt kötötte ki saját fátylát.

Rendra vidáman tovább csacsogott, miközben feltálalta nekik a teát. Vadul ugrált a témák között. Beszélt egy új szabónőről, aki a ruháit a legeslegújabb divatnak megfelelően a legfinomabb selyemből varrja – amikor azt javasolta Egeaninnak, hogy dolgoztasson inkább ezzel az asszonnyal, válaszul csupán egy elutasító pillantást kapott, ám emiatt cseppet sem tett lakatot a szájára –, majd Juilinról kezdett el beszélni, és arról, hogy rá kéne hallgatniuk, mivel ez a város egyszerűen túl veszélyes, és manapság egy asszony még fényes nappal sem mehet ki egyedül sétálni, aztán váratlanul egy parfümillatú szappanra terelte a szót, amitől az ember haja selymesen csillog. Elayne néha eltöprengett azon, hogyan tudja ez az asszony elvezetni ezt a jól menő fogadót, amikor a haján meg a ruháin kívül semmi másra nem gondol. A fogadó azonban kellemes volt, és tényleg jól működött. A titok titok maradt Elayne számára. Természetesen ő is csinos ruhákat viselt, amelyek talán nem tűntek egészen tisztességesnek. A kék porceláncsészékben párolgó teát meg a parányi sütiket tálcán behozó pincér ugyanaz a karcsú, sötét szemű fiatalember volt, aki azon a kínos éjszakán újra és újra megtöltötte Elayne kupáját. Ezt azóta nem egy alkalommal újra megpróbálta, ám a lány megesküdött arra, hogy a jövőben soha nem iszik egy kupánál többet. Jóképű legény, de Elayne olyan jeges pillantást vetett rá, hogy a pincér bizonyára boldog volt, amikor gyorsan kimehetett a helyiségből. Egeanin hallgatagon figyelte az egészet, míg Rendra is távozott.

– Önök nem olyanok, mint amire számítottam – jelentette ki. Csészéjét egészen furcsán, ujjhegyei között tartotta. – A fogadósnő mindenféle ostobaságról csacsog, és úgy bánik önökkel, mintha a nővérei lennének, akik ráadásul ugyanolyan ütődöttek, mint ő, maguk meg hagyják. Az a sötét bőrű férfi – azt hiszem, ő mégiscsak egyfajta szolga – kineveti magukat. Ez a fiatal pincér nyilvánvaló vágyakozással bámulta önt, és ön megengedte ezt neki. Önök... aes sedai-ok, igaz? – Nem várta meg a választ, hanem megfordult, és éles pillantást vetett Elayne-re. – Ön pedig vérből... ön nemesi származású. Nynaeve megemlítette az anyja palotáját.

– Az ilyen dolgok nem számítanak a Fehér Toronyban – felelte Elayne sajnálkozva, és gyorsan letörölte a morzsákat az álláról. A süteményt meglehetősen csípősen fűszerezték, szinte égette a nyelvét. – Ha egy királynő jönne a Toronyba, hogy tanuljon, neki ugyanúgy a padlót kellene súrolnia, mint bármelyik novíciának, és ugrania, ha azt parancsolják.

Egeanin megfontoltan bólintott.

– Szóval, ilyen módon uralkodnak. Azzal, hogy uralják az uralkodókat. Sok... királynőt képeznek ki így?

– Nem hinném – nevetett Elayne. – Nálunk, Andorban, az a hagyomány, hogy a leányörökös odamegy. Rengeteg nemeskisasszony megy el a Toronyba, bár ezt senki sem híreszteli el, és a legtöbbjük anélkül tér haza, hogy akárcsak egyszer is megérintette volna az Igazi Forrást. Csak példának mondtam.

– Ön is vérből... nemeshölgy? – kérdezte Egeanin, mire Nynaeve felhördült:

– Az anyám paraszt volt, az apám meg birkát őrzött és dohányt termelt. Ahonnan én jövök, ott csak kevesen akadtak, akik nem a dohány meg a gyapjú árusításából éltek. És kik voltak a maga szülei, Egeanin?

– Az apám katona volt, az anyám meg a... tiszt egy hajón – egy pillanatra belekóstolt édesítetlen teájába, és végigmérte őket. – Önök keresnek valakit – állapította végül meg. – Azokat a nőket, akikről az a sötét férfi beszélt. Én információval is kereskedem egy picikét, más dolgok mellett, persze. Megvannak a forrásaim, ahonnan megtudhatok ezt-azt. Talán segíthetek. Nem fogok pénzt kérni érte. Csak többet szeretnék megtudni önöktől az aes sedai-okról.

– Már így is túl sokat segített nekünk – válaszolta Elayne gyorsan, miközben emlékeztette magát arra, hogy Nynaeve szinte mindent elárult Bayle Domonnak. – Nagyon hálás vagyok önnek, de ennél többet igazán nem fogadhatunk el – egyszerűen szóba sem jöhetett, hogy ennek az asszonynak meséljenek a Fekete ajahról, vagy hogy a megfelelő tájékoztatás nélkül alkalmazzák. – Ennél többet igazán nem fogadhatunk el.

Nynaeve tátott szájjal állt ott, és dühös pillantást vetett Elayne-re.

– Pontosan ezt akartam mondani – állította hűvös hangon, majd valamivel barátságosabban folytatta: – Elég hálásak vagyunk azonban ahhoz, hogy megválaszoljuk a kérdéseit, Egeanin. Legalábbis, amennyire meg tudjuk – ezt úgy értette, hogy akad egy sor kérdés, amit nem tudnak megválaszolni, mert maguk sem tudják rájuk a feleletet. Egeanin azonban másként értelmezte ezt.

– Világos. Semmit sem akarok tudni a Fehér Torony titkos ügyeiről.

– Önt, úgy látszik, nagyon érdeklik az aes sedai-ok – mondta Elayne. – Nem érzem ugyan a képességet önben, de talán megtanulhatja, miként fókuszálja az Egyetlen Hatalmat.

Egeanin majdnem elejtette porcelán csészéjét.

– Meg lehet... meg lehet ezt tanulni? Nem tudtam... Nem. Nem akarom... megtanulni.

A nő idegessége elszomorította Elayne-t. Még azok közül az emberek közül is, akik nem féltek az aes sedai-októl, sokan nem akartak semmit sem tudni az Egyetlen Hatalomról.

– Hát akkor mit akar tudni, Egeanin?

Mielőtt a nő bármit is válaszolhatott volna, kopogtattak az ajtón, és Thom lépett be, vállán egy drága, barna köpönyeggel, amit általában sétái során viselt. Ez biztos, hogy nem keltett akkora feltűnést, mint tarka foltos mutatványosköpenye. Fehér hajával, amit tulajdonképpen gyakrabban megfésülhetett volna, egészen méltóságteljesnek tűnt a köpenyben. Ha elképzelte, hogy milyen lehetett fiatal korában, Elayne egészen jól megértette, mi vonzotta hozzá az anyját. Ez persze még nem tette jóvá azt, ahogy a férfi elhagyta Morgase-t. Elayne gyorsan semmitmondó arcot vágott, még mielőtt a férfi észrevehette volna, hogy homlokát ráncolja.

– Mondták, hogy nincsenek egyedül – jelentette ki, és mérlegelő pillantást vetett Egeaninra. Pont úgy nézett a nőre, mint Juilin. A férfiak sosem bíznak abban, akit nem ismernek. – De azt hiszem, tudniuk kell, hogy a Fény Gyermekei ma reggel körbefogták a panarkha palotáját. A város valósággal zsong a rémhírektől. Úgy tűnik, holnap reggel Amathera úrnőt kinevezik panarkhának.

– Thom – jelentette ki Nynaeve fáradtan. – Eltekintve attól, ha esetleg Amathera valójában Liandrin, cseppet sem érdekel, hogy ő lesz a panarkha vagy a királynő, vagy a Folyóköz legfőbb javasasszonya.

– Az egészben az a legérdekesebb – felelte Thom nyugodtan, és odabicegett az asztalhoz –, hogy a híresztelések szerint a nemesek megtagadták Amathera megválasztását. Nem voltak rá hajlandóak. Akkor mégis miért kaphatja meg ezt a rangot? Az ilyen különös eseményeket figyelemmel kell kísérni, Nynaeve.

Amikor a férfi le akart ülni, a megszólított nyugodtan így szólt:

– Mi most éppen egy magánbeszélgetést folytatunk, Thom. Biztos vagyok benne, hogy szívesebben ücsörögne az ivóban – Nynaeve belekortyolt teájába, és a csésze pereme fölött Thomra pillantott. Szemmel láthatóan a távozására várt.

A férfi elvörösödve felállt, mielőtt rendesen leülhetett volna, de azért még nem ment el.

– Akár megváltoztatták a nemesek a véleményüket, akár nem, összetűzések kirobbanása várható. Az utcán az emberek még mindig azt hiszik, hogy Amatherát elutasították. Ha feltétlenül ki kell menniük, akkor semmiképpen se menjenek egyedül! – Csupán rápillantott Nynaeve-ra, de Elayne-nek az volt az érzésé, hogy a férfi szinte a nő vállára tette a kezét. – Bayle Domon a kikötő közelében ott ül a kis szobájában, és javában intézi az ügyeit, arra az esetre, ha menekülnie kellene. Abba viszont beleegyezett, hogy ötven válogatott emberét a rendelkezésünkre bocsássa, kemény legényeket, akik nem ijednek meg a saját árnyékuktól, és gyorsan bánnak a késsel meg a karddal.

Nynaeve már szóra nyitotta a száját, de Elayne megelőzte.

– Nagyon hálásak vagyunk, Thom, önnek is, és Domon mesternek is. Kérem, mondja meg neki, hogy baráti és nagyvonalú ajánlatát elfogadjuk – Nynaeve szigorú pillantást vetett társnőjére, mire az jelentőségteljesen így folytatta: – Nem szeretném, ha fényes nappal elrabolnának az utcáról.

– Nem – válaszolta Thom. – Azt nem szeretnénk – Elayne úgy vélte, mintha a férfi lenyelte volna azt, hogy „gyermekem”, ám Thom ezúttal tényleg megérintette a vállát, ujja hegyét gyorsan végighúzva rajta. – Egyébként – folytatta Thom – az embereink már kint várnak az utcán. Megpróbálok még keríteni egy kocsit, mert ezekben a hordszékekben az ember túlzottan messziről látszik – úgy látszik, tudta, hogy túl messzire ment azzal, hogy idehozta Domon embereit, mielőtt a nők beleegyezhettek volna, a kocsiról már nem is beszélve. Még csak nem is kérte a beleegyezésüket! De úgy állt ott előttük, mint egy sarokba szorított farkas, vaskos szemöldöke lelógott. – Nagyon mélyen... érintene, ha valami történne önökkel. Itt lesz a kocsi, mihelyt szereztem egy fogatot. Már ha lehet találni.

Nynaeve tágra nyílt szemekkel nyilvánvalóan arra készült, hogy most jól kiosztja az öreget, de úgy, hogy azt az életben többé nem felejti el. Elayne ugyanerre készült, bár ő talán finomabban akart fogalmazni. Finomabban, de hogy azt mondta neki, hogy „gyermekem”!

Thom kihasználta habozásukat, és lenyűgöző mozdulattal meghajolt, ahogy az egy igazi udvaroncnak is a becsületére vált volna, és kisurrant, amíg még volt ideje.

Egeanin letette a csészéjét, és döbbenten bámult rájuk. Elayne tisztában volt azzal, hogy nem éppen lenyűgöző módon bizonyították előtte az aes sedai-ok fontosságát, amikor gyakorlatilag belementek abba, hogy Thom ugráltassa őket.

– Mennem kell – jelentette ki a nő, majd felkelt, és felvette a botját onnan, ahová támasztotta.

– De hát még nem is tette fel a kérdéseit – tiltakozott Elayne. – Legalább néhány válasszal tartozunk.

– Majd máskor – válaszolta Egeanin, miután egy pillanatig töprengett. – Ha megengedik, majd máskor is meglátogatom önöket. Többet kell megtudnom önökről. Hiszen annyira mások, mint akikre számítottam – megígérték neki, hogy bármikor jöhet, amikor itt vannak a fogadóban, és megpróbálták rábeszélni, hogy legalább addig maradjon, amíg meg nem itta a teáját és nem evett egy kevés süteményt, ám Egeanin ragaszkodott ahhoz, hogy most magukra hagyja őket.

Nynaeve kikísérte az ajtón, aztán csípőre tett kézzel, Elayne felé fordult:

– Méghogy téged raboljanak el? Ha elfelejtetted volna, emlékeztetlek rá, Elayne, hogy én voltam az, akit azok a fickók el akartak rabolni.

– Csak el akartak távolítani az útból, hogy megragadhassanak engem – vágta rá Elayne. – Ha esetleg elfelejtetted volna, én vagyok Andor leányörököse. Az anyám gazdaggá tette volna őket, csak hogy visszakapjon.

– Talán – válaszolta Nynaeve kételkedve. – Na, legalább az egésznek semmi köze Liandrinhoz! Ő nem küldene a nyakunkra egy nagy csapat utcai bajkeverőt, hogy zsákot húzzanak a fejünkre. Miért kell a férfiaknak mindig elintézni a dolgokat anélkül, hogy megkérdeznék a véleményünket? Akinek szőrös a melle, az már nem is tud gondolkodni?

A hirtelen témaváltás nem hozta zavarba Elayne-t.

– Legalább azzal nem kell foglalkoznunk, hogyan szerezzünk testőröket. Ugye, neked is az a véleményed, hogy szükségünk van rájuk, bár Thom egy kicsit túllőtt a célon?

– Gondolom, igen – Nynaeve nagyon nem szerette beismerni, ha valamiben tévedett. Például abban, hogy azt hitte, azok az emberek őt akarták elrabolni. – Elayne, érzékeled, hogy tulajdonképpen még most sincs más nyomunk, csak egy üres ház? Ha Juilin – vagy Thom – hibázik, és felfedezik őket... Anélkül kell megtalálnunk a Fekete nővéreket, hogy bármit is gyanítanának, különben semmi esélyünk nem lesz rá, hogy elvezessenek minket addig a dologig, ami Randre nézve veszélyt jelenthet.

– Tudom – felelte Elayne türelmesen. – Ezt már megbeszéltük.

Az idősebb nő aggódó tekintettel a semmibe meredt.

– Még mindig semmit sem tudunk arról, hogy mi lehet az, vagy hol van.

– Tudom.

– Még ha ebben a pillanatban meg is találnánk Liandrinékat, akkor sem hagyhatjuk ott azt a valamit, hogy más valaki megtalálja.

– Tudom én azt, Nynaeve! – Elayne, emlékeztetve magát a türelemre, valamivel lágyabban folytatta: – Meg fogjuk találni őket. Biztosan elkövetnek majd valami hibát, és akkor Thom híreiből, Juilin tolvajaitól vagy Bayle Domon tengerészeitől értesülni fogunk róla.

Nynaeve aggódó arca elgondolkodóvá vált.

– Megfigyelted Egeanin szemét, amikor Thom megemlítette Domon nevét?

– Nem. Szerinted ismeri? Akkor miért ne mondta volna meg?

– Fogalmam sincs – felelte Nynaeve ingerülten. – Az arca nem rezzent, a szeme azonban... meglepődést láttam benne. Biztos, hogy ismeri. Kíváncsi vagyok... – valaki halkan kopogott az ajtón. – Na mi van, ma Tanchico valamennyi lakója hozzánk készülődik? – mordult fel a nő, és felrántotta az ajtót.

Rendra meglepődött, amikor meglátta Nynaeve arckifejezését, örök mosolya azonban egy pillanat múlva már vissza is tért.

– Bocsássanak meg a zavarásért, de itt van lent egy asszony, aki önöket keresi. Nem név szerint, de pontosan leírta a külsejüket. Azt mondta, úgy hiszi, ismeri önöket. Őt úgy... – a fogadósnő rózsabimbóhoz hasonló szája enyhe fintorba rándult. – Elfelejtettem megkérdezni a nevét. Ma reggel úgy viselkedem, mint egy buta tehén. Jólöltözött asszony, középkorúnál fiatalabb. Nem taraboni – a nő kissé megborzongott. – Határozott nőnek látszik. Amikor először meglátott, úgy tekintett rám, mint gyerekkoromban a nővérem, amikor épp meg akarta cibálni a hajamat.

– Lehet, hogy ők akadtak ránk elsőként? – tűnődött Nynaeve halkan.

Elayne gondolkodás nélkül megérintette az Igazi Forrást, és hihetetlenül megkönnyebbült, amikor ez sikerült neki. Nem szigetelték el anélkül, hogy erről tudomást szerzett volna. Ha az a nő lent egy Fekete nővér... Ha viszont valóban az, akkor miért jelentetné be magát? Akkor is, örült volna, ha ezúttal Nynaeve-ot is körülveszi a saidar aurája. Bárcsak ő is tudna fókuszálni, harag nélkül is!

– Küldje be – utasította Nynaeve, és Elayne érezte hangjából, hogy a javasasszony nagyon is tudatában van hiányosságainak, és emiatt félt is. Ahogyan Rendra megfordult, Elayne máris fonatokat készített a Levegőből, olyan vastagokat, mint egy drótkötél. Arra is készen állt, hogy megkösse őket. A Szellem fonatai is elkészültek, amelyekkel képes volt egy másik asszonyt elszigetelni az Igazi Forrástól. Ha ez a nő egy kicsit is hasonlít bárkire a listájukon szereplők közül, vagy ha egyetlen szikrát is megpróbál fókuszálni...

A Hulló Virágszirmok Kamrájába belépő, furcsa szabású, csillámló, fekete selyemköntöst viselő asszonyt Elayne még soha nem látta, és biztosan nem szerepelt azok listáján, akik Liandrinnal együtt szöktek el. Vállára szabadon omló, fekete haja határozott, szép arcot keretezett. Hatalmas, sötét szeme és sima arca volt, ám nyomát sem viselte az aes sedai-ok kortalanságának. A nő mosolyogva becsukta maga után az ajtót.

– Bocsássanak meg, de azt hittem, maguk... – a saidar ragyogása körülvette az ismeretlent, és...

Elayne elengedte az Igazi Forrást. Volt valami parancsoló azokban a sötét szemekben, az Egyetlen Hatalom körülötte izzó, halvány aurájában. A nőben lakozott valami királynői méltóság, amilyenhez foghatót Elayne még sohasem tapasztalt. Elayne azon kapta magát, hogy villámgyorsan pukedlizik, és elpirul, amiért egyáltalán az eszébe villant... Mi is villant az eszébe? Olyan nehéznek tűnt a gondolkodás!

A nő egy pillanatig tanulmányozta őket, majd elégedetten bólintott, és az asztal felé indult, hogy a faragott széket az asztalfőhöz helyezze.

– Gyertek ide, ahol mindkettőtöket közelebbről láthatlak! – parancsolta határozottan. – Gyerünk! Igen. Ez az!

Elayne rájött, hogy az asztal mellett áll, és lenéz a sötét szemű, ragyogó asszonyra. Remélte, hogy ez így helyénvaló. Az asztal másik oldalán, Nynaeve a kezében szorongatta vékony hajfonatait, mégis, valami ostobán lelkes arckifejezéssel bámulta a látogatót. Elayne ettől a látványtól majdnem elnevette magát.

– Körülbelül az a helyzet, amire számítottam – mondta a nő. – Alig vagytok idősebbek két kislánynál, és láthatóan még félig sem vagytok kiképezve. Bár erősnek látszotok, elég erősnek ahhoz, hogy gondokat okozhassatok. Különösen te! – A nő Nynaeve-ra emelte tekintetét. – Belőled még válhat valami egyszer. De elszigetelted magad, nem igaz? Ezt a gátlást mi gyorsabban kiszedtük volna belőled, még akkor is, ha ettől jócskán nyavalyogtál volna.

Nynaeve még mindig a copfjait markolta, arca azonban az elégedett, kislányos mosolyból szégyenkező kifejezésbe váltott.

– Bocsánat, amiért elszigeteltem magamat – mondta, majdnem pityeregve. – Félek tőle... ettől az egész Hatalomtól... az Egyetlen Hatalomtól... hogyan tudnék...?

– Maradj csendben, ha nem kérdezlek! – szólt rá az asszony határozottan. – És nehogy elkezdj itt bőgni! Hiszen örülsz, hogy láthatsz, szinte extázist érzel miatta! Minden vágyad, hogy elégedett legyek veled, és őszintén válaszolhass a kérdéseimre!

Nynaeve lelkesen bólogatni kezdett, és még az előzőnél is elragadtatottabban vigyorgott. Elayne azon kapta magát, hogy ő is így tesz. Biztos volt abban, hogy képes lesz elsőként válaszolni a kérdésekre. Bármit megtett volna, hogy ez a nő elégedett legyen vele.

– Nos, hát. Egyedül vagytok? Vagy más aes sedai-ok is jöttek veletek?

– Nem – felelte Elayne sietve, és egyúttal a második kérdést is megválaszolta: – Nincsenek velünk aes sedai-ok – talán el kellett volna mondania, hogy valójában ők sem aes sedai-ok, csakhogy az asszony ezt nem kérdezte tőle. Nynaeve dühösen, elfehéredett kezével a copfjait szorongatva nézett rá, amiért nem ő válaszolhatott az első kérdésre.

– Miért jöttetek ebbe a városba? – tette fel az ismeretlen a következő kérdést.

– Fekete nővérekre vadászunk – tört ki Nynaeve-ból, és diadalmas pillantást vetett Elayne-re.

A szép arcú nő felnevetett.

– Szóval, ezért nem éreztem tegnapig, hogy fókuszáltatok volna! Bölcsen cselekedtetek, hiszen ti ketten vagytok tizenegy nő ellen. Magam is mindig ezt az elvet követem. Csak hadd ugorjon ki az ellenfél a rivaldafénybe! Egy falrepedésben lapuló pók könnyen végezhet az ellenségével, ha az csak akkor veszi észre, amikor már késő. Most pedig mondjatok el mindent, amit megtudtatok ezekről a Fekete nővérekről, mindent, amit tudtok róluk!

Elayne és Nynaeve egymással vetélkedtek, hogy melyikük mondja el előbb az értesüléseit. Ami nem állt sok mindenből. A Fekete nővérek külseje, az ellopott ter'angrealok, a Toronyban történt gyilkosságok jelentették minden tudásukat, és az, hogy attól tartottak, még további árnybarátok is vannak a Toronyban, akik a Tearben garázdálkodó egyik Kitaszítottnak segítettek, mielőtt elesett volna a Kő. Beszéltek még utazásukról Tanchicóba, és arról, hogy van itt valami, ami veszélyt jelenthet Randre nézve.

– Mindannyian egy házban laktak – fejezte be Elayne –, de tegnap éjjel elköltöztek onnan.

– Úgy tűnik, nagyon közel jutottatok hozzájuk – jegyezte meg a nő lassan. – Nagyon közel. Ter'angrealok. Ürítsétek a zsebeiteket, és az övtáskáitokat az asztalra! – A két beavatott engedelmeskedett, mire az idegen gyorsan átkutatta a pénzérmék, varrókészletek és zsebkendők, meg egyéb holmik halmait. – Van a szobátokban ter'angreal? Esetleg angreal vagy sa'angreal?

Elayne tudatában volt annak, hogy a kifordult kőgyűrű ott lóg a keblei között, ám a kérdés nem erre vonatkozott.

– Nincsen – felelte. Egy ilyen tárgyat sem tartottak a szobájukban.

A nő most félretolta a holmik halmát, és hátradőlt székében, majd félig magában mormogva folytatta:

– Rand al'Thor. Szóval, most ezt a nevet viseli – arca egy pillanatra eltorzult. – Beképzelt fickó, aki jóságról és jámborságról papol! Még most is ilyen? Nem, ne is válaszoljatok! Felesleges a kérdés. Szóval, Be'lal halott. A másik Ishamaelnek tűnik. Hiába volt annyira büszke arra, hogy csak félig tudták elkapni, bármi volt is az ára – benne jóval kevesebb emberi maradt, amikor legközelebb találkoztam vele, mint bármelyikünkben; szerintem félig már azt hitte, ő maga a Sötétség Nagyura – háromszáz esztendőn át ügyködött, és tessék, egy képzetlen fiú fogja magát, és könnyűszerrel levadássza! Az én módszereim sokkal jobbak. Csak szépen, lassan, az árnyékban. Valami, amivel irányítani lehet egy fókuszálni tudó férfit. Igen, az lesz az! – Pillantása ismét a két lányra szegeződött. – Jól van. Most aztán mit tegyek veletek?

Elayne türelmesen várt. Nynaeve arcán még mindig az az ostoba mosoly ült, ajkai várakozón szétváltak; különösen attól tűnt mindez ostobának, ahogyan közben a haját markolta.

– Túl erős vagy ahhoz, hogy elpocsékoljuk a képességedet. Egyszer még hasznosnak bizonyulhatsz. Szeretném látni Rahvin arcát, amikor úgy fut össze veled, hogy nem vagy elvágva az Egyetlen Hatalomtól! – mondta az asszony Nynaeve-nak. – Ha tehetném, megakadályoznám a ti kis vadászatotokat. Ám ez nem lehetséges. De abból, amit megtudtam, olyan messze vagytok prédátoktól, hogy most már semmiképpen sem érhettek célba. Azt hiszem, később majd megkereslek, és... átképezlek benneteket – a nő felállt, mire Elayne teste hirtelen megbizsergett. Elméje mintha remegett volna; semmit sem érzékelt maga körül, csak a nő hangját, amely nagy távolságból dübörgött a fülébe: – Most fogjátok a holmitokat, és ha eltettétek, semmire sem emlékezhettek, csupán annyira, hogy azt hittem, a régi barátnőimet találtam meg, még vidékről. Tévedtem, ezért csak ittam egy csésze teát, és elmentem.

Elayne pislogott, és azon töprengett, vajon miért köti vissza pénzeszacskóját az övtáskája mellé. Nynaeve is csodálkozva nézte a saját, övtáskáját igazgató kezét.

– Milyen kedves asszony – jegyezte meg Elayne a homlokát dörzsölve. Kezdődő fejfájás gyötörte. – Megmondta a nevét? Nem emlékszem rá.

– Kedves? – kérdezte Nynaeve, és erősen megrántotta copfjait. – Én... szerintem nem mondta meg.

– Miről is beszélgettünk, amikor megjelent? Egeanin akkor ment el. Mi is volt az?

– Arra emlékszem, amit éppen mondani akartam – felelte Nynaeve határozott hangon. – Hogy anélkül kell megtalálnunk a Fekete nővéreket, hogy azok gyanakodnának, máskülönben soha nem jutunk el ahhoz a tárgyhoz, ami veszélyt hozhat Randre.

– Tudom – felelte Elayne türelmesen. Nem mondta ezt már egyszer? Hát persze, hogy nem. – Ezt már megbeszéltük.

Egeanin megállt a fogadó kis, belső udvarából kivezető kapuívek alatt, és figyelmesen szemügyre vette a rosszarcú férfiakat, akik mezítláb, de legalábbis meztelen felsőtesttel az utcán bóklászók között, ezen az oldalon guggoltak. Látszott rajtuk, hogy értenek az övükről lógó vagy a szíjukba tűzött görbe hajóskéshez, ám egyikük sem tűnt ismerősnek. Ha bármelyikük is Bayle Domon hajóján volt, amikor Falméba vitorlázott vele, akkor már nem emlékezett az arcára. Ha ez a helyzet, akkor Egeanin abban reménykedett, hogy az illető nem tud azonosítani egy lovaglóruhás nőt egy vértezetet viselő asszonnyal, aki elfoglalta a hajójukat.

Hirtelen rájött, hogy keze egészen nedves. Aes sedai-ok. Nők, akik képesek az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, és nem kötötték őket pórázra, ahogy kellett volna. Ő pedig egy asztalnál ült velük, sőt, még beszélgettek is. Egyáltalán nem olyannak tűntek, mint amire számított. Állandóan ez járt a fejében. Ez a két nő képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni, tehát veszélyt jelent a közrendre. Vagyis akkor pórázra kell kötni őket – de mégis... A dolog egyáltalán nem úgy állt, ahogy azt ő tanulta. Meg lehetett tanulni. Tanulni! Ameddig elkerüli Bayle Domont, aki bizonyára felismerné, képes lesz bármikor visszajönni ide. Többet kell megtudnia. Ez fontosabb volt, mint bármikor.

Az kívánta, bárcsak csuklyás köpeny lett volna rajta. Így azonban határozottan megragadta botját, és elindult az utcán. Keresztülkígyózott az embertömegen. Egyetlen tengerész sem méltatta egy második pillantásra, ő pedig alaposan megfigyelte őket, hogy biztosra mehessen.

Nem vette észre a világosszőke hajú férfit, aki mocskos, helybeli öltözéket viselve, egy fehérre meszelt fogadó előtt, a másik oldalon gubbasztott. A koszos fátyol és a felragasztott, vastag bajusz fölött kék szempár követte egy jó darabig, míg a megfigyelő pillantása visszatért a Három Szilva Udvarhoz. A férfi kihúzta magát, és átsétált az úttesten, miközben nem törődött azzal, hogy milyen undorítóan közel jönnek hozzá az emberek, akik mellett el kellett mennie. Egeanin majdnem észrevette, amikor annyira megfeledkezett magáról, hogy eltörte annak a bolondnak a karját. Egy Vérből való férfi, ahogy azt az ő hazájában mondták volna, itt koldussá lett, és nem volt elég becsület benne, hogy felnyissa saját ütőereit. Undorító! Talán több dolgot megtudhatna, hogy mire készül Egeanin, ha a fogadóbeliek rájönnek, hogy több arany csörög a zsebében, mint amennyit ruhája sejtetni enged.

Negyvenhetedik fejezet

A valóra vált jóslat

Az íróasztalán heverő papírokon Siuan Sanche nem talált túl sok érdekeset, de ennek ellenére nem adta fel. Természetesen a Fehér Torony hétköznapjait szabályozó rendeleteket más adta ki, hogy az amyrlinnek maradjon ideje a fontos döntések meghozatalára, de neki mindig is az volt a szokása, hogy nap mint nap váratlanul néhány dolgot alaposabban ellenőriz, melyeket csak úgy találomra választ ki. Ezen a szokáson most sem akart változtatni. Nem hagyja, hogy megbénítsa az aggodalom. Minden a terv szerint alakult. Megigazította csíkos stóláját, tollát belemártotta a tintatartóba, és kipipált egy újabb, kijavított számlát.

Ma a Fehér Torony konyhájának bevásárlási listáját ellenőrizte, és a könyvtár bővítéséről szóló beszámolót. Mindig is meglepte, hogy az emberek olyan sok kicsi és még apróbb csúsztatást engednek meg maguknak, amiről azt hitték, hogy nem fogják észrevenni. Még meglepőbb volt, hogy milyen sok disznóság elkerülte az ellenőrzésükért felelős asszonyok figyelmét. Példának okáért úgy tűnt, hogy Laras méltóságán alulinak tartja a számlák ellenőrzését, amióta hivatalosan is a Konyha Úrnőjének nevezték ki. Ezzel szemben Danelle, az ifjú Barna nővér, aki Jovarin mestert, az építési munkálatok vezetőjét ellenőrizte, meg a Torony többi kézművesét, valószínűleg azok miatt a könyvek miatt nem figyelt oda, melyeket a fickó mindig felhajtott a nő számára. Csak így lehet megmagyarázni, hogy nem tűnt fel Danelle-nek a munkások nagy száma, akiket Jovarin állítólag alkalmazott, amikor megjött az első hajórakomány kandori kő az Északi-kikötőbe. Ennyi emberrel akár az egész könyvtárat újjáépíthette volna. Danelle túlzottan álmodozó volt, még ahhoz képest is, hogy Barna nővér. Lehet, hogy jót tenne neki egy kis fizikai munka az egyik tanyán. Laras esetén nehezebb dolga volt. Mivel ő nem volt aes sedai, ezért könnyen elveszíthette volna tekintélyét a segédszakácsnők, a szolgálólányok és a konyhásfiúk előtt. Persze, lehet, hogy őt is vidékre lehetne küldeni „üdülni”. Ez persze...

Siuan elégedetlen mordulással félrerakta a tollát, és rávicsorgott a tintafoltra, amelyik emiatt növekedni kezdett a szabályos betűkkel teleírt számlán.

– Csak vesztegetem az időmet azzal, ha Larast gyomlálni küldöm! – morogta. – Ez a nő túl kövér ahhoz, hogy le tudjon hajolni.

Rossz hangulatának azonban nem Laras kövérsége volt az oka, ezt ő is tudta. Az asszonyság most sem volt dagadtabb annál, mint amilyennek mindig is tűnt, és ez nem akadályozta meg abban, hogy izgatottan rohangáljon a konyhában. Nem jöttek új hírek és üzenetek. Ez az állapot annyira felzaklatta, mint a kormoránt, ha frissen kifogott halát egy másik madár ellopta. A Moiraine-től kapott utolsó üzenet arról szólt, hogy az al'Thor fiú megszerezte Callandort, de aztán semmi az elkövetkező hetek folyamán, pedig az országutakon terjedő híresztelések már a fiú valódi nevét is megemlítették. Még mindig semmi.

Felemelte a művészi díszítésű, fekete fadobozka tetejét, amelyben titkos dokumentumait tartotta, és keresgélni kezdett benne. Egy könnyű szövet, melyet a doboz köré font, gondoskodott arról, hogy az ő kezén kívül senki más ne tudjon a sérülés kockázata nélkül hozzányúlni.

Az első lap arról informálta, hogy eltűnt a tanyáról az a novícia, aki tanúja volt Min érkezésének, és az ottani tulajdonosnőnek is nyoma veszett. Gyakran megtörtént, hogy egy novícia világgá ment, de az már aggodalomra adott okot, hogy a gazdasszony is eltűnt. Mindenképpen meg kellett találni Sahrát, hiszen kiképzése még nem jutott odáig, hogy csak úgy hagyják elmenni, de mégsem ez volt a tulajdonképpeni oka annak, hogy ezt a beszámolót az erősen védett dobozban tárolta. A beszámolóban nem említették meg Min nevét, és az okot sem, amiért elküldte ezt a leányt káposztát szedni. Ennek ellenére a papírt visszatette eredeti helyére. Manapság sokkal óvatosabbnak kell lennie annál, mint ami korábban szükségszerűnek tűnt.

A következő papíron, egy ghealdani népgyűlést örökítettek meg, ahol az emberek a magát a Sárkány Nagyúr prófétájának nevező férfit hallgatták. Az illetőt Masemának hívták. Furcsa. Ez egy shienari név. Közel tízezer ember gyűlt össze, hogy egy domboldalban meghallgassák beszédét. A próféta a Sárkány visszatérését hirdette, és a beszédet összetűzések követték a katonákkal, akik megpróbálták feloszlatni a tömeget. Eltekintve a ténytől, hogy a katonák jártak pórul, az volt az egészben az érdekes, hogy ez a Masema ismerte Rand al'Thor nevét. Ennek a beszámolónak is a dobozban volt a helye.

A következő beszámolóból kiderült, hogy még mindig nyomát sem találják Mazrim Taimnak. Nincs ok arra, hogy ezt itt tartsa. A következő ezúttal az Arad Doman-i és a taraboni helyzet elfajulásáról szól. Hajók tűntek el az Aryth óceán partvidékén. Szóbeszédek kaptak szárnyra teari túlkapásokról Cairhien ellen. Mostanában hozzászokott, hogy mindent ebbe a dobozba tegyen. Ezek közül semmit sem kellene titokban tartania. Illianban két nővér tűnt el, és egy további Caemlynben. Megborzongott, és arra gondolt, hol lehetnek a Kitaszítottak. Túl sok kémet veszített el mostanában. Odakint cápák köröznek, mégpedig a sötét mélységben. Ezt kereste. A leheletvékony papírcsík csikorgott egy kicsit, amikor kitekerte.

A kocka el van vetve. A birkapásztor megszerezte a kardot.

A Torony Csarnoka úgy döntött, ahogy számított. Egyhangúlag, és anélkül, hogy néhányukat meg kellett volna zsarolni, vagy hogy fel kellett volna használni teljes tekintélyét. Ha egy férfi kihúzta Callandort, akkor kétségtelen, hogy ő az Újjászületett Sárkány, és az ilyen férfit a Fehér Toronynak kell irányítania. A különböző ajahokból küldött ülnökökből hárman is azt javasolták, hogy tartsák titokban a Torony terveit, mielőtt azt Siuan maga javasolhatta volna. Legnagyobb meglepetésére éppen Elaida volt az egyik, másrészt logikusnak tűnt, hogy éppen a Pirosak akarják a lehető legszorosabbra húzni a hurkot az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfi nyaka körül. Az egyetlen kihívást az jelentette, hogy megakadályozza egy delegáció Tearbe küldését, aminek Rand foglyul ejtése lett volna a célja. Ez sem volt igazából nehéz, amikor elmagyarázta nekik, hogy az üzenetet egy olyan aes sedai küldte, aki már a férfi közelében tartózkodik.

De mit csinálhat most Rand? Miért nem hallatott Moiraine sem magáról? A türelmetlenség olyan érezhetően lebegett a levegőben, hogy az szinte robbanásveszéllyel fenyegetett. Csak nagy erőfeszítés árán őrizte meg a nyugalmát. Átkozott legyen az a némber! Miért nem küld újabb üzenetet?

Az ajtó kicsapódott, mire Siuan dühösen kihúzta magát. Több, mint egy tucat nő vonult be dolgozószobájába, élükön Elaida. Mindannyian viselték vállkendőjüket, melyek közül a legtöbbet piros rojtok díszítettek, de Elaida oldalán Alviarin, egy Fehér és Joline Maza, egy karcsú Zöld nővér állt. A gömbölyded, Sárga Shemerint Danelle követte. Danelle szeme ezúttal nem tűnt álmodozónak. Végül Siuan rájött, hogy minden ajahból itt volt legalább egy asszony, kivéve a Kékeket. Néhányan idegesnek tűntek, de a legtöbbjük arcán komor elszántság tükröződött. Elaida sötét szeme komolyan és öntudatosan nézett rá. Pillantásába diadal vegyült.

– Hát ez meg mit jelent? – hördült fel Siuan, és nagy csattanással lecsapta a fekete fadoboz tetejét. Felpattant, és az íróasztalt megkerülve, a többiek felé sietett. Először Moiraine, és aztán ez! – Ha ez a teari eseményekkel áll kapcsolatban, Elaida, akkor tudnod kell, hogy senki mást nem keverhetsz bele! És azt is tudnod kell, hogy ide nem lehet csak úgy egyszerűen berontani, mint anyád konyhájába. Kérj bocsánatot, és távozz, mielőtt olyat teszek, hogy azt kívánod, megint tudatlan novícia legyél!

Hideg őrjöngésének tulajdonképpen azonnal el kellett volna kergetnie őket, ám, bár néhányan kelletlen képet vágtak, senki sem indult el az ajtó irányába. A kis Danelle ráadásul még szemtelenül rá is vigyorgott. Elaida pedig a legnagyobb lelki nyugalommal megragadta Siuan csíkos stóláját, és lehúzta a válláról.

– Erre már nem lesz szükséged – jelentette ki. – Sosem voltál alkalmas erre a feladatra, Siuan.

A borzalom kővé változtatta Siuan nyelvét. Ez őrület! Ez lehetetlen! Haragjában kinyúlt a saidar után, és ekkor élte át a második sokkot. Az Igazi Forrást elzárta egy akadály, mintha csak vastag üvegből építettek volna falat köré. Hitetlenkedve pillantott Elaidára.

Mintha csak gúnyolódna, most a saidar izzása tűnt fel Elaida körül. Tehetetlenül állt ott, amikor a Piros nővér áramlatokat szőtt Levegőből, és válltól csípőig gúzsba kötötte vele. Karja sajgott, ahogy törzséhez préselték. Alig kapott levegőt.

– Megőrültetek? – lihegte. – Ti, mind! Ezért megbüntetlek benneteket! Azonnal engedjetek el! – Senki sem válaszolt. Úgy tűnt, már nem is törődnek vele.

Alviarin a legnagyobb lelki nyugalommal, gyorsan, de nem sietve, átlapozta az íróasztalán fekvő papírokat, miközben Joline és Danelle, meg mások hozzáláttak leszedni a könyveket az olvasópultokról, hogy kirázzák őket, és megnézzék, nem pottyan-e ki valami, amit az oldalak közé rejtett el. A Fehér nővér ingerülten sziszegett, amikor nem találta meg azt, amit az asztalon keresett. Ezután felnyitotta a fekete fadoboz tetejét. A doboz azonnal felragyogott, mint egy tűzgömb.

Alviarin sikítva hátravetette magát, és a kezét rázta, amelyen máris hólyagok képződtek.

– Védőpajzs – hörögte, szemmel láthatóan annyira dühösen, amennyire egy Fehér nővér csak dühös lehetett. – Olyan halvány, hogy észre sem vettem, míg késő nem volt – a dobozból és tartalmából semmi sem maradt, csak egy maroknyi szürke hamu, és egy égett folt az asztalon.

Elaida arcán azonban nem látszott csalódás.

– Megígérem neked, Siuan, hogy minden egyes szót elmondasz nekem, ami itt elégett, hogy kinek szánták, és hogy milyen célból.

– Agyadra ment a Sárkány! – dühöngött Siuan. – Ezért megnyúzatlak, Elaida! Mindannyitokat! Boldogok lehettek, ha a Torony Csarnoka nem dönt úgy, hogy valamennyiőtöket elcsendesítünk!

Elaida futó mosolya nem tükröződött hideg pillantásában:

– A Csarnok nem egészen egy órával ezelőtt döntött. Elég ülnök volt jelen, hogy a szavazás eredménye érvényes legyen. Egyhangú döntés született, és úgy, ahogy azt a törvény megköveteli. Te már nem vagy többé amyrlin! Ez a határozat, és mi azért jöttünk, hogy valóra váltsuk.

Siuan gyomra jégtömbbé változott, és koponyája legmélyén egy hang sikítani kezdett: Mennyit tudnak? A Fényre, mennyit tudnak? Bolond nőszemély! Bolond, világtalan nőszemély! Ennek ellenére megőrizte nyugalmát. Nem ez volt az első veszélyes helyzet élete során. Amikor tizenöt éves kislányként megúszta, hogy négy tökrészeg csavargó berángassa egy sötét sikátorba úgy, hogy még egy pikkelyező kés sem volt nála... onnan nehezebb volt kiszabadulni, mint most, innen. Legalábbis ezzel hitegette magát.

– Úgy, ahogy azt a törvény megköveteli? – gúnyolódott. – A lehető legkevesebb nővért hívtátok össze, és azok között is túlsúlyban voltak a barátaitok, meg azok, akiket befolyásolni tudtatok – a torka kiszáradt a puszta gondolattól, hogy Elaida képes volt erre rávenni akárcsak néhány nővért is. Azt azonban nem hagyta, hogy ez meglátsszon rajta. – Ha a teljes Csarnok összeül, az összes ülnökkel, akkor majd megbánjátok hibátokat! Túl későn! A Toronyban még sosem volt lázadás! Sorsotokat még ezer év múlva is példának hozzák fel a novíciák előtt, hogy tudják, mi történik azzal, aki lázadást robbant ki – néhányan habozni látszottak. Ezek szerint Elaida nem tartotta olyan erősen a markában az összeesküvőket, mint ahogy azt gondolta. – Itt az ideje annak, hogy abbahagyjátok a hajó meglékelését, és hozzálássatok a víz kiméréséhez. Még te is jóváteheted hibádat, Elaida.

Elaida jeges nyugalommal kivárta, míg elhallgatott. Aztán teljes erejéből arcon csapta Siuant. Siuan megtántorodott, és csillagokat látott.

– Neked véged – jelentette ki Elaida. – Vagy talán azt hitted, hogy hagyom – hagyjuk –, hogy lerombold a Toronyt? Vezessétek el!

Siuan megbotlott, amikor két Piros nővér előretaszította. Csak nehezen tudott talpon maradni, és dühös pillantást vetett rájuk, de arra ment, amerre azok terelték. Kit kellene értesítenie az eseményekről? Bármilyen vádat is emeltek ellene, ha lesz elég ideje, akkor mindent meg tud majd cáfolni. Még a Randdel kapcsolatos vádakat is. Legfeljebb csak szóbeszédekkel vádolhatják, és már túl régóta játszotta a Házak Játékát ahhoz, hogy pletykákkal két vállra fektessék. Kivéve, ha elkapták Mint. Min igazolhatná a szóbeszédeket. Siuan a fogát csikorgatta. A Fény égesse meg a lelkem, a halak elé vetem ezt a bandát!

Az előszobában ismét megbotlott, pedig most meg sem lökték. Félig-meddig azt remélte, hogy Leane ott áll majd megszokott helyén, ám a krónikaőr ugyanúgy állt, mint Siuan, testére szorított karral, és szája hangtalan szavakat formált, dühöngő szavakat, melyek nem jutottak át a Levegőből font zárórétegen. Most végre rájött, hogy érezte az előbb, amint Leane-t megkötötték, ám nem figyelt az érzésre, hiszen a Toronyban állandóan érződik, amint a nők az Egyetlen Hatalmat fókuszálják.

Mégsem Leane látványa miatt torpant meg, hanem a magas, karcsú, ősz hajú férfi láttán, aki késsel a hátában feküdt, kiterítve a padlón. Alric közel húsz éven át volt az őrzője, és nem panaszkodott amiatt, hogy állandóan a Toronyban kell lennie, és akkor sem, amikor az amyrlintől – annak hivatali kötelezettségei folytán – sokszor több száz órányi lovaglásra el kellett távolodnia tőle. Az ilyesmi egyetlen gaidinnak sem tetszett.

Megköszörülte a torkát, de a hangja még így is érdesnek tűnt, amikor megszólalt:

– Ezért megnyúzatlak, és besózott bőrödet kirakom a napra száradni, Elaida! Erre esküszöm!

– Vigyázz inkább a saját bőrödre, Siuan! – válaszolta Elaida. Közelebb jött hozzá, hogy a szemébe nézhessen. – Jóval többről van szó, mint amit eddig kiderítettem. Ez világos. Te pedig a legapróbb részletet is elmondod. A leg-ap-rób-bat! – Hangjának hirtelen nyugalma félelmetesebb volt, mint korábban gonosz pillantásai. – Ezt megígérem neked, Siuan. Vigyétek le!

A kék selyemanyagot szorongatva, Min dél körül belibegett az Északi-kapun át, készenlétben tartva egy-egy vigyort a mellükön Tar Valon lángját viselő őröknek. Zöld szoknyájának perdülését is olyan Elmindredásra vette. Már belekezdett a játékba, amikor észrevette, hogy egyáltalán nincsenek őrök. A csillag alakú őrbódé nehéz, vasretesszel ellátott ajtaja tárva-nyitva állt; maga a bódé üresnek látszott. Ez pedig lehetetlen. A Torony egyetlen kapuját sem hagyták őrizetlenül, soha. Amikor félúton járt a Torony csontfehér épülete felé, Min füstoszlopot vett észre a fák fölött. Nagyjából onnan jöhetett, ahol az őrzők felügyelete alatt tanuló, fiatal férfiakat szállásolták el. Lehet, hogy az őrök is a tűz miatt hagyták ott posztjukat.

A lány, a vég selymet egyik kezéből a másikba téve, kelletlenül indult el a park fás részén át vezető, kövezetlen útján. Nem szeretett volna új ruhát venni, de hát nem utasíthatta vissza Larast, amikor az asszony egy ezüstpénzzel teli erszényt nyomott a kezébe, és azt mondta neki, hogy vegye meg belőle a selymet, amit a kövér asszonyság nemrég látott; a nő úgy mondta, az anyag színe feldobná Elmindreda arcszínét. Most pedig az számított, hogy kedvére tegyen Larasnak, nem pedig az, hogy fel akarta-e dobni az arcszínét.

A lány fülét most kardvívás zaja csapta meg. Az őrzők bizonyára keményebben gyakorolnak tanítványaikkal, mint általában.

Olyan idegesítő volt az egész! Laras az ő szépségtippjeivel, Gawyn, meg a tréfái, Galad, ahogy őt dicséri, és közben nincsen tudatában annak, hogy mosolyával micsoda szívdobogást okoz minden nőnek. Vajon Rand ilyennek akarja őt? Egyáltalán észrevenné, ha női ruhákat viselne, és úgy vigyorogna rá, mint egy eszetlen tyúk?

Nincs joga ahhoz, hogy bármit is elvárjon, gondolta a lány dühösen. Hiszen az egész a fiú hibája. Nem kellene most itt lennie, és ostoba ruhákat viselnie, meg idióta módon mosolyognia, ha nem érte tenné. Én nadrágban és kabátban járok, és kész! Lehet, hogy egyszer egy darabig női ruhát öltök – talán! –, de nem azért, hogy egy fiú észrevegyen! Lefogadom, hogy Rand most is éppen egy teari nőt bámul, akinek ki van a fél melle a ruhájából! Én is felvehetek olyan ruhát! Kíváncsi vagyok, mit fog szólni, ha meglát például ebben a kék selyemben! Lesz egy nyaklánc is, ami leér, egészen a... Rá kellett szólnia magára, hogy ne gondoljon ostobaságokra. Ez az ember elvette a józan eszét! Az Amyrlin Trón teljesen feleslegesen tartja itt, Rand al'Thor pedig megfosztja a maradék gondolkodásától is! A Fény égesse meg! A Fény égesse meg, amiért ezt teszi velem!

A távolból ismét vívás zaja ütötte meg a fülét, és a lány megtorpant, amikor előtte, a fák közül lándzsákat és csupasz kardokat szorongató, fiatal férfiak csoportja tört elő, élükön Gawynnal. Min másokat is felismert azok közül, akik az őrzőktől tanultak. Valahol másutt dühös férfiak kiáltoztak.

– Gawyn! Mi folyik itt?

A fiú megpördült a lány hangjára. Kék szemében aggodalom és félelem tükröződött, arcán azonban elszántság ült.

– Min! Te meg mit csinálsz...? Tűnj el az udvarról, Min! Veszélyes itt tartózkodni! – Egy maroknyi fiatal férfi tovább futott, páran azonban türelmetlenül vártak a fiúra. Min úgy látta, mintha az őrzők tanítványainak többsége ott lenne.

– Mondd el, mi folyik itt, Gawyn!

– Az amyrlint ma reggel megfosztották a rangjától. Tűnj el, Min!

A lány kezéből kihullott a selyemvég.

– Megfosztották? Ez nem lehet igaz! Hogyan? Miért? A Fény szerelmére, miért?

– Gawyn! – kiáltotta az egyik fiatalember, és felemelve fegyverüket, mások is csatlakoztak hozzá: – Gawyn! A Fehér Vadkan! Gawyn!

– Nincs időm! – mondta a fiú sürgetőn. – Mindenütt harc folyik. Azt mondják, Hammar megpróbálja kiszabadítani Siuan Sanchét. A Toronyba kell mennem, Min. Kérlek, menj el!

Megfordult, és a Torony épülete felé iramodott. A többiek követték, és fegyverüket rázva, ezt kiáltozták:

– Gawyn! A Fehér Vadkan! Gawyn! Előre, suhancok!

Min utánuk bámult.

– Nem mondtad meg, melyik oldalon állsz, Gawyn – suttogta.

A csatazaj egyre hangosabbá vált, most, hogy figyelt is rá, tisztábban hallotta a kiáltásokat és nyögéseket, az acélpengék összecsapódását, amely szinte minden irányból hallatszott. Min ettől lúdbőrözni kezdett, térdei megremegtek; ez nem történhet meg, itt semmiképpen sem! Gawynnak igaza volt. Az volna a legbiztonságosabb és a legokosabb dolog, ha sürgősen elhagyná a Torony udvarát. Nem lehetett megmondani, mikor juthat vissza, ha egyáltalán visszajut, és pillanatnyilag semmi sem jutott eszébe, amit itt kint tehetne.

– És vajon bent mi dolgom? – tette fel hangosan a kérdést.

Mégsem fordult vissza a kapuhoz. Otthagyta a földön a selymet, és búvóhelyet keresve, a fák közé sietett. Nem hitte, hogy „Elmindredát” bárki is liba módjára levágná – borzongva kívánta, bárcsak ne jutnának ilyenek az eszébe –, de azért jobb, ha ezt nem próbálja ki. Előbb-utóbb majdcsak vége lesz a harcnak, addigra pedig eldöntheti, mit is tegyen.

A tömlöc szuroksötétjében Siuan kinyitotta a szemét. Megmozdult, és elfintorodott, de csendben maradt. Vajon kint délelőtt van még? A vallatás jó darabig eltartott. Megpróbált elfeledkezni a fájdalomról, és inkább arra gondolt, milyen jó, hogy egyáltalán még lélegzik. A durva kő, amin feküdt, nyomta a hátán lévő sebeket és duzzanatokat. Csípte az izzadság – tetőtől talpig elborította a fájdalom –, a hideg levegő miatt pedig reszketett. Legalább az ingemet rajtam hagyhatták volna – gondolta. A levegőben por és száraz penész szaga terjengett, érződött rajta a kor. Az egyik mélyen fekvő tömlöcben feküdt, Sasszárny Artur ideje óta még senkit sem zártak ide. Bonwhin óta senkit.

Az amyrlin elfintorodott a sötétben; nem tudott felejteni. Fogait összeszorítva, ülő helyzetbe tornázta magát a kőpadlón, és körbetapogatózott, hogy legalább a falnak támaszkodhasson. A kőfal hűvösen simult a hátához. Apró dolgok, gondolta. Gondolj az apró dolgokra. Meleg. Hideg. Vajon mikor hoznak egy kis vizet? Ha egyáltalán hoznak.

Önkéntelenül is meg akarta tapogatni Nagy Kígyós gyűrűjét. Az ékszer azonban eltűnt az ujjáról. Nem mintha számított volna rá, hogy ott lesz. Úgy tűnt, emlékezett a pillanatra, amikor lerángatták róla. Egy idő után azonban az események elhomályosodtak. Amiért hálás is volt. Arra azonban emlékezett, hogy végül mindent elmondott nekik. Legalábbis majdnem mindent. Egy kis diadalt érzett, amiért egy-egy morzsát azért vissza tudott tartani. Közben pedig nyüszítve mondott el mindent, sietve, hogy legalább egy kicsit abbahagyják. Maga köré fonta a karjait, hogy megszűnjön a reszketés, ám ez nem sokat használt. Nyugodtnak kell maradnom. Még nem haltam meg. Erre kell most gondolnom, mindenekfelett. Még nem vagyok halott.

– Anya? – szólalt meg Leane bizonytalan hangja a sötétben. – Ébren van, Anya?

– Ébren vagyok – sóhajtotta Siuan. Titokban remélte, hogy Leane-t legalább elengedték, hogy a krónikaőrt kitették a városból. Most bűntudatot érzett amiatt, hogy megnyugtatóan hat rá a másik nő jelenléte. – Sajnálom, hogy miattam ilyesmibe keveredtél, leá... – Nem. Többé nincs joga ahhoz, hogy így nevezze a nőt. – Sajnálom, Leane.

A másik nő hosszú ideig csak hallgatott.

– Jól van, Anya?

– Szólíts Siuannak, Leane! Egyszerűen csak Siuannak – önkéntelenül is megpróbálta magához ölelni a saidart. De semmit sem talált. Az ő számára többé nem létezett az Igazi Forrás. Csak a bensejében tátongó ürességet érezte. Soha többé. Egy élet célja ment veszendőbe, most pedig kormányát vesztett hajó lett belőle, amelyik egy ennél a cellánál sokkal sötétebb tengeren hánykolódott. Letörölt egy könnycseppet az arcáról, közben dühös volt magára, amiért engedte, hogy kicsorduljon. – Nem vagyok többé Amyrlin Trón, Leane – hangjába most düh vegyült. – Gondolom, Elaidát választják majd a helyemre. Ha ez ugyan nem történt meg máris. De fogadom, egy napon még a cápáknak vetem azt a nőt!

Leane válaszképpen csak hosszan, kétségbeesetten felsóhajtott.

Siuan felkapta a fejét, amikor a rozsdás vaslakatban kulcs csikordult. Senkinek nem jutott eszébe, hogy megolajozza a zárat, mielőtt Leane-t és őt a tömlöcbe vetették, és az elrozsdásodott berendezés most nem akart fordulni. A nő keserűen kényszerítette magát, hogy felálljon.

– Kelj fel, Leane! Kelj fel! – Egy pillanattal később meghallotta társnője halk nyögését.

Leane, kissé hangosabban, így felelt:

– Na és mi hasznom abból?

– Legalább nem úgy találnak ránk, hogy zokogva fekszünk a földön. – Siuan megpróbált határozott hangon beszélni. – Még mindig harcolhatunk, Leane! Amíg életben vagyunk, addig harcolhatunk is! – Ó, a Fényre! Hiszen elcsendesítettek! Elcsendesítettek!

Kényszerítette magát, hogy ne gondoljon semmire, majd összeszorította öklét, és lábujjait szinte belevájta az egyenetlen kőpadlóba. Szerette volna, ha önkéntelenül előtörő hangja nem hasonlítana annyira vinnyogásra.

Min a padlóra helyezte batyuit, és hátracsapta köpenyét, hogy mindkét kezével a kulccsal foglalkozhasson. A kezénél kétszer nagyobb kulcs épp olyan rozsdás volt, mint maga a zár, akárcsak a hatalmas vaskarikán függő, többi kulcs. A levegő hideg és párás volt, mintha a nyár idáig már nem érne le.

– Siess, gyermekem! – mormogta Laras, és feltartva a lámpást, mindkét irányban körülnézett az egyébként sötét kőfolyosón. Elég nehéz volt elképzelni, hogy ez a tokás nő valaha szép lehetett, Min azonban most kétségtelenül szépnek látta.

Min, a kulccsal küszködve, a fejét rázta. Akkor botlott Larasba, amikor megpróbált visszalopakodni a szobájába, hogy felvehesse az egyszerű, szürke útiruhát, amit most viselt, meg hogy magához vegyen néhány holmit. A kövér asszonyság épp őt kereste, már aggódott „Elmindreda” miatt, és azt hangoztatta, milyen szerencsés volt Min, hogy baj nélkül eljutott idáig. Azt javasolta a lánynak, zárkózzon a szobájába, amíg vége nem lesz a zűrzavarnak. Min még mindig nem emlékezett rá pontosan, hogyan szedte ki belőle Laras a szándékait, és még nem tért magához a döbbenettől, amit akkor érzett, amikor az asszony kijelentette, hogy segíteni fog. Merész kislány, aki tényleg a szíve után megy. Nos, remélem, képes lesz – hogy is fogalmazott? – képes lesz engem is kihúzni a pácléből. Ez az átkozott kulcs azonban nem akart elfordulni; a lány teljes súlyával ránehezedett, hogy megmozdíthassa.

Az igazat megvallva, hálás lehetett Larasnak, több szempontból is. Nélküle nem valószínű, hogy mindent elő tudott volna készíteni, vagy hogy egyáltalán megtalálta volna a szükséges dolgokat. Ilyen gyorsan semmiképpen sem. Mellesleg pedig... mellesleg, ahogy Larasba botlott, máris kezdte magát meggyőzni arról, hogy ostobaságot csinál azzal, hogy egyáltalán eszébe jut ilyesmi, hogy sürgősen lóra kellene pattannia, és Tear felé vágtatni, amíg maradt erre egyáltalán valami esélye, mielőtt valaki úgy döntene, hogy az ő fejét is a Torony falára tűzi. Ha azonban elmenekült volna, gyanította, hogy ezt a lépést soha az életben nem tudná megbocsátani magának. Már önmagában emiatt is akkora hálát érzett Laras iránt, hogy nem is tiltakozott, amikor az asszonyság még néhány ruhát csomagolt azok mellé, amelyeket ő maga bepakolt. A rúzstól meg a púdertől majd csak megszabadul valahol. Vajon miért nem akar ez az átkozott kulcs megmozdulni? Talán Laras nagyobb erővel tudná.

A kulcs hirtelen elfordult, olyan hangos csattanással, hogy Min már attól tartott, valami eltört a zárban. Amikor azonban megtaszította a durva faajtót, az kinyílt. Felkapva batyuit, belépett a csupasz kőcellába – és zavartan megállt.

A lámpás fényében két asszonyt látott meg, akik semmit sem viseltek. Jól látszottak rajtuk a horzsolások és vörös duzzanatok. Kezüket a szemük elé kapták a hirtelen fényben, Min azonban egy pillanatig nem volt benne biztos, hogy ezt a két nőt kereste. Egyikük magas, rézbőrű volt, a másik alacsonyabb, keményebb kötésű és világosabb bőrű. Az arcok ugyanazok voltak – legalábbis majdnem –, nem tükröződött rajtuk, ami a két nővel történt, ezért Minnek is biztosnak kellett volna lennie. Csakhogy az aes sedai-okra jellemző kortalanság mintha leolvadt volna róluk; most gondolkodás nélkül úgy vélekedett volna, hogy ezek a nők legfeljebb hat-hét évvel lehetnek nála idősebbek, és hogy egyáltalán nem aes sedai-ok. A lány arca lángolni kezdett a gondolatra. Képeket vagy aurát sem látott a két asszony körül, pedig az aes sedai-ok körül mindig táncoltak ilyenek. Hagyd ezt abba! – emlékeztette magát.

– Hol...? – kezdte az egyik nő csodálkozva, majd elhallgatott, és megköszörülte a torkát. – Hogyan szerezted meg azokat a kulcsokat? – A hang Siuan Sanchéé volt.

– Ez tényleg ő! – kiáltott Laras hitetlenkedve. Vastag ujjával megbökte Mint. – Siess, gyermekem! Én már túl öreg és lassú vagyok a kalandokhoz!

Min meglepetten nézett rá; de hiszen az asszony ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje; azt mondta, semmi pénzért nem maradna ki belőle. Min a legszívesebben megkérdezte volna Siuantól, hogyhogy hirtelen ennyivel fiatalabbnak néznek ki, de most nem volt idő ostoba kérdésekre. Túlságosan hozzászoktam Elmindreda szerepéhez!

Egy-egy batyuját a két nő felé lökte, és sebesen beszélni kezdett:

– Ruhák. Öltözzenek fel, minél gyorsabban! Nem tudom, mennyi időnk maradt. Azt mondtam az őrnek, csókot adok neki, ha hagyja, hogy elégtételt vegyek magán egy szidásért, és amíg lefoglaltam, Laras mögé lopakodott, és egy palacsintasütővel leütötte. De fogalmam sincs, meddig marad eszméletlen – a lány kihajolt az ajtón, és aggódón nézett a folyosón az őrszoba irányába. – Jobb, ha sietünk!

Siuan már kis is bontotta a csomagot, és kezdte magára húzni a benne lévő ruhát. Egy vászoningtől eltekintve mind barna színű gyapjúból készült, ami nagyon is illett a Fehér Toronyba látogató asszonyokhoz, akik az aes sedai-ok segítségét kérték. A lovagláshoz tervezett nadrágszoknya ugyan kissé szokatlannak számított. Laras vállalta a varrás nagy részét, Min ugyanis inkább saját magát szurkálta a tűvel. Leane is megpróbálta eltakarni meztelenségét, bár ő a ruháknál nagyobb érdeklődést mutatott a ruha övéről lógó, éles kés iránt.

Három, egyszerűen öltözött nőnek legalább már volt valami esélye, hogy feltűnés nélkül elhagyja a Tornyot. Az épület belsejében elég sok kérvényező és segítségért érkezett paraszt rekedt a harcok közepette; három újabb embert, akik megpróbálják elhagyni menedéküket, legfeljebb az utcára dobnának. Legalábbis addig, míg fel nem ismerik őket. A két nő arca ebben segíthet. Nem valószínű, hogy az ifjú – legalábbis ifjúnak tűnő – nőket bárki is az Amyrlin Trónnak vagy a Krónikák Őrének nézné. Vagyis, a volt amyrlinnek és a volt krónikaőrnek – emlékeztette magát Min.

– Csak egy őr állt itt? – kérdezte Siuan fájdalmasan elfintorodva, miközben megpróbálta felhúzni a harisnyát. – Furcsa. Ennél még egy zsebmetszőt is jobban őriznének – a nő Larasra pillantott, majd a kemény cipőbe erőltette a lábát. – Jó tudni, hogy vannak még, akik nem hisznek az ellenem felhozott vádakban. Akármik legyenek is azok.

A kövér asszony összeráncolta szemöldökét, és lehajtotta állát, amitől tokája a négyszeresére duzzadt.

– Én a Toronyhoz vagyok hű – mondta szilárdan. – Az ilyen dolgokkal nem foglalkozom. Hisz csak szakács vagyok itt. Ez a butuska kislány azonban eszembe juttatta ifjúkoromat, amikor magam is butuska lány voltam. Azt hiszem – magát látva –, ideje belátnom, hogy többé nem vagyok az a karcsú leány – a szakácsnő Min kezébe nyomta a lámpást.

Ahogy megfordult, a lány megragadta a vastag kart.

– Laras, csak nem akar feladni minket? Azok után, amit értünk tett?

Az asszony széles arcán mosoly villant, amelybe részben nosztalgia, részben szomorúság vegyült.

– Ó, Elmindreda, te valóban nagyon hasonlítasz ifjúkori önmagamra! Én is ostobaságokat műveltem, és néha majdnem a bitóra juttattam magam. Nem foglak elárulni, gyermekem, de nekem itt kell élnem. Ha másodikat csengetnek, majd küldök egy lányt az őrhöz, hogy vigyen neki bort. Ha addig nem tér magához, vagy fedezik fel, akkor még lesz egy órátok – a szakácsnő most a két másik asszonyhoz fordult, és arcára az a szigorú kifejezés ült ki, amelyet általában a kuktáknak szánt. – Maguk is használják ki azt az órát, hallották? Ezek azt tervezik, hogy a mosogatóhelyiségbe tegyék magukat, ahogy hallottam, hogy példaként megmutathassák mindenkinek. Engem aztán nem érdekel egyik oldal sem, ezek a dolgok az aes sedai-okra, nem pedig a szakácsnőkre tartoznak, nekem egyik amyrlin olyan, mint a másik – de ha ezt a gyermeket elfogatják, hát az biztos, hogy én magam fogom ellátni a bajukat, ha nem éppen zsíros edényeket vagy koszos bögréket súrolnak! Mielőtt végzek magukkal, azt fogják kívánni, bárcsak inkább levágták volna a fejüket! És nehogy azt higgyék, hogy rájönnek majd, hogy segítettem! Mindenki tudja, hogy engem egyedül a konyha érdekel. Hallgassanak rám, és induljanak! – Az asszony arcán ismét mosoly terült szét, amikor visszafordult Minhez, és megcsipkedte a lány arcát. – Siess velük, gyermekem! Jaj, most kit fogok öltöztetni, ha te elmész? Olyan aranyos gyermek vagy! – Laras még egy utolsó, erőteljes csípésre ragadtatta magát, majd kisietett a tömlöcből, és majdnem futólépésben elindult.

Min idegesen megdörzsölte az arcát; gyűlölte, amikor Laras ezt tette vele. Az a nő olyan erős volt, mint egy ló. Majdnem bitóra juttatta magát? Miféle „életteli kislány” lehetett vajon a szakácsnő?

Leane sebesen magára húzta a ruhát, és hangosan szippantott.

– Hogy képzeli, hogy ilyen hangon beszélhet magával, Anya? – A nő arcán rosszalló kifejezés ült. – Csodálkozom, hogy egyáltalán segített, ha valóban úgy érez, ahogy beszélt!

– Segített, az a fontos – jelentette ki Min. – Ezt ne felejtsék el! És szerintem megtartja a szavát, és nem fog feladni minket. Biztos vagyok benne – Leane erre ismét hangosan szippantott.

Siuan megigazította vállán a ruhát.

– Az számít, hogy többé nem tarthatok igényt erre a címre, Leane – mondta. – Holnap talán mindketten a konyhalányai lehetünk! – Leane összeszorította ökleit, hogy ne remegjenek, és nem nézett Siuanra. Siuan nyugodtan, bár kissé színtelen hangon folytatta. – Gyanítom, hogy Laras... más dolgokkal kapcsolatban is megtartaná a szavát, úgyhogy ha azzal nem is törődsz, hogy Elaida kifilézett cápákként, közszemlére téve fellógat minket vagy sem, én azt javasolnám, hogy induljunk! Jómagam például már gyerekkoromban is utáltam a zsíros edényeket, és semmi kétség, hogy most is utálnám!

Leane mogorván gombolni kezdte magán a falusi öltözéket.

Siuan most Min felé fordult.

– Talán nem fogsz olyan lelkesen segíteni nekünk, ha megtudod, hogy mindkettőnket... elcsendesítettek – a nő hangja nem remegett, ám érződött rajta az erőfeszítés, amellyel kimondta ezt a szót. Szemében fájdalom és veszteség tükröződött. Min megdöbbent, amikor rájött, hogy az amyrlin nyugalma csak látszólagos. – Bármelyik beavatott képes lenne birka módjára megkötözni minket, Min. Sőt, a novíciák többsége is.

– Tudom – felelte Min, és közben ügyelt rá, hogy hangjában a legkisebb együttérzés se tükröződjön. Az együttérzés most összetörheti a két nő maradék önfegyelmét is, amire pedig most szüksége volt. – A város valamennyi terén kihirdették, és ki is írták, minden helyen, ahová lehetett. Ezzel szemben, még életben vannak – Leane keserűen felnevetett, Min azonban erről nem vett tudomást. – Jobb, ha indulunk. Az az őr bármelyik pillanatban felébredhet, vagy az is elég, ha valaki ellenőrzi.

– Vezess, Min! – mondta Siuan. – A kezedben vagyunk – egy pillanattal később Leane kurtán bólintott, majd sietve magára öltötte köpenyét.

A sötét folyosó végén, az őrszobában az őr a poros padlón elterülve hasalt. Sisakja, amely megmenthette volna a fejfájástól, a durva rönkasztalon hevert, az egyetlen lámpás mellett, amelyik megvilágította a helyiséget. Úgy tűnt, a férfi normálisan lélegzik. Min csupán egy pillantást vetett rá, de azért remélte, hogy nem sérült meg súlyosan; az őr egyáltalán nem erőltette, hogy a lány beváltsa ígéretét.

Sietve tették meg az utat a vastag deszkából készült, széles vasretesszel ellátott, távolabbi ajtóig, majd fel a keskeny kőlépcsőkön. Haladniuk kellett. Hiába látszottak kérvényezőknek, az még nem mentette meg őket a vallatástól, ha a tömlöc irányából érkeznek.

Több őrrel nem találkoztak, és mással sem, miközben előjöttek a Torony gyomrából, Min azonban azon kapta magát, hogy még mindig visszatartja a lélegzetét, míg el nem érték a kicsiny ajtót, amely felvezetett a Toronyba. Csak annyira nyitotta ki, hogy épp kiférjen rajta a feje, majd mindkét irányban kikémlelt a folyosóra.

A szegéllyel díszített, fehér márványfalon aranyozott lámpások biztosították a világosságot. Jobbra két asszony tűnt el éppen a folyosó végén anélkül, hogy hátranéztek volna. Biztos lépteik elárulták, hogy aes sedai-ok, ehhez nem is kellett látni az arcukat; hiszen a Toronyban még egy királynő is bizonytalanul járt volna. A másik irányban féltucatnyi férfi távolodott, akik nyilvánvalóan őrzők voltak, ez látszott farkasszerűen kecses mozgásukon és színjátszós köpenyükön, amely beolvadt a környezetükbe.

Vártak, amíg az őrzők is eltűntek, majd becsusszantak az ajtón.

– Tiszta a levegő. Gyerünk! A csuklyát hagyják magukon, és hajtsák le a fejüket! Csináljanak úgy, mintha kicsit félnének! – Minnek ezt nem is kellett színlelnie. Abból, ahogyan a két nő hang nélkül követte, a lány gyanította, hogy ők is eléggé meg vannak rettenve.

A Torony folyosói csak ritkán álltak üresen, most mégsem láttak senkit. Néha egy pillanatra egy-egy alak felbukkant, messze előttük, vagy a fordulókban, de akár aes sedai, akár őrző vagy esetleg szolga volt az illető, mind siettek, és túlzottan lekötötte őket saját feladatuk ahhoz, hogy bárki mást észrevegyenek. A Torony néma maradt.

Egyszer elhaladtak egy betorkolló folyosó mellett, amelynek halványzöld kövezetét fekete, alvadt vér borította. A földön két, nagyobb vércsík is éktelenkedett, mintha holttesteket vonszoltak volna arrafelé.

Siuan megállt, és lebámult.

– Mi történt? Mondd el, Min! – követelte. Leane keze az övébe tűzött kés markolatára kulcsolódott, és a nő körülnézett, mintha támadásra számítana.

– Itt harcoltak – felelte Min vonakodva. Remélte, a két asszony kijut a Toronyból, talán még a városból is, mire értesülnek a történtekről. Kikerülték a vérfoltokat, és Min hajtotta őket előre, amikor megpróbáltak hátranézni. – Tegnap kezdődött, közvetlenül azután, hogy magukat elfogták, és körülbelül két órája lett vége. Nem egészen két órája.

– Úgy érted, a gaidinok harcoltak? – kiáltott fel Leane. – Az őrzők egymást gyilkolták?

– Őrzők, őrök, mindenki. Úgy kezdődött, hogy néhány férfi, akik kőműveseknek adták ki magukat – két- vagy háromszázan voltak – megpróbálták bevenni magát a Tornyot, közvetlenül azután, hogy a maguk letartóztatását kihirdették.

Siuan összevonta a szemöldökét.

– Danelle! Rá kellett volna ébrednem, hogy többről van szó, mint hogy az a nő nem figyel a dolgokra! – Az amyrlin arca úgy eltorzult, hogy Min már azt hitte, mindjárt sírva fakad. – Sasszárny Artur sem volt rá képes, erre mi magunk megtettük! – Bár Siuan a könnyeivel küszködött, hangja mégis dühösen csengett. – A Fény segítsen rajtunk, szétszakítottuk a Tornyot! – Hosszan felsóhajtott, és mintha ezzel minden lélegzete és dühe el is fogyott volna. – Azt hiszem – folytatta szomorúan egy pillanattal később –, örülnöm kellene, hogy legalább a Torony egy része engem támogatott, de majdnem azt kívánom, bár ne tettek volna így! – Min megpróbált semleges arcot vágni, de azok az éles, kék szemek szinte a bensejébe láttak. – Egyáltalán támogattak engem, Min?

– Néhányan igen – a lánynak nem állt szándékában elmondani, milyen kevesen is voltak ezek, most még nem. Elejét kellett azonban vennie annak, hogy Siuan azt gondolja, még mindig akadnak partizánok a Toronyban. – Elaida nem várt addig, hogy rájöjjön, vajon a Kék ajah tagjai kiállnak-e maga mellett vagy nem. Annyit tudok, hogy nincsen Kék nővér a Toronyban, legalábbis élve nem maradt itt egy sem.

– És Sheriam? – kérdezte Leane aggódón. – Anaiya?

– Nem tudom. A Zöldek közül sem maradt sok. Legalábbis a Toronyban nem. A többi ajah kettészakadt, egyik fele ezen, a másik az ellenkező oldalon áll. Amennyire én tudom, mindazok, akik Elaida ellen voltak, vagy elmenekültek, vagy mostanra halottak. Siuan... – furcsa volt így szólítani az amyrlint – Leane mormogott is valami mérgeset a bajusza alatt –, ám az „Anya” megszólítás most gúnyolódásnak tűnhetett volna. – Siuan, a maga elleni vádak között az is szerepelt, hogy maga és Leane szervezték meg Mazrim Taim szöktetését. Logain is megszökött a harcok közepette, és ezért is magát okolják. Azt nem mondták ki szó szerint, hogy maguk árnybarátok – azt hiszem, az túl közel volna a Fekete ajahhoz –, de nagyon közel jártak hozzá. Szerintem úgy gondolták, mindenki érteni fogja, miről van szó.

– Nem ismernék be az igazságot – jegyezte meg Siuan halkan –, hogy pontosan azt akarják tenni, amiért engem megfosztottak a hatalmamtól.

– Árnybarátok? – mormogta Leane döbbenten. – Árnybarátoknak neveztek minket?

– Miért ne tették volna? – lehelte Siuan. – Miért ne merték volna épp ezt, amikor annyi mindenre képesek voltak?

A két nő összegörnyedt a köpenyében, és hagyták, hogy Min vezesse őket, ahogyan akarja. A lány szerette volna, ha arcukon nem tükröződik annyi reménytelenség.

Amikor közelebb kerültek a külső ajtóhoz, Min kezdett könnyebben lélegezni. Az udvar fás részébe már előre odakészítette a lovakat, nem messze a nyugati kaputól. A kérdés még mindig az volt, hogy egyszerű lesz-e vajon kilovagolni, de ha elérik a lovakat, félig már szabadnak fogja érezni magát. A kapu őrei biztosan nem állítanak majd meg három távozó nőt. Legalábbis igyekezett ezt elhitetni magával.

A keresett ajtó fel is tűnt előttük – egy kicsiny, faburkolattal ellátott ajtó volt, amely egy kevéssé használt ösvényre nyílott, épp szemben azzal a hellyel, ahol ez a folyosó találkozott a széles járattal, amely végigvezetett a Torony körül. Ekkor Min Elaidát pillantotta meg, amint a Piros aes sedai felé közeledett.

Min térde megbicsaklott, és a lány a kőre térdelve összegörnyedt köpenyében. Fejét lehajtotta, arcát eltakarta a csuklya, miközben szíve majd kiugrott a melléből. Csak egy kérvényező vagyok. Egy egyszerű nő, akinek semmi köze a történtekhez. Ó, Fény, add, hogy így legyen! Csak annyira emelte fel a fejét, hogy kilásson a csuklya alól, félig-meddig arra számítva, hogy a gúnyosan mosolygó Elaida ott fog állni fölötte.

A Piros nővér azonban továbbviharzott anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetett volna Min irányába. A nő vállán ott ékeskedett az Amyrlin Trón hét csíkkal díszített stólája. Elaidát a Krónikák Őrének stóláját viselő Alviarin követte. Méltóságának jelképe fehér volt, amely jelezte, melyik ajahhoz tartozik. Alviarin nyomában vagy egy tucatnyi aes sedai járt, a legtöbben Pirosak, bár Min két sárga, egy zöld és egy barna rojtos kendőt is látott. Hat őrző zárta a menetet, kezük kardjuk markolatára simult, és éberen nézegettek körbe. Tekintetük átsiklott a három térdelő asszony képén, de nem tartották őket érdekesnek.

Min csak most jött rá, hogy mindhárman térdepelnek, és arra is, hogy szinte már várta, hogy Siuan és Leane Elaida torkának vesse magát. Mindkét nő csak annyira emelte fel a fejét, hogy az aes sedai-ok csoportja után nézhessenek, amint az tovább halad a folyosón.

– Eddig csupán kevés asszonyt csendesítettek el – mondta Siuan, szinte magában –, és egyikük sem élt sokáig, de azt mondják, a túlélés egyik módja az, ha az ember talál valami életcélt, amit annyira akar, amennyire fókuszálni szeretne – a révedező tekintet eltűnt a nő szeméből. – Először a legszívesebben kibeleztem volna Elaidát, hogy a napra akaszthassam száradni. Most semmit sem várok jobban – semmit! –, mint azt a napot, amikor közölhetem ezzel a vérszívóval, hogy elég sokáig fog élni ahhoz, hogy példa legyen azok előtt, akik engem árnybarátnak merészelnek nevezni!

– Akárcsak Alviarin! – tette hozzá Leane dühösen. – Akárcsak Alviarin!

– Először attól féltem, mindjárt megérzik a jelenlétemet – folytatta Siuan. – De aztán rájöttem, hogy nem maradt semmi, amit érzékelhetnének. Úgy tűnik, előnye is van annak, ha az embert... elcsendesítik – Leane dühösen megrezzent, Siuan pedig így folytatta: – Minden lehetőséget ki kell használnunk! És örüljünk ezeknek! – Utóbbi mondata úgy hangzott, mintha magát is próbálná meggyőzni.

Amikor az utolsó őrző is eltűnt a távoli fordulóban, Min nyelt egy nagyot.

– Majd később beszéljünk a lehetőségekről! – mondta rekedten, majd megint nyelt. – Most menjünk inkább a lovakhoz! Remélem, ez utóbbi volt ma a legrosszabb élményünk!

És valóban, ahogy kisiettek a Toronyból a déli napsütésbe, úgy tűnt, mintha a legrosszabbon már túl volnának. Egyedül a felhőtlen égre keleti irányban feltörő füstoszlop jelezte, hogy valami történt itt. A távolban embercsoportok jártak, ám egyik sem nézett kétszer a három asszonyra, ahogy azok elsiettek a könyvtár mellett, amelyet úgy építettek meg, mintha hullámok dermedtek volna a kőbe. A gyalogösvény most lejteni kezdett nyugati irányban, és bevezetett egy tölgyekből és örökzöldekből álló erdőbe, amely olyan volt, mintha nem is városban volnának. Min lassított, amikor meglátta a három felnyergelt lovat ott, ahová Larasszal kötötte őket, a fákkal körülvett tisztáson.

Siuan azonnal a köpcös, borzas szőrű kancához lépett, amely két tenyérrel alacsonyabb volt a többinél.

– A jelen körülmények között megfelelő hátas. Nyugodtabbnak tűnik, mint a másik kettő; ez jó, mert sosem voltam ügyes lovas – megsimogatta a kanca orrát, mire az állat belefúrta pofáját a nő tenyerébe. – Hogy hívják, Min? Tudod?

– Bela. A tulajdonosa...

– Az ő lova – hirtelen Gawyn lépett elő az egyik, széles törzsű fa mögül, egyik kezét kardjának markolatán tartva. Az arcát csíkozó vér pontosan olyan mintát rajzolt, amilyennek Min a Toronyba érkezésének napján a látomásában látta. – Amikor megláttam a lovát, egyből tudtam, hogy készülsz valamire, Min – a fiú vöröses-arany haját alvadt vér borította, kék szeme kissé kába volt, macska kecsességű lépteivel feléjük közeledett. Egy macska, aki éppen becserkészi az egeret.

– Gawyn – kezdte Min –, mi...

A fiú már elő is húzta kardját, és lelökve Siuan csuklyáját, a pengét az asszony torkához nyomta. Mindez olyan gyorsan történt, hogy Min alig tudta követni. Siuan hallhatóan visszafogta a lélegzetét, és csak csendben nézett Gawynra, látszólag olyan méltóságteljesen, mintha még mindig viselné a stólát.

– Gawyn, ne! – szólt rá Min. – Ne tedd! – Egy lépést tett a fiú felé, az azonban, anélkül, hogy a lányra nézett volna, felemelte üres kezét, mire Min megállt. Gawyn úgy állt ott, mint egy pattanásra kész rugó. Min észrevette, amint Leane megmozdította a köpenye által eltakart kezét, és azért imádkozott, nehogy a nő ostoba módon kést rántson.

Gawyn jól megnézte Siuan arcát, majd bólintott.

– Maga az. Először nem voltam biztos benne, de most már az vagyok. Ez az... álca nem tudja... – A fiú meg sem mozdult, Siuan szemének tágulása azonban jelezte, hogy a penge most szorosabban simult a nő nyakához. – Hol van a húgom és Egwene? Mit tett velük? – Min számára az volt a legfélelmetesebb, hogy miközben Gawyn arcát vér borította, és a szeme félig elborult, teste majdnem a remegésig megfeszült, és a keze – mintha elfeledkezett volna róla – a levegőben maradt, addig a hangját egyáltalán nem emelte fel, az teljesen érzelemmentes maradt. Inkább fáradtnak tűnt, olyan fáradtnak, amilyet Min még soha nem látott.

Siuan csaknem ugyanolyan semleges hangon válaszolt.

– Amikor utoljára hallottam róluk, jól voltak és biztonságban. Fogalmam sincs, merre járhatnak most. Szeretnéd inkább, ha itt lennének, ebben a zűrzavarban?

– Csak semmi aes sedai szófacsarást! – mondta a fiú halkan. – Mondja meg, hová mentek, egyenesen, hogy tudjam, igazat mondott!

– Illianba – felelte Siuan habozás nélkül. – Illian városába. Egy Mara Tomanes nevű aes sedai-tól tanulnak. Még most is ott kellene lenniük.

– Szóval, nem Tearbe – mormogta a fiú. Egy pillanatig mintha elgondolkodott volna ezen a lehetőségen, majd hirtelen így szólt: – Azt mondják, maga árnybarát. Ez a Fekete ajahot jelenti, nem igaz?

– Ha valóban elhiszed – felelte Siuan nyugodtan –, akkor akár le is csaphatod a fejemet.

Min majdnem felsikoltott, amikor a fiú ökle elfehéredett kardjának markolatán. A lány lassan kinyújtotta kezét, és megfogta Gawyn csuklóját, óvatosan, nehogy a fiú azt higgye, valamire készül. Olyan érzés volt, mintha egy követ fogott volna meg.

– Gawyn, ismersz engem. Csak nem gondolod, hogy támogatnám a Fekete ajahot? – Gawyn egy pillanatra sem vette el tekintetét Siuan arcáról, még csak nem is pislogott. – Gawyn, Elayne is mellette áll, és amellett, amit ő csinált. A saját húgod, Gawyn – a fiú keze még most is egy kődarabnak tűnt. – Egwene is hisz benne, Gawyn – a fiú csuklója most kissé megremegett. – Esküszöm, hogy így van, Gawyn. Egwene hisz neki.

Gawyn Minre pillantott, aztán vissza, Siuanra.

– Vajon miért ne vonszoljam magukat vissza, a fülüknél fogva? Csak egy okot mondjanak!

Siuan jóval nyugodtabban viszonozta a fiú pillantását, mint amilyennek Min érezte magát.

– Megtehetnéd, és nem hiszem, hogy egy macskakölyöknél jobban tudnék védekezni. Tegnap még én voltam a világ egyik leghatalmasabb asszonya. Talán a leghatalmasabb. Királyok és királynők járultak volna elém, ha hívom őket, még azok is, akik egyébként gyűlölik a Tornyot, és ez mindannyiukra állt. Ma pedig? Félek, hogy ma este még ennivalóm sem lesz, és egy bokor alatt fogom tölteni az éjszakát. Egy nap leforgása alatt a világ leghatalmasabb asszonyából egy egyszerű nővé váltam, aki abban reménykedik, hogy talál egy tanyát, ahol dolgozhat a betevő falatért. Bármit is higgy arról, hogy mit tettem, nem gondolod, hogy ez méltó büntetés?

– Talán – felelte a fiú egy pillanattal később. Min megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor Gawyn lendületesen visszadugta kardját a hüvelyébe. – De nem ezért engedem el magukat! Elaida még lefejeztetné, ezt pedig nem engedhetem! Azt akarom, megmaradjon, amit tud, ha szükségem lesz rá!

– Gawyn – Szólalt meg Min. – Miért nem jössz velünk? – Egy őrzőnek kiképzett fegyveres biztosan hasznukra válna az elkövetkező napokban. – Így a közeledben maradna, ha válaszokat akarnál tőle – Siuan egy pillanatra Minre nézett, de azért Gawynt sem tévesztette szem elől. A nő arca kissé felháborodottnak tűnt, a lány mégis folytatta: – Gawyn, Egwene és Elayne hisznek neki. Nem tudnál te is így tenni?

– Ne kérj többet annál, amit adhatok! – felelte a fiú halkan. – Elviszlek titeket a legközelebbi kapuig. Nélkülem soha nem jutnátok ki. Ez minden, amit tehetek, Min, és ez is több, mint amit tennem kellene. Már elrendelték a letartóztatásodat, nem tudtad? – A fiú tekintete visszasiklott Siuanra. – Ha bármi történik velük – mondta azon a kifejezéstelen hangon –, Egwene-nel és a húgommal, megtalálom, bárhová is bújjon. Megtalálom, és magával is az fog történni, ami velük!

Gawyn hirtelen néhány lépéssel arrébb ment, és kezét mellén keresztbe fonva megállt. Lehajtotta fejét, mintha nem tudná tovább elviselni a látványukat.

Siuan felemelte a kezét és végighúzta a torkán. A bőrén egy vékony vörös vonal mutatta, hol ért hozzá a fiú kardja.

– Túlzottan régóta támaszkodtam az Egyetlen Hatalomra – mondta remegő hangon. – Annyira, hogy már elfelejtettem, milyen is olyan valakivel szembeállni, aki felkaphat, mint egy zsákot, és utána össze is zúzhat.

Ez után Leane-re pillantott, bizonytalanul, mintha csak most látta volna először a másikat, majd végigsimította saját arcát. Úgy tűnt, nem tudja, hogyan is nézhet ki.

– Az alapján, amit olvastam, tulajdonképpen tovább kellene tartania, míg eltűnik az arcvonásokról, de lehet, hogy Elaida durva módszerei felgyorsították az egészet. Talán segít, hogy ne ismerjenek fel.

Ügyetlenül felkapaszkodott Bela hátára, és olyan óvatosan vette kézbe a zablát, mintha a bozontos kanca tüzes csatamén lett volna.

– Még egy előnye van az elcs... úgy tűnik. Meg kell még tanulnom kimondani, anélkül, hogy megborzonganék tőle. Engem elcsendesítettek – lassan és megfontoltan ejtette ki a szavakat, miközben bólintott. – Sikerült. Ha figyelembe veszem Leane külsejét, akkor jó tizenöt évet fiatalodhattam, talán még többet is. Ismerek nőket, akik mindent megadnának ezért. Egy harmadik előny tehát – Gawynra pillantott. A fiú háttal állt nekik, de Siuan ennek ellenére halkabban folytatta: – Ezenkívül mintha a szám is nagyobb lenne, mint korábban. Évek óta nem is gondoltam Marára. Ő az egyik gyerekkori barátnőm.

– Most önök is úgy fognak öregedni, mint mi? – kérdezte Min, miközben szintén nyeregbe szállt. Jobb, mintha a hazudozásról beszélgetnének. Nem lesz szabad elfelejtenie, hogy Siuan és Leane immár képesek újra valótlanságot állítani. Leane egy könnyed mozdulattal felült kancájára, és hogy kipróbálja a ló engedelmességét, körbeügetett vele. Biztos, hogy ő már korábban is ült nyeregben.

Siuan a fejét csóválta.

– Nem tudom. Egyetlen elcsendesített nő sem élt olyan sokáig, hogy ezt ki lehessen deríteni. Én viszont még szeretnék élni.

– Elindulnak végre, vagy még beszélgetni fognak? – kérdezte Gawyn durván. Nem várt a válaszra, hanem elindult a fák között.

Kancáikon utána indultak. Siuan ismét a fejére húzta csuklyáját, hogy eltakarja arcát. Mindegy, hogy könnyen fel lehetett ismerni, vagy sem, kerülni akarta a kockázatot. Leane szintén annyira elfedte magát, amennyire csak lehetett. Egy pillanattal később Min is követte a példáját. Elaida azt akarta, hogy őt is elfogják? Ez csak egyet jelenthetett: az a nő tudta, hogy Elmindreda valójában Min. Vajon mióta tudta? Mennyi időn át botorkált Min a Toronyban, azt gondolva, hogy biztonságban van, miközben Elaida szemmel tartotta, és a háta mögött kikacagta? Megborzongott ettől a gondolattól.

Amikor a sétányon utolérték Gawynt, húsz, vagy még annál is több fiatalember bukkant elő, és elindultak feléjük. Néhányan talán idősebbek lehettek, mint ő, mások viszont még csak legénynek sem tűntek. Min úgy vélte, hogy páran még csak nem is borotválkoznak, legalábbis nem mindennap. Valamennyien kardot viseltek övükön vagy a hátukon, és hárman vagy négyen még mellvértet is hordtak. Néhányukon átvérzett kötések látszottak, és legtöbbjük öltözékét vérfoltok csúfították. Mindegyikük olyan kifejezéstelen arccal meredt maga elé, mint Gawyn. Amikor meglátták a fiút, megálltak, és öklükkel a mellükre csaptak. Gawyn, anélkül, hogy lelassította volna iramát, egy biccentéssel nyugtázta a köszönést, mire a csapat felsorakozott a három nő lova mögé.

– A tanítványok? – morogta Siuan. – Ők is részt vettek a harcokban?

Min bólintott, és megpróbált ügyelni arcvonásaira.

– Suhancoknak hívják magukat.

– Illő elnevezés – sóhajtott fel Siuan.

– Néhányan közülük még gyerekek! – mordult fel Leane.

Minnek eszébe sem jutott beszámolni arról, hogy a Kék és a Zöld ajah őrzői megpróbálták kiszabadítani őket, mielőtt végrehajtották volna rajtuk az elcsendesítést, és talán sikerrel is jártak volna, ha Gawyn nem vezeti be a tanítványokat, ezeket a „gyerekeket” a Toronyba és a harcba, hogy megállítsák az őrzőket. Itt tomboltak a legkegyetlenebb összecsapások, tanítvány a mester ellen, és senki sem gondolt kegyelemre, könyörületre.

Az Alindrelle kapu magas, bronzborítású kapuszárnyai nyitva álltak, ám sokan őrizték a bejáratot. Az őrök egy része Tar Valon lángját viselte a mellén, míg mások munkásruhát hordtak, és ezeknek még összeillő mellvért és sisak sem jutott. Bizonyára ezek voltak azok, akik kőművesnek álcázva jutottak be a Toronyba. Kivétel nélkül kemény, harcedzett férfiaknak tűntek, és látszott, hogy gyakorlott fegyverforgatók. A két csoport bizonyos távolságot tartott egymástól, s mindegyik gyanakodva figyelte a másikat. A Torony őrségének egy ősz hajú tisztje előrelépett, s karját mellén összefonva figyelte, ahogy Gawyn és csapata közeledik.

– Írószerszámot kérek! – parancsolta Gawyn fejedelmien. – Siessen!

– Hát, bizonyára maguk azok a Suhancok, akikről annyit hallottam – felelte az ősz hajú férfi. – Egy nagy csapat, első osztályú harci kakas, de nekem az a parancsom, hogy senkit sem engedhetek ki a Torony területéről. Maga az amyrlin írta alá. Mit gondol, fiatalúr, ki maga, hogy szembeszállhat az amyrlinnel?

Gawyn lassan felemelte a fejét.

– Gawyn Trakand vagyok Andorból – mondta halkan. – Ki fogom vinni ezeket a nőket, még ha meg is kell, hogy öljem ezért – a többi Suhanc felsorakozott a háta mögött, hogy szembeszállhassanak a kardjukat markoló őrökkel. Tették pedig mindezt anélkül, hogy a szempillájuk is rebbent volna, vagy hogy érdekelné őket, hogy a többiek túlerőben vannak.

Az ősz hajú férfi idegesen egyik lábáról a másikra állt, miközben egy társa odasuttogta:

– Ő az, akiről azt mesélik, hogy végzett Hammarral és Coulinnal.

Egy pillanattal később a tiszt az őrszoba felé biccentett, mire az egyik őr berohant, és egy nyakba akasztható írópulttal tért vissza. Ennek egyik sarkában egy parányi láng fölött lógó réztartóban éppen olvadni kezdett a pecsétviasz. A férfi Gawyn elé tartotta a pultot, aki írni kezdett.

– Ez majd keresztüljuttatja önöket a híd őrein – szólalt meg, miközben egy jókora, piros pecsétviaszcseppet löttyintett aláírása alá. Ezután belenyomta saját pecsétgyűrűjét.

– Te ölted meg Coulint? – kérdezte Siuan olyan hideg hangon, amilyen régi hivatalában is becsületére vált volna. – És Hammart?

Min megborzongott. Nyugalom, Siuan! Gondolj arra, hogy ki vagy, és fogd be a szádat!

Gawyn a három nő felé fordult, és szemében kék láng izzott.

– Igen! – kiáltotta elkeseredve. – A barátaim voltak, és tiszteltem őket, de átálltak... Siuan Sanche oldalára, ezért kénytelen voltam... – Elhallgatott, és Min kezébe nyomta a dokumentumot. – Menjetek! Menjetek, mielőtt meggondolom magam! – Tenyerével Min kancájának véknyára csapott, majd odaugrott a két másik lóhoz is, hogy azokat is elindítsa, miközben Min már vágtatva indult a nyitott kapu felé. – Menjetek!

Min megzabolázta lovát, és ügetve átkelt a Torony előtti, széles téren. Siuan és Leane közvetlenül a nyomában lovagolt. A teret mintha csak üresre söpörték volna, akárcsak a mögötte elterülő utcákat. Lovaik patájának hangja a kockaköveken tompa visszhangot vetett. Aki még nem menekült el a városból, az valószínűleg a házakban rejtőzködött.

Lovaglás közben Min megvizsgálta Gawyn menlevelét. A pecsétviasz jókora, piros foltjába egy támadó vadkan képét nyomták.

– Ez csupán annyit mond, hogy engedélyünk van elhagyni a várost. Használhatjuk arra is, hogy feljussunk egy hajó fedélzetére, vagy hogy átmenjünk a hidakon – ravasz ötletnek tűnt a számára, hogy olyan úton menjenek, amire senki sem számított, még Gawyn sem. Attól ugyan nem tartott, hogy Gawyn meggondolja magát, de a fiú lelkileg összetört, és egy rosszkor jött csapástól darabokra hullhatott.

– Ez nem is olyan rossz ötlet – felelte Leane. – Én mindig Galadot tartottam a veszélyesebbnek kettőjük közül, de most már nem vagyok biztos ebben. Hammar és Coulin... – megborzongott. – Egy hajó messzebb vihetne minket, és gyorsabban, mint amire a lovak képesek.

Siuan a fejét csóválta.

– Az hiszem, a legtöbb elmenekült aes sedai a hidat használhatta. Ez a leggyorsabb kivezető út, ha valaki üldözi az embert, gyorsabb, mintha arra várnánk, hogy kiköt egy hajó. Tar Valon közelében kell maradnunk, ha össze akarom gyűjteni őket.

– Nem fogják többé követni – válaszolta Leane komoran. – Már nincs joga a stólára. Még egy egyszerű vállkendőre vagy a gyűrűre sincs.

– Lehet, hogy már nem viselhetem a stólát – válaszolta Siuan ugyanolyan hangon –, de még mindig tudom, hogyan kell felkészíteni a legénységet a viharra. Mivel pedig nem viselhetem a stólát, kénytelen vagyok a legmegfelelőbb asszonyt kiválasztani arra, hogy elfoglalja a helyemet. Nem engedem meg, hogy Elaida csak úgy egyszerűen megtegye magát amyrlinnek. Olyasvalakire van szükségünk, aki nagyon erős, és a megfelelő szemmel nézi a dolgokat.

– Akkor tényleg ezt a... ezt a Sárkányt akarja támogatni? – hördült fel Leane.

– Hát mit tehetnék, a véleményed szerint? Összegömbölyödjek, és meghaljak?

Leane megborzongott, mintha csak arcul csapták volna, és egy darabig némán lovagoltak tovább. Körülöttük a csodálatos épületek, szélcsiszolta sziklaszirthez hasonlatos paloták, a hullámok és a madárrajok, mind-mind félelmet keltően tornyosultak föléjük most, hogy egyetlen ember sem mutatkozott az utcákon. Messze előttük egy magányos alak fordult be a sarkon, és úgy osont sietve kapualjtól kapualjig, mintha aggódva kémlelné az előtte fekvő utat. Felbukkanásával még inkább megerősítette a magány érzését ahelyett, hogy csökkentette volna.

– Mi mást tehetnénk? – kérdezte Leane végül. Magába roskadva ült a lován, mint egy félig kiürült búzászsák. – Olyan... üresnek érzem magam. Kiégettnek.

– Keress magadban valamit, ami kitölti az ürességet! – szólt rá határozottan Siuan. – Bármit. Főzz az éhezőknek, ápold a betegeket, keress magadnak férjet, s nevelj fel egy istállóra való gyereket! Ami engem illet, azt tervezem, gondoskodom arról, hogy Elaida ne ússza meg a dolgot. Még talán megbocsáthatnék neki, ha tényleg azért tette volna mindezt, mert azt hiszi, hogy veszélybe hoztam a Tornyot. Talán megbocsáthatnék. Talán. Ám az óta a nap óta, hogy megválasztottak engem amyrlinné, ő valósággal fuldoklott az irigységtől. Ez ugyanúgy hajtotta, mint nagyravágyása, és ezért akarom a vesztét. Engem ez fog kitölteni, Leane. Ez és a tény, hogy nem engedhetem meg ölébe hullani Rand al'Thort.

– Talán már ez is elég feladatnak – a rézbőrű nő még mindig kételkedett, de kihúzta magát a nyeregben. Amilyen egyenes tartással ült, ha valaki ezt összehasonlította volna Siuan bizonytalankodásával a kisebbik kanca hátán, ő tűnhetett a csoport vezetőjének. – De hogyan kezdjünk hozzá? Csak három lovunk van, a ruha, amit viselünk, és pénzünk annyi, amennyi Min erszényében lapul. Nem valószínű, hogy ezzel fenyegethetjük a Tornyot.

– Örülök, hogy nem a férjet és a családot választottad. Majd csak találunk más... – egy pillanatra eltorzult az arca. – Csak találunk aes sedai-okat az elmenekültek közül. – Már így is gazdagabbak vagyunk annál, mint amit gondolnál, Leane. Min, mi áll abban a menlevélben, amit Gawyntól kaptunk? Írt valamit három asszonyról? Mi van már? Igyekezz, leányzó!

Min dühös pillantást vetett Siuan irányába, aki előrelovagolt, hogy alaposabban szemügyre vehesse a kapualjtól kapualjig osonó férfit. A magas és sötét hajú alak egyszerű, de jó minőségű, sötétbarna ruhát viselt. Ez a nő még mindig úgy viselkedik, mintha ő lenne az amyrlin. Hát, nem én voltam az, aki azt kívánta, hogy végre újra összeszedje magát?

Siuan megfordult, és rápillantott metsző kék szemével. Pillantása valahogy nem volt olyan szúrós, mint azelőtt.

– „E dokumentum felmutatói rám való tekintettel elhagyhatják Tar Valont.” – idézte Min gyorsan emlékezetből. – „Aki megállítja őket, azzal én fogok számolni.” Aláírta...

– Ismerem a nevét! – csattant fel Siuan. – Kövessetek! – Sarkát Bela véknyába nyomta, és majdnem lezuhant a lóról, amikor a bozontos kanca vágtába lendült. A nő erősen kapaszkodott, és sikerült nyeregben maradnia, bár iszonyúan összerázkódott. Sőt, még gyorsabb haladásra is ösztökélte Belát.

Min meglepetten nézett össze Leane-vel, aztán mindketten utána vágtattak. A férfi felpillantott, amikor meghallotta a patkódobogást, és futni kezdett, ám Siuan megelőzte, és elé állt Belával úgy, hogy a férfi nekiesett a kancának. Min éppen akkor ért oda hozzájuk, amikor Siuan így szólt:

– Nem számítottam arra, hogy itt találkozunk, Logain!

Minnek tágra nyílt a szeme. Tényleg Logain állt előttük. A kétségbeesését sugárzó szem, a sötét, göndör, hosszú, fekete haj, a rokonszenves arc és a széles vállak – nem lehetett összetéveszteni. Éppen vele kellett találkozni. A Fehér Torony valószínűleg őt ugyanolyan elszántsággal üldözi, mint Siuant.

Logain térdre esett, mintha a lábából kifutott volna az erő.

– Most már senkire sem lehetek veszéllyel – jelentette ki fáradtan, miközben Bela lába elé, az utcakövekre nézett. – Csak el akartam menni, hogy valahol békében halhassak meg. Bárcsak tudhatnák, milyen érzés elveszíteni azt, amit én elveszítettem! – Leane dühösen megrántotta zabláját, amikor a férfi elhallgatott. Logain újra kezdte, anélkül, hogy észrevette volna a nő türelmetlenségét. – A hidakat őrzik. Senkit sem engednek át. Engem nem ismertek fel, de mégsem engedtek keresztül. Mindenütt megpróbáltam. – Hirtelen fáradtan felnevetett, mintha mulatságosnak tartaná a helyzetét. – Mindenütt megpróbáltam.

– Az a véleményem – szólalt meg Min óvatosan –, hogy gyorsan el kell tűnnünk. Valószínűleg ő éppen azok elől menekül, akik őt keresik – Siuan olyan pillantást vetett rá, amitől Min majdnem lezuhant a nyeregből. Az egykori amyrlin szeme hideg volt, mint a vas, és állkapcsa határozottan megfeszült. Min jobban örült volna annak, ha ez a nő még mindig olyan bizonytalan lett volna, mint egy kevéssel korábban.

A magas férfi felemelte tekintetét, és egymás után végigmérte őket. Töprengve ráncolta a homlokát.

– Önök nem aes sedai-ok. Akkor kicsodák? Mit akarnak tőlem?

– Én vagyok az a nő, aki kivihet téged Tar Valonból – válaszolta Siuan. – És aki talán lehetőséget teremt arra, hogy bosszút állj a Piros ajahon. Bizonyára örülnél a lehetőségnek, hogy megfizess azoknak, akik foglyul ejtettek, igaz?

A férfi jól láthatóan megborzongott.

– Mit kell tennem? – kérdezte megfontoltan.

– Kövess! – válaszolta a nő. – Kövess, és sose feledd, hogy én vagyok az egyetlen ember az egész világon, akinek a segítségével bosszút állhatsz!

A térden álló férfi ferdén tartott fejjel végigmérte a három arcot, aztán lassan felállt, miközben pillantását Siuanon tartotta.

– A maga embere vagyok – mondta egyszerűen.

Leane arcán ugyanaz a hitetlenkedő kifejezés tükröződött, amelyet Min is érzett. Mi a Fényre tudna Siuan használni egy olyan férfit, akinek elméje az őrület határán járt, és aki magát korábban Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki? Valószínűleg rájuk fog támadni, és megpróbálja ellopni az egyik lovukat. Ha Min alaposabban szemügyre vette a magasságát, meg a válla szélességét, akkor egyből az jutott az eszébe, hogy nem árt kezüket a késükön tartani. Hirtelen egy pillanatra arany és kék fénysáv villant fel a férfi feje körül, és ugyanolyan bizonyossággal, mint az első alkalommal, amikor ezt észrevette, arról tanúskodott, hogy a férfira a jövőben hatalom és dicsőség vár. Min megborzongott. Látomások. Képek.

Hátrapillantott a Torony felé. A hatalmas, fehér központi torony az egész város fölé magasodott. Az egyenes és magas épület óriásinak tűnt, de hatalmát megtörték, mintha romokban heverne. Egy pillanatra megengedte magának, hogy visszagondoljon azokra a látomásokra, amelyeket rövid időre Gawyn feje körül látott felbukkanni. Gawynt látta, amint lehajtott fővel Egwene lábához térdel, és Gawynt, amint megfojtja Egwene-t. Először az egyiket, aztán a másikat, mintha mindegyikük a jövőt mutatta volna.

Amit még látott, az azon ritka képek közé tartozott, amelyeknek kétség sem férhetett a jelentésükhöz. Nem volt azonban korábban még tanúja, hogy a látomások egyszerre két lehetőséget mutattak volna meg neki. Előbb az egyik, aztán a másik villant fel. Ennél is szörnyűbb volt az érzés, hogy azzal, amit ezen a napon tett, maga is az egyik irányba taszította Gawynt.

A melengető napsugarak ellenére megborzongott. Ami történt, megtörtént. A két aes sedai-ra pillantott – egykori aes sedai-ra –, akik úgy néztek le Logainre, mintha az csak egy jól idomított kutya lett volna, vad, talán veszélyes, de mindenképpen hasznos. Siuan és Leane a folyó felé irányították lovukat, és Logain elindult kettőjük között. Min valamivel lassabban követte őket. A Fényre, remélem, megérte a sok erőfeszítést!

Negyvennyolcadik fejezet

Egy elutasított ajánlat

– Ez a fajta nő tetszik neked? – kérdezte Aviendha megvetően.

Rand lenézett a lányra, aki nehéz szoknyájában, feje köré tekert, barna kendőben Jeade'en kengyelje mellett futott. A lány hatalmas, zöld szeme a széles kendő alól úgy villant a fiúra, mintha azt kívánná, bárcsak még mindig nála lenne a lándzsa, ami miatt a Tudós Asszonyok olyan csúnyán néztek rá, mert a trallokok támadásakor használta.

Rand néha kellemetlennek találta, hogy a lány gyalogol, miközben ő lovon ül, de amikor megpróbált Aviendhával gyalogolni, a lába egy idő után felmondta a szolgálatot. Néha – csak nagyon ritkán – sikerült rávennie a lányt, hogy felüljön mögé a nyeregbe, miután arra panaszkodott, hogy kificamodik a nyaka, amiért így kell vele beszélgetnie. Mint az kiderült, a lovaglással az aielek tulajdonképpen nem rúgtak fel semmilyen szabályt, mégis lenézték azokat, akik nem a saját lábukat használták a haladásra, ezért a lány a legtöbbször gyalogolt. Elég volt, ha egy aiel megmosolyogta, különösen, ha az egy Hajadon volt, még ha a háta mögött tették is; ekkor azonnal, villámgyorsan leszállt Jeade'en hátáról.

– Ő puhány, Rand al'Thor. Gyenge.

A fiú hátranézett a kereskedők poros, kiszáradt úton kígyószerűen kanyargó karavánjának élén haladó, dobozszerű, fehér szekérre, amelyet ma ismét a jindo Hajadonok kísértek. Isendre fent ült a bakon, Kadere és a kocsis társaságában. A lány a nagy termetű kereskedő ölében foglalt helyet, fejét a férfi vállára hajtva, aki egy kicsiny, kék, selyem napernyővel árnyékolta le a lányt és saját magát is a tűző nap fényétől. Kadere fehér zubbonyt viselt, de még így is állandóan egy fehér zsebkendővel törölgette sötét arcát. Ő jobban szenvedett a naptól, mint a lenge, testhezálló, a napernyőével azonos színű ruhát viselő nő. Rand nem járt annyira közel hozzá, hogy ebben biztos lehessen, ám úgy gondolta, a lány sötét szeme őt nézi az arca és feje köré tekert, áttetsző fátyol alól. Általában úgy tűnt, mintha a lány figyelné. Kadere láthatóan nem törődött ezzel.

– Nem hiszem, hogy Isendre puhány volna – jegyezte meg halkan, és megigazította feje körül a shoufát; a ruhadarab legalább tényleg védte egy kicsit a perzselő naptól. Nem egyezett bele, hogy a többi aiel ruhát is viselje, bármennyivel is jobban illettek ehhez az éghajlathoz, mint piros gyapjúkabátja. Úgy gondolta, bármilyen vérből is származik, akármilyen jeleket visel is alkarján, akkor sem aiel, és nem fogja aielnek kiadni magát. Bármit is kell tennie, igyekszik a méltóságát megőrizni. – Nem, azt nem mondanám.

A második kocsi bakján a kövér Keille és Natael, a mutatványos ültek. Ezúttal is veszekedtek. Natael tartotta kezében a gyeplőt, ám nem vezetett olyan jól, mint a férfi, aki általában ezt a munkát végezte. Néha ők is Randre pillantottak, szemük gyorsan a fiú irányába cikázott, mielőtt újból elmélyedtek volna a vitájukban. De hát, mindenki így tett. A hosszú sorban vonuló jindók mellette, a Tudós Asszonyok mögötte, Moiraine, Egwene és Lan. A fiú látta, hogy a shaidók távolabbi, tömöttebb csapatában is időnként felé fordulnak a fejek. Ez ma már nem lepte meg jobban, mint mindig. Hiszen ő volt Az, Aki a Napkeltével Érkezik. Mindenki arra volt kíváncsi, vajon mit fog tenni. Nemsokára meg is tudják.

– Puhány – erősködött Aviendha. – Elayne nem puhány. Te Elayne-é vagy; nem szabadna ezen a tejbőrű némberen legeltetned a szemedet! – A lány hevesen megrázta a fejét, és félig magában mormogva így folytatta: – A szokásaink megdöbbentik. Nem tudja elfogadni őket. De mit érdekel engem ez? Én ebből ki akarok maradni! Ez nem lehet! Ha tehetném, hát a gai'shainommá tennélek, és átadnálak Elayne-nek!

– Na és miért kellene Isendrének elfogadnia az aiel szokásokat?

A lány elkerekedett szemében olyan meglepetés tükröződött, hogy Rand majdnem elnevette magát. Aviendha rögtön a szemöldökét ráncolta, mintha Rand valami dühítőt művelt volna. Az aiel nőket sem volt egyszerűbb megérteni, mint a többit.

– Te viszont biztosan nem vagy puhány, Aviendha – ezt dicséretnek kellett volna tekintenie; ez a nő néha olyan kemény tudott lenni, mint a fenőkő. – Magyarázd el nekem újra, ki az a házúrnő! Ha egyszer Rhuarc a taardadok törzsfője és a Hideg Szikla erőd klánfője, akkor hogyan lehet, hogy a birtok a feleségéé, és nem az övé?

A lány most egy kicsivel tovább nyugtatta rajta dühös pillantását, szája úgy mozgott, mintha valamit mormogna az orra alatt, és csak ezután válaszolt.

– Mert ő a házúrnő, te kőagyú vízföldi! Egy férfi nem birtokolhat házat, csakúgy, ahogyan földet sem! Néha olyan barbárok tudtok lenni, ti, vízföldiek!

– De ha Lian azért a Hideg Szikla házúrnője, mert Rhuarc felesége...

– Az más! Hát nem érted? Hisz még egy gyerek is képes megérteni!

A lány mély lélegzetet vett, és megigazította arca körül a kendőt. Csinos nő volt, ha Rand eltekintett attól, hogy állandóan úgy nézett rá, mintha a fiú valami bűnt követett volna el ellene. Hogy mi lehetett az, arról Randnek fogalma sem volt. Az ősz hajú, ráncos arcú Bair, aki sohasem volt hajlandó beszélni Rhuideanról, végül kelletlenül elmondta, hogy Aviendha nem az üvegoszlopoknál járt: oda nem mehet egészen addig, míg alkalmas nem lesz rá, hogy Tudós Asszony váljék belőle. Akkor meg miért utálja annyira? Ez rejtélynek tűnt, amelyre Rand szerette volna tudni a választ.

– Akkor hát közelítsük meg más irányból a dolgot – mordult rá a lány. – Amikor egy nő férjhez megy, és még nincsen saját háza, a családja épít neki egyet. Az esküvő napján a férje a vállán viszi el a családjától – miközben a fivérei megpróbálják visszatartani húgukat –, a ház küszöbénél azonban le kell tennie, hogy engedélyt kérjen a belépésre. Hiszen a ház a nőé. Akár azt is megteheti...

Rand ezeket az előadásokat szerette a legjobban a trallok támadás éjszakája óta. Nem mintha a lány szívesen beszélt volna az elején, azonkívül, hogy állandóan azt hangoztatta, rosszul bánt Elayne-nel, később pedig zavarba ejtő előadást tartott, amellyel arról akarta meggyőzni a fiút, hogy Elayne a tökéletes nő a számára. Egyszer azonban Rand megemlítette Egwene-nek, hogy ha Aviendha nem is beszél vele, akkor inkább jobb lenne, ha nem bámulná őt. Egy órán belül Aviendháért eljött egy fehér ruhás gai'shain.

Nem lehetett tudni, mit mondtak neki a Tudós Asszonyok, ám a lány dühtől remegve jött vissza, és azt követelte – követelte! –, hogy Rand hagyja magát megtanítani az aiel szokásokra. Kétségtelenül arra számítottak, hogy a fiú a kérdései révén majd felfed valamit a terveiből. Mégis, a teari intrikák mérgezett légköre után, a Tudós Asszonyok nyílt kémkedése üdítőnek tűnt. Így is bölcs dolognak látszott, hogy amit csak lehet, megtanuljon, és Aviendha társasága tulajdonképpen élvezetes volt, főleg, amikor a lány rövid időre elfeledkezett arról a dologról, ami miatt gyűlölte Randet. Valahányszor azonban Aviendha a tudatára ébredt annak, hogy emberek és nem fogvatartó meg fogoly módjára beszélgetnek egymással, a lány mindig kifakadt, mintha Rand valami csapdába csalta volna.

És ezek a beszélgetések még kellemesnek is számítottak, ha az utazás többi részével hasonlította össze őket. Rand már arra is rákapott, hogy mulatságosnak találja a lány dühkitöréseit, bár ezt kellő óvatossággal nem mutatta ki előtte. Ha a lány egy olyan férfit látott benne, akit gyűlölt, akkor ez a személy nem Az volt, Aki a Napkeltével Érkezik, és nem is az Újjászületett Sárkány. Egyszerűen Rand al'Thor. Róla legalább pontosan tudta, hogy mihez kezdjen vele. Nem úgy, mint Elayne-ről, aki olyan levelet írt neki, amitől még a füle is tűzvörös lett, de még aznap küldött egy másikat is, amit elolvasva, Randnek hirtelen tükörbe kellett néznie, nem nőttek-e hirtelen szarvai és agyarai, mint egy tralloknak.

Eddigi életében nagyjából Min volt az egyetlen olyan nő, aki nem hozta zavarba. Ő azonban a Fehér Toronyban van, vagyis biztonságban, és ez olyan helynek számított, amit Rand el akart kerülni. Néha azt gondolta, élete sokkal egyszerűbb lenne, ha el tudná felejteni a nőket. Csakhogy Aviendha bejutott az álmaiba, mintha ott már nem lakozott volna Min és Elayne. Ezek a nők teljesen összezavarták az érzéseit, pedig éppen most kellett volna megőriznie tiszta fejét. Hidegen és logikusan kellett volna gondolkodnia.

Azon kapta magát, hogy már megint Isendrét bámulja. A lány könnyedén intett felé karcsú kezével, mégpedig Kadere háta mögött, úgy, hogy a férfi észre sem vehette. Rand biztos volt abban, hogy a nő telt ajkai mosolyra húzódtak. Ó, igen. Veszélyes. Hidegnek és keménynek kell maradnom, mint amilyen az acél. Az éles acél.

Tizenegy nap és éjszaka, végül pedig a tizenkettedik, és közben semmi sem változott. Napok és éjszakák, a különös sziklatömbök között a kopott kőtornyok és hegyes kupolák, a tagolt, napégette tájból kiemelkedő, szétszórtnak tűnő hegyek között. A perzselő napfény és a forró szelek nappal, utánuk pedig a jeges éjszakák. Ami itt nőtt, annak vagy tövisei voltak, vagy pedig égette a hozzáérő kezet. Némelyikről azt állította Aviendha, hogy mérgesek. A mérgező növények felsorolása jóval hosszabbnak tűnt, mint az ehetőké. Ami kevés vizet találtak, az mind rejtett forrásokban vagy víznyerő lyukakban rejtőzött. A lány azonban olyan növényeket is megmutatott neki, amelyek jelezték, hogy egy ott fúrt lyuk egészen lassan megtelne talajvízzel, éppen annyival, amitől egy vagy két ember nem halna szomjan. Más növények rostjából pedig keserű, nedves krémet lehetett csinálni. Egyik éjjel az oroszlánok megölték a shaidók két málhás lovát. Hangosan üvöltöttek a sötétben, amikor elzavarták őket a zsákmányuktól, majd eltűntek a sziklák között. Az egyik kocsis megzavarta egy parányi, barna kígyó nyugalmát, amikor a negyedik este tábort vertek. Aviendha „két lépés kígyónak” nevezte, és ez a név igaznak bizonyult. A fickó felüvöltött, és a szekérhez akart rohanni, pedig már látta, hogy Moiraine elindult felé, de két lépés után elzuhant, és meghalt, mielőtt az aes sedai leszállhatott volna fehér kancájáról. Aviendha felsorolta a mérges kígyókat, a mérges pókokat és a mérges gyíkokat. Mérges gyíkok! A lány egyszer keresett egyet neki. A két lépés hosszú, vastag gyík bronzszínű pikkelyein sárga, függőleges csíkok húzódtak. A lány puha csizmába bújtatott lábával magától értetődő módon rálépett, így bénítva meg az állatot, aztán kését beledöfte a gyík széles fejébe. Így tartotta a magasba a hüllőt, hogy Rand láthassa a világos, olajszerű folyadékot, ami a gyík pofájában lévő, éles fogak közül folyt. A lány elmesélte, hogy a gara könnyedén átharapja a csizmát. Még egy bikával is végez. Más fajták persze rosszabbak voltak. A gara lassú és nem igazán veszélyes, kivéve, ha valaki annyira ostoba, hogy rálépjen egyre. Amikor késével elhajította a hatalmas gyíkot, annak sárga és bronz színe azonnal beleolvadt a száraz agyagtalaj színébe. Ó, igen. Csak ne legyen olyan ostoba az ember, hogy rálép.

Moiraine idejét megosztotta a Tudós Asszonyok és Rand között. Általában, az aes sedai-okra annyira jellemző módon, arra próbálta meg rávenni a fiút, hogy eláruljon valamit terveiből.

– A Kerék sző, a Minta jő – mondta ma reggel is megint. Hangja hűvös volt és nyugodt, kortalan arca komoly, ám sötét szemének pillantása valósággal lángolt, amikor Aviendha feje fölött Randre nézett. – Csupán egy bolond gabalyodna bele annyira a Mintába, hogy megfulladjon – folytatta. – Ügyelj rá, hogy ne fonj hálót a torkod köré! – Egy világos köpenyt szerzett, majdnem olyan fehéret, mint a gai'shainoké. A köpeny szinte világított a napfényben, és a bő csuklya alatt még egy átizzadt, fehér sálat is tekert a homloka köré.

– Nem szövök hurkot a nyakam köré. – Rand felnevetett, mire Moiraine olyan gyorsan arrébb rántotta Aldiebet, hogy a kanca majdnem fellökte Aviendhát. Az aes sedai visszavágtatott a Tudós Asszonyokhoz. Köpenye a háta mögött lobogott.

– Ostoba dolog feldühíteni egy aes sedai-t – mondta Aviendha, miközben a vállát dörzsölgette, ott, ahol Aldieb meglökte. – Nem hittem volna, hogy te is csak egy buta férfi vagy.

– Várjuk meg, míg kiderül, hogy ostoba vagyok-e, vagy sem! – felelte erre Rand, de már nem volt kedve nevetni. Ostoba? Ismerte a kockázatokat, amelyeket számításba kell vennie. Majd meglátjuk.

Egwene csak ritkán jött el a Tudós Asszonyoktól. Gyalog menetelt mellettük, vagy szürke kancáján lovagolt, de ilyenkor egyikük gyakran felkapaszkodott a háta mögé, és egy darabig vele lovagolt. Rand végül arra a következtetésre jutott, hogy a lány a Tudós Asszonyok előtt már megint teljes jogú aes sedai-nak adta ki magát. Amys, Bair, Seana és Melaine ezt ugyanolyan lelkesen elfogadták, mint korábban a teariek, bár ettől még nem viselkedtek egyforma módon. Időnként valamelyikük olyan hangosan veszekedett Egwene-nel, hogy azt Rand még százlépésnyi távolságból is majdnem megértette. Ugyanúgy viselkedtek Egwene-nel, mint Aviendhával, bár ez utóbbit sokkal jobban megugráltatták. Az is igaz, hogy időnként még Moiraine-nel is harsányan vitatkoztak. Különösen a világos hajú Melaine.

A tizedik reggelen Egwene végre már nem két fonatban hordta haját. Ez elég érdekes dolognak tűnt. A Tudós Asszonyok vele együtt egy kissé eltávolodtak a többiektől, és nagyon sokáig beszéltek hozzá, miközben a gai'shainok lebontották a sátraikat, és Rand megnyergelte Jeade'ent. Ha nem ismerte volna jobban a lányt, Rand azt hihette volna, hogy – testtartását és csüngő fejét figyelembe véve –, Egwene megpróbál alázatosnak látszani. De hát ezt eddig csak Nynaeve előtt tette! Meg talán Moiraine előtt. A lány hirtelen összecsapta a kezét, kacagni kezdett, és egymás után átölelte a Tudós Asszonyokat. Végezetül sietve kibontotta hajfonatait.

Amikor megkérdezte Aviendhát, hogy mi történt – a lány kint, a sátra előtt ült, amikor felébredt –, az morogva így válaszolt:

– Elismerték, hogy felnőtt... – Hirtelen elhallgatott, és gyanakvó pillantást vetett Randre, majd összefonta a karját, és hűvös hangon folytatta: – Ez a Tudós Asszonyok dolga, Rand al'Thor. Kérdezd meg őket, ha így akarod, de állj készen arra a válaszra, hogy ehhez semmi közöd!

Hogyhogy felnőtt, Egwene? Megnőtt volna a haja? Nem volt ennek értelme. Aviendha egy szót sem szólt többet az ügyről. Ehelyett inkább lekapart egy kevés szürke mohát az egyik kőről, és mesélni kezdte, hogyan lehet ezzel begyógyítani egy sebet. Rand ízléséhez képest az ifjú nő túl gyorsan tanult a Tudós Asszonyoktól. A Tudós Asszonyok maguk nem nagyon törődtek Randdel. Persze, erre nem is igen volt szükségük, hiszen Aviendha a megbízásukból egész idő alatt szemmel tartotta.

A többi aiel, vagy legalábbis a jindók, napról napra kevésbé tűntek beképzeltnek. Lehet, hogy kezdtek hozzászokni ahhoz, mit is jelent a számukra Az, Aki a Napkeltével Érkezik. Összefüggőbben azonban csak Aviendha beszélgetett vele. Esténként Lan jött oda hozzá, hogy a vívást gyakorolják, miközben Rhuarc arra oktatta, miként kezelje a lándzsákat, és megtanította az aielek különleges, puszta kezes harcművészetére. Az őrző is értett ehhez, ezért velük gyakorolt. A legtöbben azonban kerülték Randet, különösen a kocsisok, akik megtudták, hogy ő az Újjászületett Sárkány, tehát egy férfi, aki képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat. Ha azon kapta valamelyik durva képű férfit, hogy az őt bámulja, akkor annak arcvonásai alapján arra is gondolhatott volna az illető, hogy éppen a Sötét Úrra mered ilyen borzadállyal. Kivételt csak Kadere jelentett, meg a mutatványos. Amióta csak útra keltek, a kereskedő szinte minden reggel odaügetett hozzá az egyik öszvér hátán, amelyik korábban a trallokok által felgyújtott kocsit húzta. A feje köré tekert, és hátul lecsüngő, hosszú, fehér kendő miatt képe még sötétebbnek tűnt. Randdel szemben kifejezetten zavartnak látszott, ám hideg, rezzenéstelen tekintetű szeme görbe orrát egy sas csőréhez tette hasonlóvá.

– Sárkány Nagyuram – szólította meg a trallok támadást követő reggelen, majd gyorsan letörölte magáról a mindig nála lévő zsebkendővel az izzadságot. Izgatottan csúszkált a kopott, öreg nyeregben, amit valahonnan szerzett az öszvér hátára. – Szabad kegyedet így hívnom?

A három kocsi elszenesedett maradványa déli irányban maradt el a hátuk mögött, s velük együtt Kadere két emberének, s jó pár aielnek a sírja is. A trallokokat kicipelték a táborokból, hogy a dögevők, ezek a hosszú fülű, üvöltő bestiák majd eltakarítsák őket. Rand nem tudta eldönteni, hogy ezek nagy rókák vagy kis termetű kutyák inkább: mindkét fajtára hasonlítottak. Fejük fölött piros szárnyszegélyű keselyűk köröztek. Némelyikük még nem mert leszállni, miközben mások a verdeső szárnyak összevisszaságában már földet értek zsákmányuk mellett.

– Hívjon úgy, ahogy akar! – válaszolta Rand.

– Sárkány Nagyuram, elgondolkoztam azon, amit tegnap mondott. – Kadere körülnézett, mintha attól félhetett volna, hogy kihallgatják őket, pedig Aviendha visszament a Tudós Asszonyokhoz, és legközelebb már csak a saját emberei lehettek volna, mivel a szekerek alig ötvenlépésnyire haladtak tőlük. Ennek ellenére suttogva folytatta, miközben idegesen törölgette a homlokát. A szeme azonban eközben sem változott semmit sem. – Arról lenne szó, amit a tudás értékéről mondott, és hogy éppen ez egyengeti a dicsőség felé vezető utat. Ez így igaz.

Rand ránézett, anélkül, hogy a szempillája is rezdült volna. A fiú arca kifejezéstelen maradt.

– Ezt maga mondta, és nem én – jelentette ki.

– Na igen, lehet, hogy így történt. De attól még igaz, Sárkány Nagyuram – Rand bólintott, mire a kereskedő folytatta, még mindig suttogva, s szemével környezetüket pásztázva. – A tudás azonban veszélyes is lehet. Ha az ember többet ad annál, mint amennyit kap. Ha valaki tudást és ismereteket árul, akkor nem elég, hogy jó árat kér a portékájáért, hanem biztosítékokra is szüksége van. Biztosítékokra a... következmények ellen. Nem ért egyet velem?

– Vannak olyan információi, amiket... el akar adni, Kadere?

A testes férfi komor pillantást vetett szekérkaravánjára. Keille kiugrott a kocsijából, és valószínűleg egy darabig a jármű mellett akart gyalogolni, bár a hőség folyamatosan nőtt. Hájas testét fehér ruhába burkolta, és az erős, fekete hajába tűzött elefántcsont fésű egy fehér csipkekendőt tartott. Állandóan az egymás mellett lovagló két férfit figyelte. Ebből a távolságból nem lehetett látni arckifejezését. Különösnek tűnt, hogy valaki ilyen testsúllyal ilyen könnyedén képes mozogni. Isendre az első kocsi belsejéből kimászva felkapaszkodott a bakra, és teljesen nyíltan őket bámulta. Megkapaszkodott, hogy a fehérre festett kocsi sarka mögül akkor is szemmel tarthassa őket, ha a jármű nagyokat döccen.

– Sírba visz ez az asszony! – morogta Kadere. – Talán később még folytathatnánk a párbeszédet, Sárkány Nagyuram, ha kegyednek is megfelel. – Csizmája sarkát az öszvér véknyába nyomta, hogy az odakocogjon az első kocsihoz, ahová megérkezve meglepő könnyedséggel felugrott a bakra. Az öszvér zabláját a nagy lakókocsi végébe erősített vasgyűrűhöz kötötte. Ezután Isendrével eltűnt a jármű belsejében, és addig elő sem jött, míg este meg nem álltak, hogy felépítsék éjszakai táborukat.

Másnap újra jött, és a rákövetkező napokon is, amikor úgy látta, hogy Rand egyedül van, és állandóan azokra a titkokra utalt, melyeket hajlandó lenne áruba bocsátani, ha valaki megfizet érte, és megadja a kért biztosítékokat is. Egyszer annyira elragadtatta magát, hogy azt mondta, mindent, még a gyilkosságot, az árulást, vagyis egyszerűen mindent meg lehet bocsátani, ha az ember ezért tudást kap cserébe, és látszólag hihetetlenül idegessé vált, amikor Rand nem értett vele egyet. Bármit is próbált eladni, nyilvánvaló volt, hogy Randtől bűnbocsánatot akart nyerni az összes bűnre, amit valaha is elkövetett.

– Nem vagyok abban biztos, hogy egyáltalán akarok venni értesüléseket – felelte neki Rand, nem is egyszer. – Mindig fontos az ár kérdése, igaz? Lehetnek árak, amelyeket egyszerűen nem vagyok hajlandó megfizetni.

Azon a bizonyos első estén, miután meggyújtották a tüzeket, és az étel szaga terjedni kezdett az alacsony sátrak között, Natael félrehívta Randet. A mutatványos ugyanolyan idegesnek tűnt, mint Kadere.

– Meglehetősen sokat gondolkoztam önről – mondta, és fejét enyhén ferdén tartva mérlegelő pillantást vetett a fiúra. – Egy lenyűgöző eposznak kell születnie ahhoz, hogy szavakba öntsük az ön történetét. Az Újjászületett Sárkány. Az, Aki a Napkeltével Érkezik. Korszakunk és más korok számtalan próféciájának számtalan alakja – összehúzta maga körül a köpenyét. A tarka foltok szárnyalni látszottak a könnyű, esti szélben. A pusztában nem tartott sokáig az alkonyat. Az éjszaka és a hideg hamar megérkezett. – Mi a véleménye az önre váró sorsról? Tudnom kell, ha én akarom megkomponálni ezt a hőskölteményt.

– Hogy mi a véleményem erről? – Rand körülnézett a táborban. A jindók sietve mozogtak a sátrak között. Hányan fognak közülük meghalni, míg be nem teljesedik a sorsa? – Fáradt vagyok. Egyszerűen fáraszt ez az egész.

– Hát nem éppen egy hősies érzés – morogta Natael. – De hát számítani lehetett rá, figyelembe véve kegyed sorsát. A világ az ön vállára nehezedik, a legtöbben végeznének önnel, ha arra csak kis lehetőségük is nyílna, a többiek pedig ostoba módon úgy vélik, fel tudják használni arra, hogy dicsőséget és rangot szerezzenek maguknak.

– És melyik csoportba tartozik maga, Natael?

– Én? Én csak egy egyszerű mutatványos vagyok – a férfi úgy emelte fel tarka köpenyének szegletét, mintha az mindent bizonyítana. – Én aztán a világ minden kincséért sem foglalnám el az ön helyét, figyelembe véve az önre váró sorsot. Halál, őrület, vagy mindkettő. „Vére hull Shayol Ghul sziklájára...” Ezt írták a Karaethon-ciklusban, a Sárkány Próféciáiban, nem? Azt, hogy meg kell halnia, mert csak így mentheti meg azokat a bolondokat, akik az ön halálakor megkönnyebbülten fellélegeznek. Nem, az óriási hatalom meg az egyéb kellemességek ellenére, nem szívesen lennék az ön bőrében.

– Rand – szólalt meg a mélyülő homályból kilépő Egwene. Világos köpenyét szorosan maga köré húzta, és csuklyáját is a feje köré vonta. – Azért jöttünk, hogy lássuk, hogy vagy a Gyógyításod óta, s mennyire viselt meg az egész napos hőség. – Moiraine is vele jött, arcát teljesen eltakarta fehér köpenyének csuklyája, meg Bair és Amys, Melaine és Seana, sötét kendőt tekerve fejük köré, s valamennyien őt nézték, nyugodtan és hidegen, mint az éjszaka. Még Egwene is. Még nem látszott rajta az aes sedai-ok kortalansága, de a pillantásukat már eltanulta.

Rand először észre sem vette Aviendhát, aki egy kicsit lemaradt a többiek mögött. Aztán, amikor meglátta a lányt, egy pillanatig úgy hitte, annak arcvonásain részvét tükröződik, ám ez eltűnt, amikor Aviendha észrevette pillantását. Csak képzelte. Tényleg elfáradt.

– Majd máskor – szólalt meg Natael, aki bizonyára Randhez intézte szavait, de a maga módján oldalról a nőkre sandított. – Majd egyszer, máskor, tovább beszélgetünk – leheletnyit meghajolva, távozott.

– Mardos a jövő gondolata, Rand? – kérdezte Moiraine halkan, amikor a mutatványos távozott. – A Próféciákat virágnyelven, titkos üzenetekkel írták. Nem mindig azt jelentik, ami az első pillantásra nyilvánvalónak tűnhet.

– A Kerék sző, a Minta jő – felelte a fiú. – Megteszem, amit meg kell tennem. Gondoljon erre, Moiraine! Megteszem, amit tennem kell! – A nő elégedetlennek tűnt, ám az aes sedai-oknál semmiben sem lehetett biztos az ember. Biztos, hogy nem lenne elégedett, ha mindent tudna.

Natael másnap este ismét jött, meg a következőn és utána is, és mindig csak az eposzról beszélt, amit majd meg fog írni, s eközben mind nyilvánvalóbbá vált, hogy valami nincs rendben vele. Állandóan azt akarta tudni, hogyan birkózik meg Rand az őrület és a halál gondolatával. Úgy tűnt, tulajdonképpen tragédiát akar írni. Randnek azonban semmi kedve nem volt ahhoz, hogy félelmeit mással vitassa meg. Amit a szívében és a fejében hordott, ahhoz senkinek semmi köze nem volt. Végül a mutatványos bizonyára elunhatta, hogy csak azt hallja, „Megteszem, amit tennem kell”, mert nem jött többé. Úgy tűnt, nem is akarja annyira megírni hőskölteményét, ha az nem a fájdalomról és a kínlódásról szól. A fickó csalódottnak tűnt, amikor az utolsó alkalommal vadul csattogó köpennyel, peckesen ellépdelt.

Elég furcsa egy alak volt, de ha Thom Merrilint veszi az ember alapul, akkor ez valószínűleg minden mutatványosra igaz volt. Nataelen a mutatványosi mesterség más vonásait is fel lehetett fedezni. Például eléggé beképzelt volt. Randet nem érdekelte, hogy ez a fickó őt nevén nevezi, vagy a rangját emlegeti, de Rhuarckal, sőt, még Moiraine-nel is úgy beszélt, mintha egyenrangúak lennének. Ez cseppet sem hasonlított arra, ahogy Thom viselkedett. Egy idő múlva már nem szórakoztatta a jindókat, hanem estéinek nagy részét a shaidókkal töltötte. Egyszerűen több itt a shaido – magyarázta Rhuarcnak nyugodtan, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. – Nagyobb a közönség. Ez persze nem tetszett a jindóknak, de még Rhuarc sem tudott ellene fellépni. A Háromszoros Földön egy mutatványos szinte mindent megengedhetett magának, és a gyilkosság kivételével szinte mindent meg is úszhatott.

Aviendha éjszakáit a Tudós Asszonyoknál töltötte, és néha napközben is, egy-egy órán keresztül velük gyalogolt. Ilyenkor mindenki vele foglalkozott. Még Moiraine és Egwene is csatlakozott hozzájuk. Rand először azt hitte, hogy azt beszélik meg, miként tudnák legjobban irányítani őt, vagy hogy a lány hogyan szedje ki belőle, amit a nők tudni akarnak. Aztán egy délután, amikor a nap olvadt fémlabdaként lebegett a fejük fölött, hirtelen egy ló nagyságú tűzlabda bukkant elő a semmiből, ez előtt a csoport előtt, és imbolyogva elindult a levegőben. Jókora barázdát égetett a száraz talajba, míg végül összezsugorodott, és eltűnt.

A kocsisok közül néhányan megállították megijedt, nyerítő állataikat, és felálltak, hogy bámulhassanak. Egymásnak magyarázták az eseményt. Hangjukban a félelem és a zavar keveredett, néhányan pedig tehetetlenül káromkodtak. A jindók menetoszlopán moraj futott végig, és ugyanaz történt a shaidókkal is, ám a két oszlop megállás nélkül haladt tovább. Valódi izgalom tulajdonképpen csak a Tudós Asszonyokon látszott. Mind a négyen Aviendha körül tolongtak, s karjukkal vadul hadonászva, hevesen magyaráztak neki valamit. A lovukat kantárszáron vezető Moiraine és Egwene is megpróbált közbeszólni. Anélkül, hogy egy szót is értett volna, Rand kitalálta, hogy Amys, mutatóujját a magasba tartva, félreérthetetlenül azt magyarázta nekik, hogy ne szóljanak a dologba.

Rand felállt a kengyelben, és megvizsgálta a fél mérföldön át nyílegyenesen húzódó, szurokfekete barázdát. Ezután visszaült a nyeregbe. Szóval akkor, az Egyetlen Hatalom használatára tanítják Aviendhát.

Világos. Tehát ezt akarták. Kezével letörölte az izzadságot a homlokáról, ám ezt a nedvességet nem a hőség okozta. Amikor hirtelen felbukkant a tűzlabda, önkéntelenül is kinyúlt az Igazi Forrás felé. Olyan volt, mintha szakadt szitával próbált volna vizet merni. A saidin helyett akár a levegőt is markolászhatta volna. Egy napon ez akkor is megtörténhet vele, ha sürgős szüksége lesz az Egyetlen Hatalomra. Neki is tovább kellett tanulnia, de nem volt tanára. Nem csak azért kellett még tanulnia, mert az Egyetlen Hatalom használata esetleg megölheti, mielőtt egyáltalán lehetősége nyílna rá, hogy megőrüljön. Azért kellett tanulnia, mert még használnia kellett a Hatalmat. Tanulnia kellett, hogy használhassa, és használnia kellett, hogy tanuljon. Ezen akkorát kacagott, hogy a közelben álló jindók ideges pillantásokat vetettek rá.

Ez alatt a tizenegy nappal és éjszaka alatt nagyon örült volna Mat társaságának, de barátja legfeljebb egy vagy két percre jött oda hozzá. Mélyen szemébe húzta lapos kalapjának peremét, hogy szemére árnyék boruljon. Fekete nyelű lándzsáját keresztbe fektette Pipi nyeregkápáján, így aztán jól lehetett látni a hollókkal díszített, az Egyetlen Hatalom segítségével kovácsolt, ívelt kardpengét, ami a fegyver hegye volt.

– Ha az arcod még egy kicsit barnább lesz a napsugaraktól, akkor a végén még igazi aiel lesz belőled! – mondta egyszer nevetve, máskor meg így ugratta: – Életed végéig itt akarsz kóvályogni? Hiszen még egy egész világ vár ránk a Sárkányfal túlsó oldalán! Bor? Nők? Emlékszel még az ilyesmire?

Azonban Mat végig nagyon idegesnek tűnt, és a Tudós Asszonyoknál is jobban vonakodott Rhuideanról beszélni, vagy arról, hogy mi történt ott vele. Már a ködbe burkolózó város puszta megemlítésekor is görcsösen markolta a lándzsa fekete nyelét, és azt állította, hogy semmire sem emlékszik, ami akkor történt, amikor keresztülsétált a ter'angrealon. Utána rögtön ellentmondásba keveredett, mert így szólt Randhez.

– Kerüld azt a dolgot Rand, ahogy csak tudod! Nem olyan, mint a másik, a Kőben. Ezek csalók! A Fény égesse meg, bárcsak sosem láttam volna!

Az egyetlen alkalommal, amikor Rand az Ősi Nyelvre terelte a szót, Mat valósággal felhördült:

– A fenébe is! Semmit sem tudok az átkozott Ősi Nyelvről! – És ezzel egyszerűen visszavágtatott a kereskedők szekereihez.

Mat ott töltötte idejének nagy részét. A kocsisokkal kockázott, míg azok rá nem jöttek, hogy sokkal többször nyer, mint veszít, függetlenül attól, kinek a kockáját használják. Minden alkalommal hosszú beszélgetésbe mélyedt Kadere-rel vagy Nataellel, és állandóan csapta a szelet Isendrének. Egyértelmű volt, mit forgat a fejében, amióta csak először rávigyorgott, és megigazította a kalapját. Ez a trallok támadást követő nap reggelén történt. Mat szinte minden este beszélgetett vele, ha erre lehetősége volt, és úgy összeszurkálta ujjait, amikor fehér virágokat szedett neki egy tövises bozótról, hogy két napon át alig tudta tartani a kantárt. Ennek ellenére nem engedte meg, hogy Moiraine meggyógyítsa. Nem mondhatni, hogy Isendre bátorította volna, de nyugodt, kihívó mosolya nem volt igazából alkalmas arra, hogy távol tartsa magától a fiút. Kadere csak figyelt, és egy szót sem szólt, bár tekintete néha úgy követte Matet, mint egy keselyűé. Mások viszont nem takarékoskodtak a megjegyzésekkel.

Egy késő délután, miután kifogták az öszvéreket, és Rand levette Jeade'en nyergét, Mat Isendrével az egyik ekhós kocsi vékony árnyékában állt. Nagyon közel álltak egymáshoz. Rand a fejét csóválva figyelte őket, miközben almásderesét tisztogatta. A nap csak kevéssel izzott a látóhatár fölött, és a magas sziklaoszlopok árnyéka a táborra borult.

Isendre úgy igazgatta áttetsző kendőjét, mintha unatkozva éppen azon törné a fejét, hogy leveszi magáról, miközben csücsörítve nevetett telt ajkaival. Mat ettől felbátorodva, vigyorogva még közelebb lépett. A nő leengedte a kezét, és megfontoltan a fejét csóválta, de kihívó mosolya megmaradt. Egyikük sem hallotta, amint Keille odaért, halkan, tetemes súlya ellenére.

– Ez az, amire vágysz, jó uram? Ő? – Behízelgő hangját hallva a két fiatal szétrebbent, és Keille gyöngyöző kacagása éles ellentétben állt arckifejezésével. – Van egy különleges ajánlatom a számodra, Matrim Cauthon. Egy Tar Valon-i márka, és tiéd a nő! Egy ilyen kis ringyó nem érhet többet két márkánál, úgyhogy ez egy egészen kedvező ajánlat.

Mat elfintorodott, és látszott rajta, hogy szívesebben lenne bárhol másutt, de nem itt. Isendre ezzel szemben lassan Keille felé fordult, mint egy hegyi oroszlán, aki egy medvével készül megküzdeni.

– Túl messzire mentél, vénasszony! – jelentette ki elszánt hangon. – Elegem van a csípős nyelvedből! Jobb lesz, ha vigyázol! Talán szívesebben maradnál itt, a pusztában?

Keille hangosan felnevetett, ám szemében, mely csak úgy villámlott hájas képében, a jókedvnek nyoma sem látszott.

– Te talán szívesen itt maradnál?

Isendre határozottan bólintott, és így szólt.

– Egy Tar Valon-i márka. – Hangja keményen csendült, mint a vas. – Majd én gondoskodom arról, hogy megkapd a Tar Valon-i márkádat, amikor itt hagyunk. Bárcsak láthatnálak, amikor megpróbálod meginni! – Ezzel hátat fordított a másik nőnek, és elindult a legelső kocsi felé. Járásából ezúttal hiányzott a csábító ringás. Eltűnt a kocsi belsejében.

Keille kiismerhetetlen arckifejezéssel nézett utána, míg be nem záródott a fehér ajtó, aztán hirtelen Matre förmedt, aki éppen megpróbált diszkréten eltűnni a sötétben.

– Csupán kevés férfi utasította vissza az ajánlatomat, olyan meg még kevesebb akadt, aki kétszer nemet mondott volna. Vigyázz magadra, nehogy megnehezteljek rád! – Nevetve kinyújtotta a kezét, és vastag ujjaival belecsípett a fiú arcába, elég keményen ahhoz, hogy Mat összerezzenjen, majd a nő Rand irányába biccentett. – Mondd el neki, az én Sárkány Uramnak! Azt hiszem, ő tud valamit annak a veszélyéről, ha valaki nem törődik egy nővel. Az az aiel lány, aki mindig olyan szúrós pillantásokat vet rá. Úgy hallottam, a Sárkány Úr valaki másé már. Lehet, hogy az a másik nő is elhanyagolva érzi magát.

– Ezt én kétlem, jóasszony – válaszolta Mat szárazon. – Aviendha azonnal leszúrna, ha úgy vélné, hogy ilyesmit gondolok róla.

A kövér asszony harsogva kacagott. Mat összerezzent, amikor a nő ismét kinyújtotta a kezét az irányába. Ám az most csak végigsimította az arcát ott, ahol az előbb megcsípte.

– Látod, jó uram? Utasítsd el egy asszony ajánlatát, és lehet, hogy nem lesz semmilyen következménye! Másrészt – mutatóujját végighúzta a torkán – lehet, hogy a kés után nyúl. Ezt a leckét minden férfinak érdemes megfontolni. Még a Sárkány Nagyúrnak is, nem igaz? – Horkanva felkacagott, és elsietett, hogy leteremtse az öszvérekkel bajlódó férfiakat.

Mat az arcát dörzsölte, és felmordult:

– Bolond itt mindenki – ezzel ő is elment. Ennek ellenére tovább udvarolt Isendrének.

És így ment ez tovább tizenegy napig, és a tizenkettedik délelőtt is, miközben keresztülszeltek egy terméketlen, kiégett országot. Kétszer láttak más erődítményeket, olyan egyszerű kőépületeket, mint az Imre erőd volt, melyeket a jobb védhetőség érdekében a meredek sziklafalhoz, vagy egy jókora sziklatömb oldalához építettek. Az egyik előtt háromszáz vagy még több birka is legelhetett, meg emberek is ácsorogtak ott, akiket ugyanúgy meglepte, amikor Randről értesülhettek, mint az, hogy trallokok jártak a Háromszoros Földön. A másik üres volt, nem azért, mert megtámadták, hanem mert nem használták. Nagyobb távolságban Rand többször is észrevett kecskéket meg birkákat, és szürke, hosszú szarvú teheneket. Aviendha azt mondta, ezek a nyájak a közeli törzsi erődökhöz tartoznak, de Rand nem látott embereket, épületeket sem, amelyek megérdemelték volna az erőd nevet.

A tizenkettedik napon a jindók és a shaidók vastag menetoszlopa még mindig kísérte a Tudós Asszonyok csoportját, mögöttük döcögött a kereskedők karavánja, Keille Nataellel veszekedett, Isendre pedig Kadere ölében ülve Randet figyelte.

– ...tehát ez a helyzet – mondta éppen Aviendha, és jókorát bólintott. – Most már biztosan érted, ki is a házúrnő.

– Hát, tulajdonképpen nem – ismerte be Rand. Hirtelen rájött, hogy már egy jó ideje csak a lány hangjának a csengésére figyelt, de nem törődött szavainak értelmével. – Abban viszont biztos vagyok, hogy minden jól működik.

A lány rádörrent:

– Ha egyszer majd megházasodsz, és a Sárkányok a karodon majd bizonyítják a származásodat, akkor ennek megfelelően fogsz viselkedni, vagy pedig mindenre rá akarod tenni a mancsodat, még a feleséged ruhájára is, mint a vízföldi vademberek?

– Ez egyáltalán nincs úgy, ahogy gondolod! – tiltakozott Rand. – Ahonnan én jövök, ott minden nő beverné annak a férfinak a fejét, aki így viselkedne vele. Ezenkívül pedig nem gondolod, hogy ezt a kérdést azzal a nővel kellene megbeszélnem, akit talán egyszer el akarok venni feleségül? – Ha valamitől, akkor ettől még jobban duzzogott a lány.

Rand nagy megkönnyebbülésére Rhuarc sietett oda hozzájuk helyéről, a jindók menetoszlopának éléről.

– Megérkeztünk – jelentette be az aiel mosolyogva. – Ez itt a Hideg Szikla erőd.

Negyvenkilencedik fejezet

A Hideg Szikla Erőd

Rand a homlokát ráncolva körülnézett. Egy mérföldnyire előtte meredek, magas kőhalmok törtek a magasba, bár az is lehet, hogy az egész egyetlen hatalmas, erősen barázdált tömböt alkotott. A fiútól jobbra gyér fűvel borított sík foltok terültek el, köztük alacsony, tüskés bozót, tövises fák és levéltelen növények. Ezek mögött alacsony, kiszáradt, fogazott körvonalú dombok, még hátrébb pedig szabálytalan alakú sziklaoszlopok és az éles gerincvonalú hegyek látszottak. Jobbra ugyanez a látvány tárult elé, de ott az agyagos síkság simábbnak, a hegyek pedig közelebbinek tűntek. Mindent összevetve ez a vidék pont ugyanolyan volt, mint a puszta összes többi része, melyet azóta látott, hogy eljöttek a Chaendaerról.

– Hol? – kérdezte.

Rhuarc Aviendhára nézett, aki viszont Randre pillantott, mintha a fiúnak teljesen elment volna az esze.

– Gyere, majd a saját szemeddel láthatod a hideg sziklákat.

A törzs vezetője leengedte kendőjét és fedetlen fejjel rohanni kezdett a repedezett sziklafal felé.

A shaidók már megálltak, pakolni kezdtek és felállították sátraikat. Heirn és a jindók Rhuarc nyomába eredtek. A málhás állatok kötőfékét fogva, fedetlen fejjel, ujjongva siettek a szikla felé. A kereskedők karavánját kísérő Lándzsa Hajadonjai rákiabáltak a hajtókra, hogy igyekezzenek és próbáljanak meg felzárkózni a jindók mögé. A Tudós Asszonyok egyike még a szoknyája peremét is felhúzta, hogy Rhuarc nyomába tudjon eredni. Rand úgy vélte, hogy Amys lehetett az, legalábbis a világos hajszínét figyelembe véve, mellesleg Bair nem tudott volna ilyen gyorsan szaladni. A Tudós Asszonyok menetének többi tagja azonban kitartott az eddigi menetütem mellett. Egy pillanatig úgy látszott, hogy Moiraine el akar szakadni tőlük, hogy Randhez csatlakozzon, de aztán elbizonytalanodott és beszélni kezdett egy Tudós Asszonnyal, akinek a hajszínét elfedte fejkendője. A végén az aes sedai visszatáncoltatta lovát Egwene szürke és Lan fekete hátasa mellé. Közvetlenül utánuk a fehér ruhás gai'shainok jöttek, málhás állataikat maguk után vezetve. Ez a csapat is abba az irányba vonult, mint Rhuarc.

Rand lehajolt, és kezét Aviendha felé nyújtotta. Amikor a lány a fejét csóválta, így szólt:

– Ha ilyen nagy a zaj, akkor nem fogom érteni, mit is mondasz ott lent. Lehet, hogy elkövetek valami bosszantó hibát, csak mert nem hallottam meg, miről is beszéltél.

A lány mormogott magában valamit. Gyors pillantást vetett a kereskedők karavánját kísérő Lándzsa Hajadonjai felé, aztán megragadta a fiú karját. Rand egyetlen mozdulattal a magasba emelte, majd ingerült morranásával nem törődve a nyereg mögé ültette Jeade'en hátára. Ha a lány egyedül próbált meg lóra ülni, akkor többnyire majdnem lerángatta Randet is a lóról. Így inkább segített neki. Hagyta, hogy a lány megigazítsa hosszú szoknyáját. Aviendha lábából kivillant egy ujjnyi a magas szárú puha csizma és a szoknya alja között. Amikor elkészült, Rand megsarkantyúzta az almásderest, mire az vadul vágtatni kezdett. Ez volt az első olyan alkalom, amikor nem csak ügetett Aviendhával. A lány átölelte Rand derekát és szorította, nehogy lepottyanjon.

– Megjárod, ha a nővéreim előtt bolondot csinálsz belőlem, vízföldi – morogta hátulról figyelmeztetően.

– Miért tartanának bolondnak? Láttam már Bairt, Amyst és a többieket Moiraine vagy Egwene mögött ülni, ha valamit meg akartak beszélni.

Egy pillanatnyi töprengés után a lány így szólt:

– Te nálam sokkal jobban el tudod fogadni, és el tudod viselni a változásokat, Rand al'Thor.

Rand már megint nem tudta, mire vélje ezeket a szavakat.

Amikor Jeade'en hátán elérte Rhuarcot, Heirnt és Amyst és egy kicsivel leelőzte a még mindig vidáman kiabáló jindókat, legnagyobb meglepetésére azt vette észre, hogy Couladin is ott fut velük. A férfi lángolóan vörös haja így fedetlenül csak úgy szikrázott a napfényben. Aviendha Rand kendőjét is lejjebb húzta.

– Ha megközelítesz egy erődöt, akkor az arcodnak jól láthatónak kell lennie. És nagy zajt is kell csapnod. Persze már rég észrevettek minket, de a szokás így kívánja, hogy ezzel is bizonyítsuk, nem áll szándékunkban váratlan támadással bevenni az erődöt.

Rand bólintott, de néma maradt. Rhuarc sem beszélt, de három élen haladó társa és Aviendha is hallgatott. A jindók amúgy is akkora zajt csaptak, hogy az mérföldekre elhallatszott.

Couladin most Rand felé pillantott. Megvetés látszott tekintetében, meg valami más is. Gyűlöletre és lenézésre talán számított Rand, na de gúnyra? Mit talált Couladin ennyire mulatságosnak?

– Bolond shaido – sziszegte Aviendha hátul. Lehet, hogy a lánynak volt igaza és Couladin csak furcsa lovaglásukon mulatott. Rand azonban ezt mégsem tudta elhinni.

Mat vágtatott melléjük, sárgás porfelhőt húzva maga után. Kalapját mélyen a szemébe húzta, a lándzsát pedig kopjaként megtámasztotta a kengyelvasban.

– Mi a helyzet, Rand? – próbálta meg túlharsogni a zajt. – Ezek a nők minden kérdésemre csak azt válaszolták, hogy „Igyekezzél már!” meg hogy „Siessél már!”, semmi többet!

Rand elmagyarázta neki, mi történik, mire Mat komor pillantást vetette a magasba tornyosuló sziklafalra.

– Azt hiszem, ha kellő mennyiségű élelmet halmoznak fel bent, akkor ezt a helyet éveken át meg lehetne védeni, bár még így sem ér fel Tear Kövével vagy Tora Haraddal.

– Tora mivel? – csodálkozott Rand.

Mat megvonta a vállát és csak ennyit felet.

– Ó, csak valami, amiről egyszer hallottam.

Felállt a kengyelben, hogy a jindók mögött egy pillantást vethessen a kereskedők kocsijaira.

– Ők legalább még velünk vannak. Kíváncsi vagyok, mennyi időre lesz szükség ahhoz, hogy megkössék az üzleteiket és itt hagyjanak minket.

– Csak azután, hogy megjártuk Alcair Dalt. Rhuarc azt mesélte, ha a főnökök találkoznak, akkor mindig kialakul valamilyen vásárféle, még akkor is, ha csak két törzs vezetője jön össze. Mivel most tizenketten tartanak gyűlést, nem hinném, hogy Kadere és Keille kihagyná az alkalmat.

Úgy tűnt, ezek a hírek nem tették túl boldoggá Matet.

Rhuarc egyenesen a szinte függőleges sziklafalban tátongó legszélesebb hasadék felé vezette őket. A rés szinte végig tíz-tizenkét láb széles lehetett, és a sziklafalak árnyékában hosszan kanyarogva haladt a hatalmas sziklatömb belseje felé. Bent sötét volt és hűvös. A magasban csupán az ég keskeny csíkja látszott. Furcsa érzés volt hirtelen ilyen sötét árnyékban mozogni. Az aielek artikulálatlan üvöltése minden addiginál erősebbé vált, a sziklafalak visszhangozták, majd egy csapásra mindenki elhallgatott. A csöndben csak a málhás állatok patájának dobogása és valahol hátulról a szekerek tengelyeinek nyikorgása hallatszott. Ebben a néma csendben mindkettő hihetetlenül hangosnak tűnt.

Megkerültek egy kiugrót és itt a rés váratlanul egy széles és hosszú völgynek adta át a helyét. A következő pillanatban minden oldalról női hangok százai szólaltak meg. Mindkét oldalról sűrű tömeg bukkant fel, hosszú szoknyát, meg fejük köré tekert kendőt viselő asszonyok és szürkésbarna zubbonyt meg nadrágot, a cadin'sort hordó férfiak. A Lándzsa Hajadonjai közül is akadtak köztük. Ők most integettek, lándzsájukkal a pajzsukat csapkodták, meg amit találtak, amivel csak zajt tudtak csapni.

Randnek tágra nyílt a szeme, de nem csak a zaj és az összevisszaság miatt. A völgy falai zöld színben pompáztak. Mindkét oldalon lépcsőzetes, apró teraszok emelkedtek egészen a sziklafal magasságának a feléig. Alaposabban megnézve őket rájött, hogy nem mindegyikük terasz. Apró, terméskőből vagy sárga vályogból emelt, lapos tetejű házak álltak gyakorlatilag egymás tetején. Egész tömbökben törtek a magasba. Közöttük keskeny utak kanyarogtak. A vízszintes területeken parányi kertekben tököt és babot, dinnyét, meg olyan növényeket termesztettek, melyeket nem is ismert. Tyúkok szaladgáltak mindenütt, pirosabbak annál, mint amihez hozzá volt szokva, meg különös, jól megtermett szürkésen csillogó tollazatú, gyöngytyúkféle madarak. A sorok között a felnőttekre emlékeztető öltözékű gyerekek meg gai'shainok sétáltak. Agyagedényekből öntözték a vizet. Bár azt mondták neki, hogy az aieleknek nincsenek városai, ez itt mégis felért egy nagyobb kisvárossal, bár kétségtelenül ez volt a legkülönösebb település, amit valaha is látott. A zaj túl nagy volt ahhoz, hogy akár csak egyetlen dolgot is megkérdezzen Aviendhától a fejében nyüzsgő sok kérdés közül. Mik lehettek azok az almára emlékeztető piros és kerek gyümölcsök, amelyek világos virágú, alacsony bokrokon nőttek? Vagy azok a széles levelű, magas, egyenes karók, amelyeken hosszúkás, sárga, bordázott termések nőttek? Túl sokáig élt tanyán ahhoz, hogy ezek a dolgok ne érdekelnék.

Rhuarc, Heirn, és most már Couladin is lassabban ment, de tempójuk még így is elég fürgének tűnt. Lándzsáikat a hátukon hordott íjtok mellé dugták. Amys előrerohant és úgy kacagott, mint egy kislány, miközben a férfiak megtartották addigi ütemüket. A nők üvöltésétől reszketett a levegő és ez a zaj még az összevert edények dobogását is túlharsogta. Rand a vezetők nyomába szegődött úgy, ahogy azt Aviendha tanácsolta neki. Úgy tűnt, Mat legszívesebben megfordult volna, hogy kivágtasson innen.

A völgy túlsó végében a sziklafal kissé belógott a talaj fölé, így ott egy viszonylag védett terület jött létre. A napfény ide sohasem sütött be, mesélte Aviendha, ezért ezek a sziklák mindig hidegek maradtak. Az erőd ezekről a sziklákról kapta a nevét. Amys ekkorra már egy másik asszony társaságában ez előtt az árnyékos rész előtt állt – egy széles, szürke sziklatömbön –, melynek felszínét lecsiszolták, hogy azon többen férjenek el a magasban.

A másik asszony bő szoknyája ellenére is karcsúnak tűnt, és szőke haja, melyben csak a halántékánál látszottak ősz foltok, egészen a csípőjéig leért a kendője alól. A nő idősebbnek tűnt Amysnál, bár még mindig kifejezetten vonzó külsejű volt. Szeme sarkában néhány hajszálvékony ránc látszott, ami azonban cseppet sem rontott fiatalos megjelenésén. Pontosan ugyanúgy öltözködött, mint Amys. Barna kendőt hordott, valamint arany nyakláncokat és sima, arany meg elefántcsont karkötőket. Minden bizonnyal Lian, a Hideg Szikla erőd házúrnője várt ott rájuk.

A vibráló üvöltés elhalkult, majd elhallgatott, amikor Rhuarc megállt a sziklatömb előtt, egy lépéssel közelebb, mint Heirn és Couladin.

– Engedélyt kérek, hogy beléphessek az erődbe, házúrnő! – szólalt meg tiszta, zengő hangon.

– Megadom az engedélyt, törzsfő – válaszolta a hagyománynak engedelmeskedve a szőke asszony, ugyanolyan hangosan. Aztán mosolyogva, lényegesen szívélyesebb hangon még hozzáfűzte. – Szívem árnyéka, te mindig megkapod ezt az engedélyt.

– Köszönöm neked, szívem házúrnője.

Hát, ez sem tűnt túlzottan hivatalosnak. Heirn lépett előbbre.

– Házúrnő, engedélyt kérek, hogy beléphessek fedeled alá!

– Megadom az engedélyt, Heirn – válaszolta Lian a zömök férfinak. – Tetőm alatt mindig lesz víz és árnyék neked, a jindókat szívesen látjuk a földünkön.

– Köszönöm neked, házúrnő – Heirn vállon veregette Rhuarcot, majd visszasétált az embereihez. Az aielek szertartásai szemmel láthatóan eléggé rövidek voltak, és mindenki igyekezett azonnal a tárgyra térni.

Couladin peckesen odaállt Rhuarc mellé.

– Engedélyt kérek, hogy beléphessek az erődbe, házúrnő!

Lian pislogott egyet, majd homlokát ráncolva nézett rá. Rand mögött zúgás támadt, mintha egyszerre több százan kezdtek volna suttogni. Hirtelen veszély szaga érződött a levegőben. Ezt Mat is megérezte, mert végigsimította lándzsáját, és megfordult a nyeregben, hogy láthassa, mire is készülnek az aielek.

– Mi történt? – suttogott hátra Rand Aviendhának. – Miért nem válaszol neki?

– Úgy kérdezte meg, mintha maga is egy törzs főnöke lenne – válaszolta hitetlenkedő suttogással Aviendha. – Hát ez megbolondult. Ez a férfi talán megőrült. Ha nem engedik be, akkor nehézségek támadhatnak a shaidókkal. Nem éppen vérháború, ahhoz nem elég erős a sértés, hiszen végül is nem egy törzsfőt sértettek meg, de alapos nehézségek támadhatnak. – Vett egy mély lélegzetet, majd jóval csípősebb hangon folytatta. – Te persze megint nem figyeltél rám? Nem figyeltél rám! Az asszony még Rhuarcnak is megtagadhatta volna a belépést, és akkor Rhuarcnak távoznia kellett volna. Ez persze megosztotta volna a törzset, de Liannak joga van hozzá. A házúrnő még azt is elküldheti, Aki a Napkeltével Érkezik, Rand al'Thor. Nálunk a nők nem olyan védtelen és kiszolgáltatott teremtések, akiknek először táncolniuk kell egy férfi előtt ahhoz, hogy enni kapjanak, hacsak nem születtek királynőnek vagy nemeskisasszonynak.

Rand a fejét csóválta. Valahányszor eljutott arra a pontra, hogy a pokolba kívánja magát azért, mert olyan keveset tudott az aielekről, Aviendha még jobban elképesztette azzal, hogy ő milyen keveset tudott a nem aielekről.

– Egy szép napon majd szívesen bemutatlak az emondmezei Nőkör tagjainak, Aviendha. Érdekes lesz majd... meghallgatni, amint előadod nekik, mennyire tehetetlenek. – Érezte, hogy a háta mögött a lány testtartást vált, hogy láthassa Rand arcát. – Lehet, hogy ők majd elmagyaráznak neked egy-két dolgot.

– Megadom az engedélyt – kezdte Lian, és Couladin arcán felragyogott a diadalmas mosoly –, hogy a tetőm alá lépjél. Találunk majd vizet és árnyékot neked.

Több százan kaptak jól hallhatóan levegő után. A vörös hajú férfi úgy remegett, mintha arcul csapták volna. Arca elsötétedett a haragtól.

Szemmel láthatóan nem tudta, mit is tegyen. Először kihívóan előbbre lépett és felbámult Amysra meg Lianra, és úgy szorította ökölbe kezét, mintha csak azt akarná megakadályozni, hogy lándzsái után kapjon, majd megpördült, és a tömeg felé iramodott. Közben gyilkos pillantásokkal ostorozta az összegyűlteket, hogy elejét vegye bármilyen ellenvetésnek. Végül nagyjából ott állt meg, ahonnan elindult, és Randre meredt. Az izzó szén nem lehetett volna forróbb, mint ezek a kék szemek.

– Mintha nem lennének barátai, és teljesen egyedül érkezett volna – suttogta Aviendha. – Lian úgy beszélt hozzá, mintha koldus lenne. Személy szerint ez a legkomolyabb sértés, de nem gázol a shaidók becsületébe. Csak az övébe.

Hirtelen ököllel olyan keményen belevágott Rand oldalába, hogy az felnyögött.

– Mozogj már, vízföldi. Rajtad áll a becsületem. Mindenki tudja, hogy én készítettelek fel. Gyerünk.

Rand átlendítette lábát a ló felett, leszállt Jeade'en hátáról és Rhuarc mellé lépdelt. Nem vagyok aiel, gondolta. Nem értem a szokásaikat, és nem engedhetem meg, hogy túlzottan a szívembe zárjam őket. Nem tehetem.

Az előző két férfitől eltérően, Rand meghajolt Lian előtt. Hiszen erre nevelték.

– Házúrnő, engedélyt kérek, hogy beléphessek fedele alá!

Hallotta, hogy Aviendha a levegő után kapkod. A másik kifejezést kellett volna használnia, azt, amit Rhuarc mondott. A törzsfő szeme összeszűkült, amint felesége arcát figyelte, és Couladin lángoló arcán megvető mosoly ragyogott fel. Az embertömeg halk moraja meglepettnek tűnt.

A házúrnő még annál is keményebb pillantást vetett Randre, mint ahogy az előbb Couladinra nézett, és alaposan végignézett a fiún. Tetőtől talpig, aztán meg vissza. Tekintetét nem kerülte el a vállára vetett kendő, meg a piros kabát, amilyent egy aiel sohasem hordott volna. Aztán kérdően Amysra nézett, és bólintott.

– Micsoda szerénység – szólalt meg megfontoltan Lian. – Jól áll ez minden férfinak. Sajnos manapság már ritka az ilyesmi.

Kissé hátrahúzta barna szoknyáját, és ügyetlenül pukedlizni próbált. Az aiel nők szinte sohasem tesznek ilyesmit, de ezzel valószínűleg az előbbi meghajtást akarta viszonozni.

– Megadom az engedélyt, hogy a Car'a'carn belépjen az erődömbe. A főnökök főnöke mindig talál vizet és árnyékot a Hideg Szikla erődben.

A tömegben álló nők ismét süvíteni kezdtek. Rand nem tudta, hogy ez most neki szól vagy ez is a szertartás része. Couladin még ott állt, és egy gyűlölettől izzó pillantást vetett rá, mielőtt büszkén elvonult volna. Majdnem fellökte Aviendhát, aki ekkor csúszott le az almásderesről. Gyorsan eltűnt a lassan oszladozó tömegben.

Mat éppen leszállni készült, de most megtorpant és a férfi után bámult:

– Vedd komolyan a fickót, Rand – mondta nyugodtan. – Ne engedd a hátad mögé.

– Mindenki ezt mondja – válaszolta Rand. A kereskedők közben háziasan berendezkedtek a völgyben, és Moiraine meg Egwene is feltűnt. Az őket kísérő Tudós Asszonyok felbukkanása újabb kiabálást és fazék-pufogtatást váltott ki, bár ezt össze sem lehetett hasonlítani az előző hangzavarral. – Nem őmiatta fáj az én fejem.

Engem bizony nem az aielek fenyegetnek. Az egyik oldalon Lanfear, Moiraine meg a másikon. Hogy lehetne ennél nagyobb a veszély? Ettől majdnem elnevette magát.

Amys és Lian időközben már lemásztak, és Rand legnagyobb megrökönyödésére Rhuarc mindkettőjüket átkarolta. A két nő volt olyan magas, mint bármelyik aiel asszony, mégsem értek a férfi válláig.

– Már megismerkedtél a feleségemmel, Amysszal – fordult Randhez. – Most szeretnélek bemutatni a feleségemnek, Liannak.

Rand rájött, hogy leesett állal bámul, ezért gyorsan becsukta a száját. Amikor Aviendha elmagyarázta neki, hogy a Hideg Szikla erőd házúrnőjét Liannak hívják, és az illető Rhuarc felesége, azt hitte, hogy Chaendaerban mindent félreértett, ezeket a „szívem árnyéka” köszöntéseket, melyekkel Rhuarcot köszöntötte Amys. Ott túl sok más dologgal kellett foglalkoznia. Most viszont...

– Mindkettő? – kérdezte döbbenten Mat. – A Fényre! Egyből kettő! Ó, a Fény égessen meg! Vagy ő a világ legboldogabb férfija, vagy a teremtés legostobább bolondja.

– Azt hittem – válaszolta Rhuarc homlokát ráncolva –, hogy Aviendha felvilágosított benneteket a szokásainkról. Úgy tűnik, elég sokat kihagyott.

Lian előrehajolt kissé, hogy a férje előtt – kettőjük férje előtt – Amysra nézhessen. Magasba húzta a szemöldökét, mire Amys szárazon így felelt.

– Úgy tűnt, ő a legmegfelelőbb személy arra, hogy megtanítsa neki mindazt, amit a fiúnak tudnia kell. Ráadásul így meg tudtuk akadályozni, hogy a hátunk mögött visszaszökjön a Lándzsa Hajadonjai közé. Most viszont azt hiszem, hogy egy félreeső zugban alaposan el kell beszélgetnem vele. Kétség sem férhet hozzá, hogy csak a Hajadonok ostoba fecsegését mesélte el neki, meg azt, hogyan lehet megfejni egy garát.

Aviendha enyhén elpirult, és a magasba emelte a fejét. Sötétvörös haja kikandikált fejkendője alól.

– Fontosabb dolgokról is kellett beszélnem, mint a házasodás. Ezenkívül ez az ember sosem figyel rám!

– Nagyon jó tanárnő volt – szólt közbe gyorsan Rand. – Rengeteget megtanultam tőle a szokásaitokról és a Háromszoros Földről – ostoba fecsegés? – Ha hibákat követtem el, azok az én hibáim, és nem az övé – hogyan lehetne megfejni egy két láb hosszú, mérges gyíkot? És miért? – Nagyon jó tanárnő volt, és szeretném megtartani, ha ez így lehetne – hát ezt meg mi a Fény szerelméért mondtam? Ez a nő néha tényleg elég kellemes társaságot jelentett, főleg, ha megfeledkezett magáról. Az idő nagy részében viszont olyan volt, mint egy tövis a húsban. Viszont azt legalább tudhatta, hogy kit küldtek a Tudós Asszonyok kémnek a nyakába, amíg a lány mellette volt.

Amys végigmérte Randet. Tiszta, kék szemei legalább olyan élesen néztek, mint az aes sedai-okéi. Ő ráadásul még az Egyetlen Hatalmat is tudta fókuszálni. Arca nem sokkal mutatta fiatalabbnak valóságos életkoránál – semmiképp nem tűnt kortalannak –, de ettől függetlenül pont olyan volt, mint egy aes sedai.

– Szerintem ennek nincs akadálya – jelentette ki. Aviendha kinyitotta a száját. Szinte habzott a dühtől. Aztán gyorsan bezárta, amikor felé fordult a Tudós Asszony. Lehet, hogy az ifjú nő azt gondolta, nem kell majd Randdel törődnie, ha egyszer már beértek a Hideg Szikla erődbe.

– Bizonyára fáradt vagy az utazástól – fordult Lian Randhez. Szürke szemében anyáskodó tekintet ült. – Valószínűleg éhes is vagy. Gyere! – Meleg mosolya Matre is vonatkozott, aki igyekezett a háttérben maradni, és most a kereskedő lakókocsijai felé fordult: – Gyertek a fedelem alá! – Rand levette a nyeregtáskáját, és Jeade'ent egy gai'shain gondjaira bízta, aki egyből Pipit is maga után vezette. Mat még egy utolsó pillantást vetett a lakókocsi felé, aztán a vállára dobta a nyeregtáskáját, és követte a többieket.

Lian fedele, vagyis a háza, a nyugati oldal legmagasabb részén állt. A völgy sziklafala még jó százlépésnyit magasodott a ház fölé. Legyen bár ez egy törzsfő vagy éppen a házúrnő otthona, kívülről mindenesetre úgy nézett ki, mint egy szerény, téglalap alakú házikó, melyet jókora, sárga téglákból építettek. Az építménynek csak keskeny, üvegezetlen, egyszerű, fehér függönnyel eltakart ablakai voltak, és lapos tetején meg a ház előtti, parányi teraszon zöldségeskertet alakítottak ki. A házat egy keskeny, lapos, szürke kövekkel kirakott út választotta el a kerttől. Legfeljebb két szoba lehetett bent. Csupán az ajtó mellett lógó, négyszögletű bronzgong különböztette meg a környéken látható többi épülettől. Ilyen magasról pedig beláthatta a völgy egész hosszát. Tehát egy apró, egyszerű ház. Belül viszont egészen másként nézett ki.

A ház téglából épült része egyetlen, vörösesbarna csempével borított helyiségből állt. Ez azonban csupán egy része volt az egész lakásnak. Az emögött álló sziklafalat kivájták, és ott további, nagy belmagasságú szobákat alakítottak ki. A széles ajtóíveken át jól látszottak az ezüstlámpások, melyek olyan illatot bocsátottak ki magukból, mely Randet halványan távoli, zöld erdőkre emlékeztette. Meglepően hűvös volt idebent. Rand csupán egyetlen, magas támlájú széket fedezett fel. A piros, arany színűre lakkozott bútordarab nem keltette azt a benyomást, mintha gyakran használnák. Aviendha azt mondta, hogy ez a főnök széke. Ettől eltekintve nem túl sok fából készült holmit láttak, csupán néhány csillogó, lakkozott dobozt és ládát, és alacsony olvasóállványokat, melyeken nyitott könyvek hevertek. Ha valaki ezeket akarta olvasni, akkor le kellett feküdnie a padlóra. A padlót művészi szépségű szőnyegek borították, és helyenként több réteg, tarka gyékényt helyeztek el rajta. Rand jellegzetes teari, cairhieni és andori, sőt, még illiani és taraboni mintákat is felfedezett. A többi minta ismeretlen volt, így például a széles, villámra hasonlító csíkok, melyek mindig más színben követték egymást, vagy a szürke, barna és fekete, egymásba kapcsolódó, üres négyszögek. A ház belsejének ragyogó színei éles ellentétben álltak a völgyön kívüli világ egyhangúságával. A faliszőnyegek biztos, hogy a Világ Gerince túlsó oldaláról származtak. Lehet, hogy ugyanolyan módon kerültek ide, mint a Tear Kövében zsákmányolt holmik. Ehhez mindenütt a legkülönfélébb nagyságú és színű párnák hevertek, melyeket gyakran piros és aranyszínű selyemhímzés vagy bojtok díszítettek, gyakran mindkettő. Itt is, ott is kis fülkéket vájtak a sziklafalba, és ezeken egy karcsú porcelánváza, néhol egy ezüstkupa vagy egy olyan elefántcsont faragvány állt, amely valamilyen különleges állatot vagy ehhez hasonlót ábrázolt. Ezek voltak tehát a barlangok, melyekről olyan gúnyosan beszéltek a teari emberek. Az összkép mégsem volt olyan rikító, mint Tear vagy a kolompárok tábora, hanem az egész valahogy egységes képet alkotott, talán kissé hűvöset, de mindenképpen otthonosat.

Rand gyorsan rávigyorgott Aviendhára, hogy megmutassa neki, ezúttal odafigyelt a szavaira, majd nyeregtáskájából előhúzta a Liannak szánt vendégajándékot, egy rendkívül finoman megmunkált aranyoroszlánt. Ez a teari zsákmány része volt, és Rand egy jindo Vízkeresőtől vásárolta. Nos, ha ő tulajdonképpen Tear uralkodója, akkor ilyen módon magát lopta meg. Mat csupán egy leheletnyit habozott, aztán ő is előhúzott egy vendégajándékot, egy ezüstvirágokból készített nyakláncot, amely kétségtelenül ugyanabból a forrásból származott, és amit bizonyára Isendrének szándékozott ajándékozni.

– Csodálatos – mondta Lian mosolyogva, és a magasba tartotta az oroszlánt. – Mindig is tetszettek a teari ötvösök munkái. Évekkel ez előtt Rhuarc is hozott nekem két szép darabot. – Ezt olyan hangon mondta, ami remekül illett volna egy kiszolgált, vén feleséghez, aki éppen fájó szívvel emlékszik vissza a férjétől kapott, különösen ízletes málnára. A férjéhez fordult: – Az egyik Nagyúr sátrából hoztad, igaz? Mielőtt Lamant lefejezték volna. Kár, hogy nem jutottál el Andorig! Úgy szerettem volna andori ezüstöt! Nagyon szép ez a lánc, Mat Cauthon!

Rand figyelmesen hallgatta, ahogy a nő a két ajándékot dicséri. Igyekezett elrejteni meglepődését. A szoknya és az anyáskodó pillantás ellenére, ez az asszony ugyanolyan aiel nő volt, mint a Lándzsa Hajadonjai.

Amint Lian befejezte, megjött Moiraine, a Tudós Asszonyokkal, Lannal és Egwene-nel együtt. Az őrző kardja kapott ugyan egy elítélő pillantást, ám a házúrnő őt is udvariasan üdvözölte, miután Bair bemutatta neki az Aan'alleint. Ez azonban semmi sem volt ahhoz az üdvözléshez képest, amiben Moiraine-t és Egwene-t részesítette.

– Érkezésük megtiszteli hajlékomat, aes sedai-ok! – A házúrnő hangja még ennél is udvariasabban csengett. Legszívesebben meghajolt volna előttük. – Azt mesélik, hogy a Világtörés előtt az aes sedai-okat szolgáltuk, és ebben kudarcot vallottunk. Büntetésül küldtek minket a Háromszoros Földre. Az önök jelenléte bizonyítja, hogy bűnünket talán megbocsátják. – Világos. Ez a nő nyilvánvalóan nem járt Rhuideanban. A tilalom, hogy arról beszéljenek, amit Rhuideanban láttak, nyilvánvalóan még a házaspárokra is vonatkozott. És az asszonytársakra is, vagy minek is nevezték Amys és Lian kapcsolatát.

Moiraine megpróbált maga is ráerőltetni Lianra egy vendégajándékot, egy parányi, ezüsttel díszített kristály parfümös üvegcsét a távoli Arad Domanból, ám Lian kinyújtott kézzel elutasította azt.

– Már a puszta jelenlétük is felbecsülhetetlen értékű vendégajándék, aes sedai! Ha ennél többet fogadnék el önöktől, azzal meggyaláznám hajlékomat, s magamat is. Nem tudnám elviselni a szégyent – tényleg komolynak és aggódónak tűnt amiatt, hogy Moiraine ráerőlteti a parfümöt. Az biztos, hogy ebből egyből kiderült, mennyit ér egy Car'a'carn egy aes sedai-jal összehasonlítva.

– Ahogy kívánja – válaszolta Moiraine, és visszadugta övtáskájába az üvegcsét. Hűvösnek és méltóságteljesnek tűnt kék selyemruhájában. Nem viselte világos csuklyáját. – A Háromszoros Földre nemsokára további aes sedai-ok jönnek látogatóba. Korábban nem volt okunk rá, hogy erre járjunk.

Amys nem tűnt túlzottan boldognak ezt a beszélgetést hallva, a lángoló hajú Melaine pedig olyan pillantást vetett Moiraine-re, mint egy zöld szemű macska, aki éppen azon töpreng, nem kellene-e valamit tenni ezzel a nagydarab kutyával kapcsolatban, aki éppen most sétált be megszokott baromfiudvarába. Bair és Seana aggódó pillantást váltottak, ám ők nem reagáltak olyan hevesen, mint az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó, két Tudós Asszony.

Egy nagy csapat gai'shain – elegáns mozgású férfiak és asszonyok, valamennyien ugyanolyan szabású, fehér, csuklyás köpenyben, akiknek lesütött, alázatos pillantása annyira nem illett aiel arcukhoz – elvette Moiraine és Egwene köpenyeit, nedves törülközőket hoztak nekik, hogy lemoshassák arcukat és kezüket, parányi ezüstcsészéket, amelyekből szertartásosan egy korty vizet ittak, és végül olyan vacsorát szolgáltak fel ezüsttálcákon és ezüsttálakban, amely bármely palotának dicséretére válhatott volna. Az ételt azonban kék csíkos, csillogó kerámiatálakból fogyasztották el. Valamennyien a padlón heverve ettek, ahol egy asztalhoz hasonlóan kissé megmagasított, fehér csempékre helyezték az ételt. Az emberek feje ért össze, és ahogy ott hevertek, párnával a hasuk alatt, felülről az egész úgy nézhetett ki, mint egy kerék számos küllője. A gai'shainok újra és újra beosontak a küllők közé, hogy újabb tányérokat és edényeket hozzanak.

Mat kényelmetlenül érezte magát, és párnáján hol jobbra, hol balra fordult, miközben Lan olyan nyugodtan feküdt mellette, mintha egész életében így evett volna. Úgy tűnt, Moiraine és Egwene szintén kényelmesnek találták ezt a helyzetet. Bizonyára már eleget gyakorolhatták a Tudós Asszonyok sátraiban. Rand nem érezte túlzottan jól magát, ám az étel annyira idegen volt, hogy inkább azzal foglalkozott.

A jól megfűszerezett, sötét kecskehús ragu a beleaprított paprika miatt eléggé furcsának tűnt, de nem volt kellemetlen, és hát a borsó és a tök ismerős volt. Ezt viszont nem lehetett elmondani a durva, sárga kenyérről, vagy a hosszú, vakítóan piros babhüvelyekről, melyeket zöldbabbal együtt tálaltak. Vagy éppen a világossárga magvakból és piros krémből álló ételre, melyet Aviendha zemainak és t'matnak nevezett. Érdekes volt az édes, testes, szívós, zöld héjú gyümölcs is. Aviendha szerint ez az egyik levél nélküli, tövises növényről származott, amit itt kardonnak neveztek. Összességében egészen ízletesnek bizonyultak.

Rand jobban élvezte volna az étkezést, ha Aviendha nem tartott volna neki egész idő alatt előadást. Mintha egyszerre mindent el akart volna neki magyarázni. Nem csak az asszonytársakat. Ennek körülírása Amys és Lian feladata maradt, akik Rhuarc két oldalán feküdtek, és legalább olyan gyakran mosolyogtak egymásra, mint férjükre. Ha azért mentek mindketten feleségül hozzá, hogy ne törjön derékba barátságuk, akkor is egyértelmű volt, hogy mindketten szeretik a férfit. Rand nem tudta elképzelni, hogy Min és Elayne beleegyezne egy hasonló megoldásba. Aztán meg azon csodálkozott, hogy egyáltalán gondolt ilyesmire. Valószínűleg a nap már kicsit az ő agyát is meglágyította.

Ezt a magyarázatot Aviendha tehát átengedte a többieknek, ettől eltekintve viszont minden apróságot részletesen elmagyarázott, akkor is, ha a fiú már a fogát csikorgatta. Lehet, hogy idiótának tartotta, mert nem volt tisztában az asszonytárs fogalmával. Úgy feküdt a földön, hogy láthassa Randet, és szinte már édesen mosolygott, amint elmagyarázta neki, hogy nyugodtan eheti a zemait és a t'matot is kanállal, de a szeme villanása arról árulkodott, hogy ha nem lennének itt a Tudós Asszonyok, akkor valószínűleg ráborítaná a fejére az egyik tálat.

– Tényleg nem tudom, hogy mit követtem el ellened – kérdezte Rand halkan. Tudta, hogy Melaine ott fekszik a másik oldalán, de a nő látszólag elmerülten beszélgetett Seanával. Bair is időről időre közbeszólt, ám Rand úgy vélte, hogy ez a nő is a fülét hegyezi, hogy hallja, miről beszél. – Ha nem tetszik, hogy a tanárnőmet kell játszanod, akkor senki nem kényszerít rá. Csak úgy kicsúszott a számon. Biztos vagyok benne, hogy Rhuarc vagy a Tudós Asszonyok találnak valaki mást erre a feladatra – a Tudós Asszonyok ezt egészen biztosan megtennék, ha ily módon megszabadulna a kémjüktől.

– Semmit sem csináltál... – a lány fogai felvillantak egy pillanatra; ha ez mosoly akart lenni, akkor elég rövid ideig tartott. – És nem is fogsz semmit sem tenni. Nyugodtan lefeküdhetsz úgy, ahogy az a legkényelmesebb, és bárkivel beszédbe elegyedhetsz magad mellett. Kivéve persze azokkal, akiknek kiselőadást kell tartaniuk ahelyett, hogy ehetnének. Udvarias dolognak tartják, ha mindkét szomszédunkkal beszélgetünk. – Mat a lány felett Randre sandított, és a szemét forgatta. Szemmel láthatóan örült, hogy nem vele bánnak így. – Eltekintve attól, persze, ha arra kényszerítenek, hogy egy meghatározott személyt oktassál, és ezért csak az ő irányába fordulhatsz. Az ételt a jobb kezeddel vedd el, ha nem éppen arra a könyöködre támaszkodsz, és...

Ördögi kínzás volt ez, de szemmel láthatóan örömet szerzett a lánynak. Az aielek nagyra értékelik az ajándékokat. Talán ha adna neki egy ajándékot...

– ...mindenki beszélget még egy kicsit, miután befejezték az étkezést, kivéve persze, ha az embernek tanítania kell, és...

Megvesztegetés. Nem tűnt éppen tisztességesnek, hogy megveszteget valakit, akit kémnek akasztottak a nyakába, de ha a lány arra készül, hogy így folytassa tovább, akkor meg kellett fizetnie a béke árát.

Amikor a gai'shainok elvitték az edényeket, és vörösborral töltött ezüstkupákat hoztak be, Bair komor pillantást vetett Aviendhára a fehér csempék felett, és a lány duzzogva engedelmeskedett. Egwene térdre emelkedett, hogy Mat fölött átnyúlva megsimogathassa, ám ez sem segített. Na, most legalább békén hagyja. Egwene dühös pillantást vetett Randre. Vagy tisztában volt azzal, mire is gondolhat most éppen a fiú, vagy őt tartotta felelősnek Aviendha duzzogása miatt.

Rhuarc előszedte rövid szárú pipáját és dohányoszacskóját. Megtömte a pipát, és a zacskót továbbadta Matnek. A fiú elővette saját, ezüstdíszítésű pipáját.

– Néhányan a szívükkel hallgatták meg érkezésed hírét, Rand al'Thor. Úgy tűnik, egészen gyorsan. Lian éppen azt mesélte el, híre jött annak, hogy Jheran, a shaarad aielek, valamint Bael, a goshienek vezetője már meg is érkezett Alcair Dalba. Erim, a chareen törzs vezetője már úton van oda – megengedte egy karcsú, fiatal gai'shain nőnek, hogy pipáját meggyújtsa egy égő ágacskával. Abból, ahogy a lány mozgott, elegánsan, de mégis másképp, mint a többi, fehér ruhás férfi és nő, Rand arra következtetett, hogy nemrég még ő is a Lándzsa egyik Hajadonja lehetett. Vajon meddig kell még alázatosan és szerényen szolgálnia, hogy leteljen a gai'shain ideje?

Mat rávigyorgott a lányra, amikor az letérdelt, hogy meggyújtsa a pipáját. A csuklya alól rászegeződő, zöld szemek pillantása cseppet sem volt alázatos, annyira nem, hogy Mat arcáról abban a pillanatban leolvadt a mosoly. Gyorsan elfordult, és hasra feküdt. Vékony, kék füstoszlop emelkedett a magasba a pipából. Kár, hogy nem láthatta a lány arcán az elégedett arckifejezést, meg persze azt sem, ahogy a gai'shain elvörösödött, amikor Amys szigorú pillantást vetett rá. A zöld szemű, fiatal nő kisietett. Látszott, hogy hihetetlenül szégyelli magát. És Aviendha, aki annyira berzenkedett az ellen, hogy feladja a lándzsát, és aki még édes nővérének tekintette a Lándzsa valamennyi Hajadonját, függetlenül attól, hogy melyik törzsből származnak, olyan elítélően nézett a gai'shainra, mintha valaki odaköpött volna a frissen pucolt padlóra. Különös nép! Egwene volt az egyedüli, akinek a pillantásában Rand legalább egy kevés együttérzést fedezett fel.

– A goshienek és a shaaradok – morogta kupájába. Rhuarc elmesélte, hogy minden törzsfő visz magával néhány harcost díszőrségként az Arany Völgybe, és a klánok vezetői is így tesznek. Ez azt jelenti, hogy törzsenként nagyjából ezer harcos jöhet. Tizenkét törzs. Tizenkétezer férfi és nő fog tehát eljönni a völgybe, különös tisztességérzetük rabjaiként már akkor is a lándzsa táncát fogják járni, ha csak egy macska prüsszent egyet. Talán még többen is, a kirakodó vásár miatt. Felnézett. – Nem állnak ők háborúban egymással? – Rhuarc és Lan egyszerre bólintott. – Tudom, hogy azt mondtad, ott is érvényben van valami olyasmi, mint Rhuidean Békéje, Rhuarc, de láttam, hogy mennyire tartotta vissza ez Couladint és a shaidókat. Lehet, hogy azonnal el kellene indulnom. Ha a goshienek és a shaaradok egymás torkának ugranak... az ilyesmi elterjedhet, Rhuarc. Azt akarom, hogy minden aiel mögöttem álljon.

– A goshienek nem shaidók – jelentette ki Melaine éles hangon, s úgy rázta meg vörös-arany sörényét, mint egy oroszlán.

– És a shaaradok sem olyanok – Bain éles hangja vékonyabban szólt, mint az ifjabb hölgyé, de nem kevésbé elszántan. – Előfordulhat, hogy Jherad és Bael megpróbálják kölcsönösen eltenni egymást láb alól, mielőtt visszatérnének erődjeikbe, de ezt nem Alcair Dalban teszik.

– Ez még nem válaszolja meg Rand al'Thor kérdéseit – jelentette ki Rhuarc. – Ha azelőtt mész Alcair Dalba, mielőtt megjönne minden törzsfő, akkor sérül azok becsülete, akik még nem értek oda. Nem túl jó módszer annak a bejelentésére, hogy te vagy a Car'a'carn, ha azon férfiak becsületébe gázolsz, akiket hívtál, és akik követték a hívásodat. A nakai-oknak kell megtenniük a leghosszabb utat. Még egy hónap, és mindenki ott van Alcair Dalban.

– Kevesebb – szólt közbe Seana a fejét csóválva. – Kétszer is jártam Alsera álmában, és ő azt mondta, hogy Bruan a Shiagi erődtől egész úton rohanni fog. Kevesebb, mint egy hónap.

– Hogy biztosra menjünk, egy hónap múlva kellene indulnod – mondta Rhuarc Randnek. – Az út három napig tart Alcair Dalba. Talán négyig. Addig mindenki odaér.

Egy hónapig várni. Rand az állát vakargatta. Túl hosszú idő. Túl hosszú, de nem maradt más választása. A legendákban minden úgy történt, ahogy azt a hős eltervezte, és általában akkor, amikor azt kívánta. A valós életben ilyesmi csak ritkán történt, még egy ta'veren esetében sem, aki pedig a maga oldalán tudhatta a Próféciák egész hatalmát is. A valós életben dolgozni kellett, és reménykedni, hogy az embernek sikerül felhajtania egy fél kenyeret, ha szerencséje van, amikor pedig egy egészre lett volna szüksége. De mégis, legalább tervének egy része úgy haladt, ahogyan akarta. A legveszélyesebb része.

Moiraine Lan és Amys között nyújtózott el, elégedett arccal a borát kortyolgatta, és szemhéját félig leengedte, mintha szunyókálna. Rand ezt azonban nem hitte el. Az a nő mindent látott, és mindent hallott. Ebben a pillanatban azonban semmi olyat nem kellett mondania, amit az ne hallhatott volna meg.

– Hányan fognak ellenkezni, Rhuarc? Szembeszállni velem? Erre eddig csak utaltál, de sosem fejtetted ki részletesen.

– Egyszerűen nem vagyok benne biztos – válaszolta a törzsfő, anélkül, hogy kivette volna a szájából a pipát. – Ha megmutatod nekik a sárkányokat, akkor tudják, mi a helyzet. Rhuidean sárkányait nem lehet utánozni – Rand hitetlenkedve nézte, tényleg megremegett Moiraine szempillája? – Te vagy az, akinek jöttét megjósolták nekünk. Támogatni foglak, bizonyára Bruan is, és Dhearic is a reyn aielektől. A többiek...? A shaidókat Sevanna, Suladric felesége fogja vezetni, mert a törzsnek nincs főnöke. Magába véve ő még túl fiatal ahhoz, hogy egy erőd házúrnője legyen, és nem fog neki tetszeni a kilátás, hogy csak egy kis háza lesz és nem egy egész erődje, ha valakit megválasztanak Suladric utódául. Sevanna pedig olyan aljas és áruló, amilyen csak egy shaido lehet. Ha pedig ő valamiért nem kezd el bajt keverni, akkor majd Couladin megteszi. Úgy viselkedik, mintha törzsfő lenne, és néhány shaido követni fogja, pedig nem is járt bent Rhuideanban. A shaidók elég buták ehhez. Han, a tomanelle törzs főnöke is bárhogy dönthet. Ő nehezen kezelhető férfi, nem könnyű átlátni rajta, és...

Elhallgatott, amikor Lian halkan így szólt:

– Léteznek egyáltalán másfajta férfiak? – Rand úgy gondolta, hogy ezt a megjegyzést nem a törzsfő fülének szánták. Amys felemelte a kezét, hogy eltakarja vele a mosolyát. Asszonytársa ártatlanul a boroskupájába bámult.

– Ahogy azt már mondtam – folytatta Rhuarc letört hangon, miközben egymás után végigmérte feleségeit –, nem lehetek biztos a dologban. A legtöbben követni fognak. Talán mindannyian. Lehet, hogy még a shaidók is. Háromezer éven át vártunk arra a férfira, aki mindkét sárkányt a karján viseli. Ha megmutatod őket nekik, akkor senki sem fog kételkedni abban, hogy te vagy az, aki egyesít bennünket. – És talán megsemmisíti őket, de Rhuarc ezt most nem említette meg. – A kérdés csak az, hogy ez hogyan befolyásolja a viselkedésüket? – egy pillanatig a pipaszárral a fogát kocogtatta. – Nem fogsz mégis úgy dönteni, hogy felveszed a cadin'sort?

– És mit bizonyítanék én ezzel, Rhuarc? Hogy aielnek álcázom magamat? Ezzel az erővel Matet is beöltöztetheted aielnek! – Mat majdnem lenyelte a pipáját. – Nem fogok színészkedni előttük. Vagyok, aki vagyok, és ilyennek kell elismerniük – Rand felemelte kezét. Ruhaujja eléggé visszacsúszott ahhoz, hogy két alkarján láthatók legyenek az aranysörényű fejek. – Ők ketten a bizonyíték. Ha ez nem elég, akkor semmi sem lesz elég.

– Hová akarod „ismét hadba vinni a lándzsákat”? – kérdezte Moiraine hirtelen, és Mat újra majdnem megfulladt. Kivette a pipát a szájából, és a nőre bámult. Annak sötét szeme cseppet sem tűnt álmosnak.

Rand úgy összeszorította öklét, hogy az megreccsent. Moiraine előtt nem játszhatja meg a nagyokost; ezt tudnia kellett volna. A nő minden egyes kimondott szóra emlékezett, elraktározta a hallottakat, gondolatban ide-oda forgatta, és addig töprengett rajtuk, míg pontosan megértette, mit is jelentenek.

Lassan felkelt. Mindenki őt figyelte. Egwene arcán még több aggodalom látszott, mint Matén, de az aielek egyszerűen csak várakoztak. Őket nem zavarta, ha háborúról, vagy hasonló dolgokról beszél. Rhuarc ráadásul mindenre elszántnak tűnt. Moiraine arca pedig maga volt a jéggé vált nyugalom.

– Kérem, bocsássanak meg – mondta Rand. – Egy kicsit sétálni szeretnék.

Aviendha feltápászkodott, és Egwene is felkelt, de egyikük sem ment utána.

Ötvenedik fejezet

Csapdák

Kint, a sárga téglaépület és a teraszon kialakított zöldségeskert közötti keskeny, kikövezett, kerti úton állva, Rand a völgybe nézett. Nem látott sokat a délutáni napfény árnyain kívül, melyek lassan felkúsztak a völgy falán. Bárcsak bízhatna abban, hogy Moiraine nem fogja láncra vert kutyaként átadni a Fehér Toronynak! Leheletnyi kétség sem férhetett hozzá, hogy a nő képes erre anélkül, hogy egyszer is felhasználná az Egyetlen Hatalmat, ha Rand akárcsak a legkisebb mértékben is enged neki. Ez a nő egy bikát is átvezetne az egérlyukon anélkül, hogy az állat azt egyáltalán észrevenné. De ő is felhasználhatná a nőt. A Fényre! Én is már ugyanolyan szörnyű vagyok, mint ő. Használom az aieleket. Moiraine-t is használom. Bárcsak megbízhatnék benne!

Elindult a völgy kijárata felé. Ahol csak lehetett, lefelé vezető ösvényt választott. Ezek mind szűkek, s apró kövekkel borítottak voltak. A meredekebb helyeken lépcsőt vájtak a sziklába. Több kovácsműhelyből kalapácsok csengése hallatszott, ez a zaj halk visszhangot váltott ki. Nem mindegyik épület volt lakóház. Egy nyitott ajtón keresztül több asszonyt látott szövőszék előtt ülni. Egy másik házban egy ötvös asszony dolgozott, ezüsttel, parányi kalapácsaival és vésőivel. A következőben egy férfi ült a fazekaskorong előtt, két kézzel gyúrta az agyagot, miközben a háta mögött már izzott a kemence. A férfiak és a fiúk, eltekintve persze a legkisebbektől, cadin'sort viseltek, szürke és barna színű nadrágot meg kabátot, ám a harcosok és a kézművesek között fel lehetett fedezni apróbb különbségeket: kisebb kés vagy egyáltalán semmilyen sem lógott az övről, vagy egy shoufa, a hozzá tartozó fekete kendő nélkül. Amikor azonban megfigyelt egy kovácsot, amint az kezében tartotta a lándzsahegy ráillesztésével éppen befejezett lándzsát, egy leheletnyi kétség sem férhetett hozzá, hogy a férfi ugyanúgy tudja használni az egylábnyi acélhegyű fegyvert, mint ahogy elkészítette azt.

Az ösvényeken ugyan nem nyüzsögtek az emberek, de így is rengeteggel találkozott. Játszadozó és nevetgélő gyerekek szaladgáltak mindenfelé. Még a legkisebb lányok is azt a benyomást keltették, hogy sokkal szívesebben játszanak lándzsával, mint babákkal. A gai'shainok jókora vizeskorsókat cipeltek a fejükön, vagy a kertekben irtották a gazt, gyakran egy tíz-tizenkét évesnél nem idősebb gyerek irányítása alatt. A férfiak és a nők nagyjából úgy intézték napi munkájukat, ahogy az Emondmezőn is szokás volt, függetlenül attól, hogy az ajtó előtt söprögettek, vagy egy falat javítottak. A gyerekek nem nagyon törődtek Randdel, pedig piros zubbonyt és vastag talpú csizmát viselt, a gai'shainokról pedig, akik mindig teljes odaadással végezték munkájukat, már azt is nehéz volt megmondani, hogy egyáltalán észrevették-e. Ám a kézművesek és a harcosok, a férfiak és a nők, tehát a felnőttek elgondolkozva néztek utána. Ideges várakozás érződött a levegőben.

A nagyon kis gyerekek mezítláb szaladgáltak, olyan ruhában, ami a gai'shainokéra emlékeztette, ám öltözékük színe a cadin'soréra hasonlított, nem fehér volt. A kislányok is mezítláb szaladgáltak, és olyan rövid ruhát viseltek, ami még a térdükig sem ért. Valami feltűnt a lányokon: nagyjából tizenkét éves korukig hajukat fejük két oldalán egy-egy fonatba kötötték, és ezeket színes szalagokkal díszítették. Egwene pontosan így hordta a haját. Ez bizonyára véletlen lehetett. Biztosan azért hagyta abba, mert az egyik aiel nő elmondhatta neki, hogy errefelé a gyerekek hordanak ilyen frizurát. Buta dolog, hogy egyáltalán ilyesmire gondol. Végül is, most egy másik nővel kell szembenéznie, aki nagy fejtörést okozott neki. Aviendhával.

A völgy fenekén a kereskedők már javában alkudoztak az ekhós szekerek körül nyüzsgő aielekkel. A kocsisok és Keille is részt vett az árusításban. A nő ezúttal kék csipkekendőt erősített elefántcsont fésűire. Ő különösen rámenősen alkudozott, mégpedig jó hangosan. Kadere egy felfordított hordón ücsörgött fehér lakókocsija árnyékában, világosbarna zubbonyt viselt, és időnként letörölte az arcát, bár úgy tűnt, nem áll szándékában, hogy maga is eladjon valamit. Észrevette Randet, már-már felkelt, de aztán visszaült. Isendrét sehol sem lehetett látni, ám Rand meglepetésére hirtelen Natael bukkant fel. Foltos köpenye seregnyi gyereket vonzott oda, akik a nyomába szegődtek, akárcsak néhány felnőtt. Úgy tűnt, elcsalta a shaidóktól, hogy itt még nagyobb, új közönség várjon rá. Az is lehet, hogy Keille nem akarta szem elől téveszteni a férfit. Bármennyire is elmerült az alkudozásban, arra azért többször is maradt ideje, hogy sötét pillantást vessen a mutatványosra. Rand elkerülte a szekereket. Megkérdezett néhány aielt, és így megtudta végül, hová mentek a jindók. Mindegyikük szállásra talált harcos-társaságának fedele alatt, itt, a Hideg Szikla erődben. A Hajadonok szállása nagyjából a még mindig napfényben fürdőző keleti fal dereka táján helyezkedett el. A szürke kőből épített, szögletes épület tetején kertet alakítottak ki. Belülről ez is jóval nagyobb lehetett, mint kívülről. Nem mintha megnézhette volna a ház belsejét. A Lándzsa Hajadonjai közül néhányan pajzzsal és lándzsával felfegyverkezve kuporogtak a bejárat mellett, és nem voltak hajlandóak beengedni. Szemmel láthatóan egyszerre szórakoztatta és sokkolta őket, hogy egy férfi egyáltalán be akar itt menni. Egyikük azonban hajlandónak bizonyult kérését tolmácsolni a bent lévők felé.

Néhány perccel később kijöttek azok a jindo és Kilenc Völgy Hajadonok, akik Tear Kövében is jártak. Őket elkísérték a Hideg Szikla erődben tartózkodó Kilenc Völgy Hajadonjai, így az ösvény pillanatok alatt megtelt, és néhányan még a tetőre is felmásztak, a zöldségágyások közé, hogy láthassák, ha itt most valami érdekes dologra kerül sor. Gai'shainok, férfiak és nők követték őket, és erős, sötét teát szolgáltak fel parányi csészékben. A szabály, hogy a Hajadonok szállására nem mehet be férfi, nyilvánvalóan nem vonatkozott a gai'shainokra.

Miután Rand megvizsgált több szép ékszert, Adelin, az a szőke jindo asszony, akinek arcán egy vékony forradás húzódott, egy rózsákkal díszített, faragott elefántcsont karkötőt hozott neki. A fiú azt gondolta, hogy ez jól illenék Aviendhához, mivel aki az ékszert készítette, nagy gonddal töviseket is faragott a virágok közé.

Adelin még az aiel nők között is magasnak számított. Ha egy tenyérnyivel magasabb, nyugodtan Rand szemébe nézhetett volna. Természetesen nem mondta meg neki, hogy miért van szüksége az ékszerre, csak annyit, hogy azt jutalomnak szánja az oktatásért, nem pedig, hogy ezzel le akarja kenyerezni a nőt, mert különben nem bírná elviselni a közelségét. Amikor a nő meghallgatta a magyarázatát, sorban végignézett a többi Hajadonon. Arcukról eltűnt a vigyorgás, és kifejezéstelen tekintettel bámultak.

– Ezért semmit sem kérek tőled, Rand al'Thor – jelentette ki Adelin, és a fiú kezébe nyomta a karkötőt.

– Valami rosszat csináltam? – kérdezte Rand. Az aielek másként látják a dolgokat. – Nem szeretnék Aviendha becsületébe gázolni!

– Nem fogsz a becsületébe gázolni. – Adelin odaintett egy gai'shain nőt, aki egy kerámiakorsót és csészéket hozott oda egy ezüsttálcán. Teletöltött két csészét, és az egyiket odaadta Randnek.

– Ne feledkezz el a becsületről! – mondta, és belekortyolt a fiú csészéjébe.

Aviendha nem beszélt ilyesmiről. Rand bizonytalanul megkóstolta a keserű teát, és így válaszolt:

– Ne feledkezz el a becsületről!

Úgy tűnt, az a legbiztonságosabb, ha megismétli a nő szavait. Legnagyobb meglepetésére, Adelin erre csókot nyomott a két arcára.

A Lándzsa egyik idősebb Hajadonja, ezüstös hajú, de még mindig kemény tekintetű, állt elé.

– Ne feledkezz el a becsületről! – mondta, és beleivott a teába.

A szertartást valamennyi, jelenlévő Hajadonnal meg kellett ismételnie. Végül már csak ajkát érintette a csészéhez. Az aielek szertartásai rövidek és gyorsan a lényegre térnek, de ha több, mint hetven nővel kell megismételnie, akkor egy idővel elege lesz az embernek belőle. Amikor végre megszabadult, az árnyékok már a völgy keleti falán kúsztak felfelé.

Aviendhát Lian házának a közelében találta meg, ahol nagy elszántsággal egy kötélről lógó, kék csíkos szőnyeget porolt. Mellette még több, különböző színű szőnyeg sorakozott. A lány félresöpörte homlokából átizzadt hajtincseit, és kifejezéstelen arccal nézett rá, amikor Rand átadta neki a karkötőt, és elmondta, hogy ezzel háláját akarja kifejezni a tanításért.

– Én már ajándékoztam azoknak a barátnőimnek karkötőket és nyakláncokat, akik nem hordták a lándzsát, Rand al'Thor, de magam még sosem viseltem ilyesmit – a hangja teljesen érzelemmentes maradt. – Az ilyen dolgok csörömpölnek, és elárulják az embert, ha csendben akar maradni.

– De most már viselheted, hiszen Tudós Asszony lesz belőled.

– Igen – a lány kicsit forgatta kezében az elefántcsont karikát, mintha nem lenne egészen biztos abban, mit is kezdjen vele, de hirtelen keresztüldugta rajta a kezét, és felemelte a karját, hogy így is megnézhesse. Ezzel az erővel egy bilincset is bámulhatott volna.

– Ha nem tetszik neked... Aviendha, Adelin azt mondta, hogy ezzel nem gázoltam a becsületedbe. Sőt, még tetszett is neki – elmesélte a tea szertartást, mire a lány becsukta a szemét, és görcsösen megborzongott. – Mi a baj?

– Azt hiszik, a rokonszenvemet próbálod megnyerni – Rand csodálkozott azon, hogy lehet ennyire érzelemmentes a lány hangja. A szemében sem tükröződött semmilyen indulat. – Azért ismertek el téged, mintha még hordanám a lándzsát.

– A Fényre! De hát nem lesz nehéz megmagyarázni nekik. Én... – Elhallgatott, amikor a lány szeme veszélyesen izzani kezdett.

– Nem! Elfogadtad a beleegyezésüket, most visszamondanád az egészet? Na, ez gázolna a becsületembe! Azt hiszed talán, te vagy az első férfi, aki szeretné felkelteni az érdeklődésemet? Most már hadd gondoljanak azt, amit akarnak! Semmit sem jelent! – Elfintorodott, és két kézzel megragadta a porolót. – Menj el! – Szeme sarkából a karkötőre pillantva, még hozzátette: – Tényleg nem tudsz semmit, igaz? Semmit sem tudsz. Ez nem a te hibád – mintha csak valamit ismételt volna, amit belé sulykoltak, vagy pedig éppen azzal próbálkozott, hogy ezzel meggyőzze saját magát. – Nagyon sajnálom, ha elrontottam az étkezésedet, Rand al'Thor. Kérlek, most menj el! Amys azt mondta, nekem kell kiporolnom ezeket a kis és nagy szőnyegeket, mindegy, hogy mennyi időm megy rá. Ha továbbra is itt ácsorogsz, és velem beszélsz, akkor ez hajnalig is el fog tartani – a lány hátat fordított, és olyan nagyot csapott a csíkos szőnyegre, hogy elefántcsont karkötője csak úgy ugrált a karján.

Rand nem tudta, vajon az ajándékának vagy Amys parancsának köszönheti-e a bocsánatkérést – úgy vélte, inkább az utóbbinak –, de nagyon úgy hangzott, hogy a lány komolyan gondolta. Aviendha nem volt túlzottan boldog, ezt elárulta szuszogása, miközben óriási erővel verte a szőnyeget, de pillantásában még gyűlölet sem látszott. Izgalom, ellenszenv, talán düh is, de cseppnyi gyűlölet sem vegyült belé. Ez is jobb volt, mint a semmi. Talán egyszer még udvarias is lesz. Amikor belépett Lian házának barna csempéjű előszobájába, a Tudós Asszonyok éppen élénken vitatkoztak. Mind a négyen karjukra vetették kendőjüket. Amikor meglátták, elhallgattak.

– Majd valakivel felkísértetlek a hálószobádba – szólt Amys. – A többiek már lepihentek.

– Nagyon köszönöm – Rand visszanézett a bejáratra, és a homlokát ráncolta. – Amys, maga mondta Aviendhának, hogy kérjen tőlem bocsánatot a vacsora miatt?

– Nem. Bocsánatot kért? – Az asszony kék szeme egy pillanatig töprengve vizsgálta. Rand úgy vélte, hogy Bair gyorsan lenyelte mosolyát. – Sosem adnék neki ilyen megbízatást, Rand al'Thor. Egy kikényszerített bocsánatkérés semmit sem ér.

– A lány csak azt a feladatot kapta, hogy addig verje a szőnyegeket, míg el nem füstölög belőle a harag – mondta Bair. – Ha mást is tett, azt magától tette.

– És nem abban reménykedve, hogy megúszhatja a munkát – fűzte hozzá Seana. – Meg kell tanulnia kordában tartani az érzelmeit. Egy Tudós Asszony ura az érzéseinek, és nem hagyja, hogy azok uralkodjanak rajta – leheletnyi mosollyal Melaine-re pillantott. Az aranyhajú nő összeszorította az ajkát, és felhorkant.

Megpróbálták meggyőzni arról, hogy Aviendha mostantól kezdve csodálatos társnő lesz. Tényleg ennyire vaknak tartják?

– Tudniuk kell, hogy átláttam a dolgon. Már ami őt illeti. Hogy kémnek adták mellém.

– Nem tudsz annyit, mint amennyit hiszel – válaszolta Amys, mint egy aes sedai, aki csak utal a rejtett összefüggésekre, ám nem mondja ki őket.

Melaine megigazította a kendőjét, és elgondolkodva, tetőtől talpig végigmérte Randet. A fiú tudott egy keveset az aes sedai-okról. Ha ez a nő aes sedai lenne, akkor a Zöld ajahhoz tartozott volna.

– Elismerem – mondta Melaine –, hogy először azt hittük, csak egy csinos arcot fogsz látni, és eléggé valószínűnek tűnt, hogy előnyben részesíted az ő társaságát a mienkkel szemben. Nem gondoltunk arra, hogy ennyire csípős a nyelve. És még néhány más dologra sem.

– Akkor meg miért ragaszkodnak annyira ahhoz, hogy mellettem maradjon? – Ezt jóval indulatosabban mondta, mint ahogy azt akarta. – Csak nem gondolják, hogy bármit is hajlandó leszek rábízni, amiről nem akarom, hogy önök megtudják?

– Miért engeded meg a lánynak, hogy nálad maradjon? – kérdezte Amys nyugodtan. – Ha nem vagy hajlandó elfogadni a társaságát, akkor hogyan kényszeríthetnénk őt rád?

– Így legalább tudom, hogy ki a kémjük! – Aviendhát állandóan szemmel tartani még mindig jobb volt, mint azon törni a fejét, melyik aiel kémkedik utána. A lány nélkül valószínűleg annyira elfogná a bizonytalanság, hogy még Rhuarcra is gyanakodni kezdene. Természetesen a férfiban még így sem bízhat meg teljesen. Végül is, Rhuarc az egyik asszonyság férje. Hirtelen örülni kezdett annak, hogy nem árult el több dolgot a főnöknek. Ugyanakkor el is szomorodott, hogy ilyen gondolatok jutnak az eszébe. Miért is gondolta, hogy az aielek egyszerűbbek, mint a teari Nagyurak? – Elégedett vagyok, ha ott marad, ahol van.

– Akkor mindannyian elégedettek vagyunk – válaszolta Bair.

Rand gyanakodva vizsgálta a cserzett arcbőrű asszonyt. Hangjából úgy érződött, mintha többet tudna, mint a fiú.

– Nem fogja kiszaglászni, amit tudni akarnak!

– Amit tudni akarunk? – förmedt rá Melaine. Hosszú haja csak úgy csapkodott, amikor a fejét csóválta. – A Próféciák szerint népünknek csak egy maradványa fog megmenekülni. Mi azt akarjuk tudni, Rand al'Thor, Car'a'carn, miként tudjuk a lehető legtöbb emberünket megmenteni! Mindegy, hogy honnan származol, mindegy, hogy milyen az arcod, semmit sem érzel irántunk! Megtanítalak rá, hogy a véred a vérünkből van, még ha...

– Azt hiszem – szakította félbe Amys udvariasan –, hogy Rand most szívesen lefeküdne. Nagyon fáradtnak látszik – keményen összeütötte tenyerét, mire megjelent egy karcsú gai'shain. – Vezesd fel ezt a férfit a szobájába, amit már előkészítettünk neki! Vidd fel neki még azt is, amire szüksége van!

A Tudós Asszonyok egyszerűen otthagyták Randet, és kisétáltak az ajtón, miközben Bair és Seana megrovó pillantásokat küldött Melaine felé, pont úgy, ahogy a Nőkör tagjai szoktak valakit rendre utasítani. Melaine nem törődött velük. Amikor az ajtó bezáródott mögöttük, éppen valami ilyesmit morgott: „...egy kis értelmet verni ebbe a buta lányba.”

Milyen lányba? Aviendhába? Hiszen már azt teszi, amit akarnak tőle. Talán Egwene-be? Tudta, hogy annak a lánynak is kell valamit tanulnia a Tudós Asszonyoktól. És mire lesz hajlandó Melaine, hogy megértesse Randdel, ő is az aielek véréből származik? Hogyan tudná rávenni, hogy aielnek tekintse magát? Talán csapdába csalja? Bolond! Nem fogja a kezdet kezdetén beismerni, hogy csapdát fog állítani! Hogyan tudná csapdába csalni? Rand elfáradt. Túl fáradt volt ahhoz, hogy további kérdéseket válaszoljon meg, azután, hogy tizenkét és fél forró és száraz napot töltött nyeregben. Inkább nem is gondolt arra, milyen lett volna, ha ez alatt az idő alatt ugyanilyen sebességgel a ló mellett kellett volna futnia. Aviendhának acélból vannak a lábai. Inkább aludni akart.

A gai'shain csinos volt, még annak a vékony sebhelynek az ellenére is, amelyik az egyik, világoskék szeme fölül kiindulva, egészen a hajáig húzódott. Haja olyan világos volt, mintha ezüstből lenne. A Lándzsa Hajadonja, ha nem is ebben a pillanatban.

– Lenne kedves követni? – suttogta lesütött pillantással.

A hálószoba nem olyan volt, mint amilyenre számított, de nem lepte meg, hogy az ágya csupán több réteg szőnyegen nyugvó, vastag szalmazsák volt. A gai'shain, akit egyébként Chionnak hívtak, mélységesen megdöbbent, amikor Rand vizet kért, hogy megmosakodjon, de a fiúnak már elege volt abból, hogy csak az izzadságban fürdik. Lefogadta volna, hogy Moiraine és Egwene nem egy gőzzel teli sátorba ment be, ha tisztálkodni akart. Chion végül felhozta a kért vizet – forró vizet egy nagy, barna kannában, amit itt arra használtak, hogy a kertecskéket öntözzék. Emellett még egy jókora, fehér lavórt is hozott. Rand kizavarta a lányt, amikor az azt javasolta, hogy majd lemossa. Furcsák ezek az emberek!

A szobából nem nyíltak ablakok, és csupán a falon függő ezüstlámpások világították meg. Azt azért sejtette, hogy kint nem lehet egészen sötét, még akkor sem, mire végzett a mosakodással. Nem érdekelte a dolog. A szalmazsákon csupán két pokróc feküdt, egyikük sem túlzottan vastag. Kétségtelenül újabb jele annak, mennyire kemények az aielek. Amikor eszébe jutottak a sátorban töltött, hideg éjszakák, visszavette a fehérneműjét, mielőtt elfújta volna a lámpásokat. A sötétben bemászott a takarók alá.

Bár nagyon fáradt volt, most mégsem tudott elaludni. Így aztán csak forgolódott és töprengett. Mire készülhet Melaine? Miért nem érdekelte a Tudós Asszonyokat az, hogy rájött, Aviendha az ő kémük? Aviendha. Szemrevaló nő, ha éppen nem makacsolta meg magát, mint az öszvér, aminek egyszerre sebesült meg mind a négy lába. Rand egyre nyugodtabban lélegzett, és a gondolatok kezdtek elhalványulni. Egy hónap. Túl sok. Nincs más választás. Becsület. Isendre mosolya. A mindent megfigyelő Kadere. Csapda. Csapdát állítani. Kinek a csapdáját? Milyen csapdát? Csapdák? Bárcsak megbízhatna Moiraine-ben! Perrin. Otthon. Perrin otthon bizonyára úszik a...

Rand csukott szemmel úszott a hűvös vízben. Kellemesen hűvös volt. Úgy vélte, még sohasem érezte ennyire nyilvánvalóan, milyen jó, ha nedves lehet az ember. Felemelte a fejét, kinyitotta szemét és körülnézett. A tó egyik végén fűzek nőttek, a másik végén pedig hatalmas tölgyek, melyeknek vastag, árnyadó ágai a víz fölé nyúltak. A Vízierdő. Olyan jó érzés volt újra itthon! Úgy érezte, valahol messze járt, de nem emlékezett rá, hogy hol. Ez nem is tűnt fontosnak. Fent, Őrdombon. Igen. Sosem járt ennél messzebb. Hűvös és nedves. És egyedül.

Hirtelen két másik test szelte át a levegőt, és zuhant mellé a vízbe. A váratlan zuhanytól nem látott semmit sem. Lerázta magáról a vizet, és megpillantotta Elayne-t meg Mint, akik két oldalról nevettek rá. A sápadtzöld vízből csupán a fejük emelkedett ki. Két erőteljes karcsapással bármelyikükhöz oda tudott volna úszni. Ez persze eltávolította volna a másiktól. Nem szerethette egyszerre mindkettőt! Szeretni? Miért pont éppen ez jutott az eszébe?

– Nem tudod eldönteni, melyiket szereted.

Olyan gyorsan fordult meg, hogy csak úgy fröcsögött a víz. Aviendha állt a vízparton, cadin'sort viselt, és nem szoknyát meg blúzt. Most nem dühösen nézett rá. Tekintetéből csupán nyugalom áradt.

– Gyere be a vízbe! – szólalt meg Rand. – Megtanítalak úszni!

Kristályharangként csilingelő nevetés kényszerítette arra, hogy a túlsó part felé forduljon. Az anyaszült meztelenül ott álló nő volt a legszebb asszony, akit valaha is látott. Hatalmas, sötét szemeibe nézve minden hullámozni kezdett. Úgy vélte, valahonnan ismeri.

– Talán megengedjem neked, hogy hűtlen legyél hozzám? Még ha csupán az álmodban is? – kérdezte a nő. Anélkül, hogy oldalra pillantott volna, Rand tudta, hogy Elayne, Min és Aviendha már nincsenek ott velük. Hát ez egyre érdekesebb lesz!

A nő egy hosszú pillanatig töprengve állt a parton, és szemmel láthatóan nem érdekelte saját meztelensége. Aztán lassan lábujjhegyre állt, kinyújtotta a karját, és fejest ugrott a tóba. Amikor feje felbukkant a víz alól, csillogó, fekete haja egy cseppet sem volt nedves. Ez egy pillanatra meglepte Randet. A nő ekkor odaért hozzá – úszott egyáltalán, vagy csak egyszerűen itt termett? –, és átölelte karjával meg lábával. A víz hideg volt, de az asszony bőre forrón lángolt.

– Nem menekülhetsz előlem – suttogta a nő. Sötét szeme olyan mélységet mutatott, amivel nem vetekedhetett a tó. – Gondoskodom arról, hogy élvezd ezt, és soha ne feledkezhess meg róla, akár ébren vagy, akár alszol.

Alszol, vagy...? Hirtelen minden elmosódottá vált, és eltűnt Rand szeme elől. A nő még szorosabban átölelte, és ettől minden kitisztult. Úgy, ahogy ez az előbb volt. A tó egyik oldalán nád nőtt, a másik végében pedig a bőrlevelű fák és a fenyők ága majdnem a vízbe lógott.

– Ismerlek – mondta Rand megfontoltan. Legalábbis ezt gondolta, különben miért engedte volna meg neki, hogy így viselkedjen? – De én... ez így nem helyes – megpróbálta lerázni magáról, de a nő még határozottabban szorítani kezdte.

– Meg kellene bélyegezzelek! – Az asszony hangjában vad elszántság csengett. – Először ez az ájtatos szívű Elayne, aztán meg... Hány nő körül forognak a gondolataid? – Hirtelen parányi, fehér fogai a fiú nyakába mélyedtek.

Rand felüvöltött, és ellökte a nőt, majd kezével nyakához kapott. Az asszonynak hegyes fogai voltak, a fiú vérzett.

– Szóval így szórakozol, miközben én azon töprengek, hová tűnhettél? – hallatszott hirtelen egy férfi megvető hangja. – Miért tartanám magam a megegyezéshez, ha te ilyen módon veszélyezteted a tervünket?

A nő hirtelen a vízparton állt, fehér ruhában, széles, ezüstszálakból szőtt övvel karcsú csípőjén, haját ezüstcsillagok és félholdak díszítették. Mögötte parányi domb emelkedett, amelyen nyírfák ligete állt. Rand nem emlékezett arra, hogy korábban ott nyírfákat látott volna. A nő szemben állt egy elmosódott árnyékkal, amelyik lassacskán sűrű, szürke, ember alakú valamivé változott. Ez az egész... valahogy tévedésnek tűnt. Valahogy elrontottnak.

– Veszély – gúnyolódott a nő. – Te ugyanannyira félsz a kockázattól, mint Moghedien, nem igaz? Pókként kuporognál a sarokban, nehogy észrevegyenek. Ha nem rángattalak volna ki az odúdból, még mindig ott bujkálnál, és arra várnál, mikor hullik le hozzád néhány morzsa.

– Ha nem zabolázod meg az... érzelmeidet – válaszolta az elmosódott alak egy férfi hangján –, akkor miért kellene együttműködnöm veled? Ha már veszélynek teszem ki magamat, akkor többet akarok annál, mint hogy csupán egy bábu zsinórjait mozgassam.

– Hát ezt meg hogy érted? – kérdezte a nő fenyegetően.

Az alak hullámozni kezdett. Rand valahogy tudta, az illető most habozik, és attól tart, hogy túlzottan messzire ment. A nő most ránézett. Rand még mindig nyakig állt a vízben. A nő dühös fintort vágott, aztán eltűnt.

Rand felébredt és felült, de aztán visszafeküdt, és csak bámult a sötétbe. Közönséges álmot látott, vagy valami mást? Kihúzta egyik kezét a takaró alól, és végigsimította a nyakát. Megérezte a fogak nyomát, és a szivárgó vért. Bármilyen álmot is látott, a nő ott volt benne! Lanfear. Őt biztos, hogy nem álmodta. És az a másik. A férfi. Hideg mosolyra húzódott a szája. Mindenütt csapdák. Csapdák az óvatlan számára. Minden lépést alaposan meg kell fontolni. Túl sok csapda. Mindenki csapdákat állít.

Halkan felnevetett, és megfordult, mert szeretett volna elaludni. Ekkor azonban megdermedt, és elakadt a lélegzete. Nem volt egyedül a szobában. Lanfear.

Kétségbeesetten az Igazi Forrás felé nyúlt. Egy pillanatig attól tartott, éppen ijedtsége fogja megakadályozni, hogy használj a az Egyetlen Hatalmat. Aztán már az üresség hideg nyugalmában lebegett, és eltöltötte az Egyetlen Hatalom tomboló vihara. Felugrott, és lecsapott. A lámpások felragyogtak.

Aviendha keresztbetett lábbal ült a padlón. A szája nyitva állt, és zöld szeme kiguvadt, részben a lámpák miatt, részben, mert láthatatlan kötelékek kötötték gúzsba. Még a fejét sem tudta mozgatni. Rand arra számított, hogy ott valaki áll, ezért a fonat jóval magasabb volt, mint maga a lány. Azonnal kioldotta a Levegőből szőtt fonalakat.

A lány felpattant, és majdnem elejtette kendőjét.

– Én... azt hiszem, sosem fogok hozzászokni... – a lámpákra mutatott. – Hogy egy férfi...

– Hiszen már korábban is láttad, amint fókuszálok – harag bukkant fel a Randet körülvevő üresség felszínén. Csak úgy beosont a sötétben a szobájába! Majdnem halálra ijesztette! A lánynak szerencséje volt, hogy nem sebesítette meg, vagy hogy véletlenül nem végzett vele. – Hozzá kellene szoknod. Én vagyok Az, Aki a Napkeltével Érkezik, akár tetszik neked, akár nem!

– Ez nem része...

– Mit keresel itt? – kérdezte a fiú hűvösen.

– A Tudós Asszonyok felváltva őrködnek az ajtód előtt. Azt akarják, hogy ezt a feladatot én... – nem beszélt tovább, viszont elpirult.

– Milyen feladatot? – A lány némán meredt rá, de arca egyre inkább sötét lett. – Aviendha, milyen őrködést? – Álomjárók. Hogy ez miért nem jutott korábban az eszébe? – Az álmaimban őrködnek! – jelentette ki érdes hangon. – Mióta kémkednek már a fejemben is?

A nő lassan, hörögve fellélegzett.

– Nem lett volna szabad elmondanom. Ha Bair észrevesz valamit... Seana azt mondta, ma éjszaka túl veszélyes. Nem értem az egészet: nem hatolhatok be egyetlen álomba sem, ha nem segítenek. Csak annyit tudok, hogy ma éjjel valami nagyon veszélyes. Éppen ezért váltják egymást a szobád ajtaja előtt. Nagyon aggódnak.

– Nem válaszoltad meg a kérdésemet.

– Nem tudom, miért vagyok itt – dadogta. – Ha védelemre van szükséged... – Az övéről lecsüngő, rövid késre pillantott, és megérintette a nyelét. Az elefántcsontból készült karkötő jól láthatóan idegesítette. Összefonta mellén a karját, így a karkötő eltűnt a könyöke alatt és a szeme elől. – Egy ilyen kis késsel nem tudlak megvédeni, de Bair azt mondta, ha még egyszer lándzsát veszek a kezembe anélkül, hogy megtámadtak volna, lenyúzza a bőrömet, és kulacsot készít belőle. Azt sem tudom, miért kellene lemondanom az alvásról, csak hogy téged védjelek! Miattad még egy órával ezelőtt is a szőnyegeket poroltam. A holdvilágnál!

– Nem ezt kérdeztem. Mióta... – Rand a mondat közepén elhallgatott. Valami volt a levegőben. Valami helytelen, valami gonosz. Lehet, hogy csak az álom maradványa. Lehet.

Aviendha levegő után kapott, amikor a lángoló kard megjelent Rand kezében. Az enyhén ívelt pengét egy gém jele díszítette. Lanfear azzal vádolta Randet, hogy csupán a tizedét használja annak, amire képes lenne, ám a fiú még így is csak a vak véletlennek és a próbálkozásnak köszönhette azt, aminek használatára rájött. A töredékét sem tudta annak, amire képes lenne. A kardhoz viszont értett.

– Maradj mögöttem! – Észre sem vette, hogy a lány már előhúzta kését, miközben Rand harisnyában és a szőnyegeknek hála, hangtalanul, kiosont a szobából. Különös módon nem volt hűvösebb, mint akkor, amikor lefeküdt aludni. Lehet, hogy a kőfalak megtartják a meleget, mert amikor elindult kifelé, a levegő érezhetően lehűlt.

Most még a gai'shainok is a szalmazsákjukon fekszenek, és alszanak. Senki sem járt a csendes folyosókon és szobákban. Csupán helyenként égett egy-egy lámpás, halvány világosságot adva. Itt mindig égnek a lámpák, hiszen különben még délben is koromsötét lenne. Az előbbi érzés nem kezdett testet ölteni, de nem is múlt el. Valami gonosz.

Rand megtorpant, mégpedig a széles kapuív alatt, amelyik az előszobába vezetett. A helyiség végében álló ezüstlámpás halvány fényt vetett a teremre. A szoba közepén egy magas férfi hajolt egy nő fölé. Fekete köpenye szinte teljesen befedte a karjában tartott asszonyt. A nő feje hátrahanyatlott, fehér csuklyája lecsúszott. A férfi szája a nő torkára tapadt. Chion becsukta a szemét, és elragadtatottan mosolygott. Az üresség felszínén zavar támadt. Aztán a férfi felemelte a fejét.

Fekete szemek bámulták Randet, túl nagyok ehhez a sápadt, szikár archoz képest. Erőteljesen vörös ajkak nyíltak torz mosolyra, és feltárták az éles fogakat. Chion ernyedten a padlóra hullott, amint szétnyílt a köpeny, és hatalmas denevérszárnyakká vált. A draghkar átlépett a nő fölött. Halottfehér kezek nyúltak Rand felé. A hosszú, vékony ujjak végén karmok látszottak. A veszélyt azonban nem a karmok és a fogak jelentették. A draghkar csókja gyilkolt, és még szörnyűbb dolgokat okozott.

Lágy, hipnotikus éneke felbúgott az üresség körül. Sötét bőrszárnyai a magasba íveltek, hogy átöleljék a fiút, amikor az előbbre lépett. Egy pillanatra meglepetés villant fel a hatalmas, fekete szemekben, aztán az Egyetlen Hatalomból kovácsolt kard kettéhasította a draghkar koponyáját, egészen az orrnyergéig.

Egy acélpenge beleszorult volna, de a tűzből szőtt kard könnyedén kicsúszott, amikor a szörny a padlóra zuhant. Rand egy pillanatig az üresség védelméből vizsgálta a lábánál heverő dolgot. Ez a dal. Ha az üresség nem szigetelte volna el az érzésektől, akkor nem tudta volna ilyen hűvösen, a távolból átélni az összecsapást. Akkor ez a dal hatott volna szellemére. A draghkar is erre számíthatott, amikor Rand olyan megadóan elindult felé.

Aviendha elfutott mellette, és Chion mellett térdre rogyott. A gai'shain torkához nyúlt.

– Meghalt – mondta, és hüvelykujjával lezárta a nő szemét. – Talán jobb így neki. A draghkar megzabálja a lelket, mielőtt elnyelné az életet. Egy draghkar! Itt! – A padlón guggolva Randre pillantott. – Trallokok az Imre erődnél, és most trallokok, itt! Nehéz időket hozol a Háromszoros... – Sikítva Chion mellé vetette magát, amikor Rand kardjával lefelé mutatott.

Egy tűzoszlop vágódott ki a pengéből a lány fölött, és mellbe találta a bejárati ajtón belépő draghkart. Az Árnyfattya lángba borult, és üvöltve hátratántorodott a kert felé. Vadul csapkodó szárnyából tűz csöpögött.

– Ébressz fel mindenkit! – mondta Rand nyugodtan. Védekezett Chion? Mennyire tartotta vissza a becsület kódexe? Nem mintha számított volna. A draghkarok könnyebben meghalnak, mint a Myrddraalok, de a maguk módján még náluk is veszélyesebbek. – Ha tudod, hogyan kell riadóztatni, akkor tedd meg!

– A gong az ajtó mellett...

– Majd én. Fel kell kelniük. Lehet, hogy kettőnél többen jöttek.

A lány egyetértően bólintott, majd hangosan kiabálva visszarohant.

– Lándzsára! Ébredjetek! Fogjátok a lándzsátokat!

Rand, kezében a karddal, óvatosan elindult kifelé. Az Egyetlen Hatalom annyira eltöltötte, hogy remegett a gyönyörtől. Ugyanakkor rosszul is lett tőle. Egyszerre akart nevetni és hányni. Az éjszaka jegesen hideg volt, de ezt alig érzékelte.

A lángoló draghkar elnyúlva feküdt a kertben, és csak úgy bűzlött a megégett hús szagától. Még éppen elég fényt adott ahhoz, hogy a holdfénynél jobban megvilágítsa az ajtó előtti részt. Valamivel lejjebb, az ösvényen Seana hevert. Hosszú, ezüstösen csillogó haja szétterült, mint egy legyező, és üres, halott szeme az égre meredt. Kése mellette hevert, de a draghkar ellen nem volt semmi esélye sem.

Abban a pillanatban, amikor Rand kézbe vette a bőrrel borított markolatú ütőt, amelyik a négyszögletes bronzgong mellett lógott, a völgy bejáratánál elszabadult a pokol. Emberek üvöltöttek, trallokok vonyítottak, acél csengett acélon, újabb kiáltások hangzottak. Teljes erővel a gongra csapott, és a dallamos hang végigvibrált a völgyön. Szinte azonnal válaszolt egy másik gong is, aztán még több, és torkok tucatjaiból zendült fel a kiáltás.

– Lándzsára fel!

Kiáltások hallatszottak a lakókocsik irányából is. Fénylő négyzetek jelentek meg, a két, doboz alakú vezérkocsi ajtaja kivágódott, a szekerek fehéren csillogtak a holdfényben. Valaki lent dühösen üvöltött valamit. Egy női hang, de Rand nem jött rá, ki lehetett az.

A levegőben, a feje fölött szárnyak csapkodtak. Rand vicsorogva a magasba emelte lángkardját. Izzott benne az Egyetlen Hatalom, és tűz tombolt a kardja hegyén is. A lecsapó draghkar füstölgő húsdarabok esőjévé robbant szét, melyek beborították a sötétséget.

– Fogd ezt! – kiáltotta Rhuarc. A törzsfő szeme keményen villant fekete kendője fölött. Már felöltözött, kezében pajzsot és lándzsát tartott. Mat mögötte állt, kabát nélkül, fedetlen fejjel, inge félig kilógott nadrágjából. Bizonytalanul pislogott, és két kézzel tartotta fekete nyelű lándzsáját.

Rand átvette Rhuarc kezéből a shoufát, de aztán eldobta. Denevérszárnyakon egy alak siklott át a hold előtt, lecsapott a szakadék szemközti falánál, és eltűnt az árnyékban.

– Engem keresnek! Hadd lássák az arcomat! – Az Egyetlen Hatalom üvöltve áramlott benne. A kard a kezében parányi napként felragyogott, s megvilágította a fiút. – Nem fognak megtalálni, ha nem látják, hogy hol vagyok – felnevetett, pedig Rhuarc nem látott ebben semmi tréfásat, és rohanva elindult a csatazaj felé.

Mat kirántotta lándzsáját egy vaddisznó képű trallok melléből, és további ellenségeket keresett a szakadék kijáratánál, a holdfény derengésében. Légy átkozott, Rand! A közelben egyetlen árnyék sem mozgott, ami elég nagy volt ahhoz, hogy trallok legyen. Miért sodorsz mindig ilyen helyzetekbe? Sebesültek nyöszörögtek halkan a közelben. Egy árnyszerű alak, akit Moiraine-nek tartott, letérdelt az egyik földön fekvő aiel mellé. Eléggé figyelemre méltóak voltak azok a tűzgolyók, amelyeket az aes sedai hajigált, majdnem annyira, mint Rand kardja, amiből tűzsugarak lövelltek elő. A penge még mindig ragyogott, és a fénykörben jól látszott Rand. Maradtam volna inkább az ágyamban! Átkozottul hideg van, és az egészhez semmi közöm sincs! Egyre több aiel jött. Szoknyás nők is érkeztek, hogy törődjenek a sebesültekkel. Néhányan lándzsát fogtak. Lehet, hogy közönséges körülmények között nem harcolnak, de most, hogy a harcok elérték a városukat, nem tudtak tovább egyszerűen csak ácsorogni és bámulni.

A Lándzsa egyik Hajadonja megállt Mat mellett, és levette a kendőjét. A fiú az árnyékban nem ismerte fel az arcát.

– Nagyon jól táncolsz a lándzsáddal, szerencsejátékos! Különös idők, ha a trallokok már a Hideg Szikla erődbe is behatolnak! – A lány annak az árnyszerű alaknak az irányába pillantott, akit Mat Moiraine-nek tartott. – Az aes sedai nélkül talán behatolhattak volna, mielőtt megszólalt a riasztás.

– Ahhoz nem voltak elegen – válaszolta Mat anélkül, hogy ezen gondolkodnia kellett volna. – Csak a figyelmünket akarták elterelni. Hogy a draghkaroknak ne okozzon gondot elkapni Randet.

– Azt hiszem, igazad van – felelte a lány megfontoltan. – Hadifőnök vagy a vízföldiek országában?

Mat azt kívánta, bárcsak tartotta volna a száját.

– Olvastam erről valamikor egy könyvet – mormogta zavarodottan, és elfordult. Átkozott emberek átkozott emlékei! Lehet, hogy a kereskedők végre elszánták magukat, hogy továbbálljanak?

Amikor megállt a lakókocsiknál, sem Keille, sem Kadere nem látszott sehol. A kocsisok kis csoportot alkotva, szorosan egymás mellett álltak, és ideges mozdulatokkal apróbb demizsonokat adtak körbe, amelyekből annak a jófajta konyaknak az illata áradt, amit egyébként árusítani szoktak. Olyan izgatottak voltak, mintha a trallokok tényleg a közelükbe jöttek volna. Isendre Kadere kocsijának legfelsőbb lépcsőfokán állt, és homlokát ráncolva a semmibe bámult. Még így is csodaszépnek tűnt vékony fátyla mögött. Mat boldog volt, hogy legalább akkor sikerült megőriznie emlékeit, ha a nőkre gondolt.

– Végeztünk a trallokokkal – mondta a nőnek, és feltűnő mozdulattal megtámaszkodott lándzsájában, hogy azt Isendre is lássa. Ha már a fejemet kockáztatom, akkor legalább csodáljanak meg érte. Nem kellett különösebben megjátszania magát, hogy fáradtnak tűnjön. – Keményen küzdöttünk, de most már biztonságban vagy!

A nő kifejezéstelen tekintettel nézett le rá. A szeme úgy csillogott a holdfényben, mint sötét, izzó ékkövek. Szó nélkül megfordult, és bement a kocsiba. Az ajtó kemény csattanással záródott be mögötte.

Mat utálkozva vett egy mély lélegzetet, és elsétált onnan. Mit meg nem kell tennie az embernek ahhoz, hogy jó benyomást tegyen egy nőre? Most már csak az alvás járt az eszében. Visszamászik a takarók alá, Rand majd egyedül is elboldogul a trallokokkal és az átkozott draghkarokkal! Úgy tűnt, még élvezte is a dolgot. Hiszen végig kacagott?

Rand jött fölfelé a völgyből, Mat irányában. A kard izzása úgy kísérte, mint egy lámpa fénye. Aviendha is megjelent. Szoknyáját térdig felhúzva, odarohant Randhez, és csatlakozott hozzá. Kendőjét a feje köré tekerte. Rand észre sem vette a lányt, akinek az arca kifejezéstelen maradt. Tényleg illenek egymáshoz.

– Rand! – kiáltotta egy siető árnyék Moiraine hangján. Majdnem olyan szépen csengett, mint Keille hangja, de az ő szájából hűvösebb muzsika szólt. Rand a nő felé fordult, és megállt. Az aes sedai lelassította lépteit, mielőtt pontosan ki lehetett volna venni, és olyan méltóságteljesen lépett a fénykörbe, mintha egy palotában járt volna. – A helyzet egyre veszélyesebb, Rand! Az Imre erőd megtámadása még szólhatott volna csak az aieleknek, valószínűtlen, de nem elképzelhetetlen támadás volt, ám ezek a draghkarok ma éjszaka téged kerestek.

– Tudom – egyszerűen csak így. Nyugodtan, mint a nő, csak még nála is hűvösebben.

Moiraine összeszorította ajkát, és tenyere mozdulatlanul simult szoknyájára. Szemmel láthatóan nem tetszett neki a fiú válasza.

– A jóslatok akkor a legveszélyesebbek, ha az ember megpróbál erőnek erejével megfelelni nekik. Nem fogtad ezt fel Tearben? A Minta körülötted szövődik, de ha megpróbálsz magad is szőni, akkor nem tudod majd megtartani. Ha túl feszesre szövöd a Mintát, akkor feszültségek támadnak. Ekkor elszakadhat a szövet, a bomlás pedig minden irányban tovaterjedhet. Azt meg ki tudná megmondani, mikor fog akkor újra köréd szövődni, és mi történhet az eltelt idő alatt?

– Ez pontosan annyira egyértelmű, mint az ön magyarázatainak nagy része – válaszolta Rand szárazon. – Mit akar, Moiraine? Késő van, és én elfáradtam.

– Azt akarom, hogy bízzál bennem. Azt hiszed talán, már megtanultál mindent, amit tudnod kell? Egy évvel ezelőtt még a falud határa volt a világvége számodra.

– Nem, nem hiszem, hogy mindent tudok, amit tudnom kellene. – Rand hangjában vidámság csengett. Mat ilyenkor nem tudta, ép-e még barátja elméje. – Azt akarja, hogy megbízzak magában, Moiraine? Rendben. A Három Eskü nem engedi meg, hogy hazudjon. Mondja a szemembe, egészen egyértelműen, hogy nem fogja megpróbálni, hogy feltartson vagy megakadályozzon, bármit is mondok önnek! Mondja ki, hogy nem kísérel meg befogni a Fehér Torony érdekei elé! Mondja ezt egyenesen, egyszerű szavakkal, hogy tudjam, az igazságot mondja!

– Nem teszek semmit, amivel megakadályoznám, hogy beteljesítsd a sorsodat. Az életemet tettem fel erre. Azt viszont nem ígérem meg neked, hogy tétlenül nézem, amint fejedet a hóhér bárdja alá hajtod.

– Nem elég jó, Moiraine! Ennyi nem elég! De ha még meg is tudnék bízni magában, azt nem itt tenném. Az éjszakának fülei vannak – mindenütt emberek mozogtak a sötétben, habár nem jöttek elég közel ahhoz, hogy hallgatózhassanak. – Még az álmok is fülelnek! – Aviendha kendőjét feljebb húzta, hogy eltakarja arcát. Úgy tűnt, még az aielek is érzik a hideget.

Rhuarc lépett a fénykörbe. Fekete kendőjét már levette.

– A trallokok csupán azért támadtak meg, hogy eltereljék a figyelmünket, amíg a draghkarok lecsapnak rád, Rand al'Thor. Túl kevesen jöttek ahhoz, hogy ez komoly támadás legyen. De a draghkarok... a Levélrothasztó az életedre tör.

– Egyre nő a veszély – jelentette ki Moiraine halkan. A törzsfő ránézett, mielőtt folytatta volna:

– Moiraine sedai-nak igaza van. Mivel a draghkarok csődöt mondtak, attól félek, hogy legközelebb a Lélekteleneket küldik, azokat, akiket ti Szürke Gyilkosnak hívtok. Azt akarom, hogy éjjel-nappal lándzsák vegyenek körül. Valamilyen oknál fogva, a Lándzsa Hajadonjai kinyilvánították készségüket, hogy vigyázzanak rád.

Aviendha nyilvánvalóan fázott. Felhúzta a vállát, és úgy karolta át saját magát, hogy keze eltűnt a hóna alatt.

– Ahogy kívánják – válaszolta Rand. A jeges nyugalom ellenére, válasza kissé idegesnek tűnt. Mat ezen nem csodálkozott. Ő maga még akkor sem adná magát önként a Hajadonok kezébe, ha ezért cserébe megkapná a Tengeri Nép összes hajóján szállított drága selymeket.

– Jobban fognak vigyázni bárki másnál – folytatta Rhuarc. – Hiszen önként jelentkeztek erre a feladatra. Persze, nem akarom az egészet csupán rájuk bízni. Mindenkit felhasználok, hogy megvédjünk. Úgy vélem, legközelebb a Lélektelenek jönnek, de ez még nem jelenti azt, hogy nem jöhet valaki más. Tízezer trallok például, nem csak néhány száz.

– Mi a helyzet a shaidókkal? – Mat azt kívánta, bárcsak tartotta volna a száját, mert most mindannyian ránéztek. Lehet, hogy eddig észre sem vették. Na, ennyi erővel akár tovább is beszélhetne. – Tudom, hogy ki nem állhatja őket, de ha azt hiszi, hogy várható egy nagyobb támadás, akkor nem lenne jobb itt bent tudni őket ahelyett, hogy kint maradnak?

Rhuarc felmordult. Nála ez felért azzal, mintha valaki más káromkodna.

– Majdnem ezer shaidót még akkor sem engednék be ide, ha maga a Fűégető jönne! De erre nincs is lehetőségem. Couladin és a shaidók a sötétség beálltakor tábort bontottak. Megszabadultunk tőlük! Futárokat küldtem utánuk, hogy biztosra menjünk, úgy hagyják el a taardadok földjét, hogy nem visznek néhány kecskét meg birkát magukkal.

A kard hirtelen eltűnt Rand kezéből. A kialvó fény miatt mindenki elvakult kissé. Mat becsukta a szemét, hogy legyen alkalma hozzászokni a sötéthez, de amikor kinyitotta, a holdfényben továbbra is elmosódott és homályos volt minden.

– Milyen irányban mentek? – kérdezte Rand.

– Észak felé – felelte Rhuarc. – Couladin bizonyára azt tervezi, hogy Sevannát megállítja, útban Alcair Dal felé, hogy ellened fordíthassa. Ez még sikerülhet is neki. Az a nő kizárólag azért helyezte eljegyzési csokrát Suladric lába elé, mert egy törzsfőhöz akart feleségül menni. Persze, már mondtam, hogy ez az asszony még nehézségeket fog okozni. Sevanna imádja, ha bajt keverhet. Az is igaz, hogy nem olyan fontos az egész. Ha a shaidók nem követnek, azzal nem veszítettél sokat.

– Elindulok Alcair Dalba – jelentette ki Rand határozottan. – Most. Bocsánatot fogok kérni minden főnöktől, aki úgy érzi, hogy ezzel a becsületébe gázoltam, mert előtte érkeztem, de nem engedem meg, hogy Couladin akár egy perccel is hamarabb érjen oda, mint én, ha ez elkerülhető. Nem éri be azzal, hogy ellenem hangolja Sevannát, Rhuarc. Nem engedhetem meg, hogy egyhónapnyi időt hagyjak neki arra, hogy válóra válthassa terveit.

Rhuarc egy pillanatig töprengett, aztán így felelt:

– Talán igazad van. Változásokat hozol magaddal, Rand al'Thor. Akkor hát, napkeltekor elindulunk! Kiválasztok tíz Vöröspajzsost díszőrségül, a tied pedig a Lándzsa Hajadonjaiból fog állni.

– Indulni akarok, mihelyt az első fénysugár feltűnik az égen, Rhuarc! Az összes harcossal, aki képes lándzsát hordani vagy íjat feszíteni.

– A hagyomány...

– A hagyományok rám nem vonatkoznak, Rhuarc! – Rand hangja olyan jeges volt, hogy a kupáikba fagyott volna a bor, ha lett volna náluk ilyesmi. – Új hagyományt alapítok! – Durván felnevetett. Aviendha döbbentnek látszott, és Rhuarc szeme is tágra nyílt. Csak Moiraine arca maradt kiszámíthatatlan, továbbra is hűvösen nézte Randet. – Valaki mondja meg a kereskedőknek – folytatta Rand –, hogy nem akarjuk kizárni őket a nagy vásárból, de ha a fickók nem hagyják abba a vedelést, akkor nemsokára már túl részegek lesznek ahhoz, hogy felüljenek a bakra. És veled mi a helyzet, Mat? Velem jössz?

Hát nem fogja hagyni, hogy eltűnjenek a kereskedők, az biztos, hiszen egyedül ők vihetik ki a pusztából.

– Ó, hiszen én mögötted állok, Rand! – Az egészben az volt a legrosszabb, hogy kellemes érzés fogta el, amikor így válaszolt. Átkozott ta'veren! Egyre jobban vonz! Hogy tudott Perrin kiszabadulni? A Fényre! De szívesen lennék inkább mellette! – De komolyan!

Mat a vállára kapta a lándzsáját, és elbotorkált a sötétben, fel a hegyoldalra. Még mindig maradt ideje, hogy aludjon egy kicsikét. A háta mögött hallotta, hogy Rand halkan nevet.

Ötvenegyedik fejezet

Leszámolás Tanchicóban

Elayne ügyetlenül fogta a két vékony, pirosra lakkozott evőpálcikát, és megpróbálta helyesen tartani őket az ujjai között. Sursa emlékeztette magát. Nem pálcikák, hanem sursa. Bárhogy is hívják őket, elég ostobaság ilyennel enni!

Az asztal túloldalán a Hulló Virágszirmok Kamrájában Egeanin komoran bámulta saját sursáit. Mindkét kezében tartott egy-egy pálcát, mintha azok nyársak lennének. Nynaeve egy kézben, pontosan úgy tartotta sajátjait, ahogy Rendra megmutatta neki, de eddig csupán egy kis darab húst és néhány paprikacsíkot tudott a szájába tömni. Az összpontosítástól összehúzta a szemöldökét. Számos parányi, fehér tálka állt az asztalon, mindegyik tele hússzeletekkel és darabkákkal, meg különböző zöldségekkel, és sötét, valamint világos szósszal. Elayne attól tartott, hogy rámegy a napjuk, míg befejezik ezt az ebédet. Hálásan rámosolygott a mézszín hajú gazdasszonyra, amikor a nő odahajolt hozzá, és megmutatta, hogyan tartsa kezében helyesen a sursát.

– A maga országa hadban áll Arad Domannal – jelentette ki Egeanin, és hangjában harag érződött. – Akkor miért szolgálja fel az ellenség étkeit?

Rendra megvonta a vállát, és csücsörített a fátyol mögött. Ma az elképzelhető leghalványabb pirosat hordta, és vékony hajfonataiba ugyanilyen színű gyöngyöket fűzött. Ezek halkan csilingeltek, amikor a fejét mozgatta.

– De hiszen ez a divat! Négy nappal ezelőtt kezdődött, az Ezüst Szelek Kertjében, és most már minden vendég domani ételt akar enni! Azt hiszem, ha már nem tudjuk elfoglalni Arad Domant, akkor legalább az ételeiket bekebelezzük. Lehet, hogy Bandar Ebanban most mézmártásos báránysültet és kandírozott almát esznek, mint egyébként mi itt. Még négy nap, és lehet, hogy másik konyha jön divatba. Manapság az ilyesmi gyorsan változik, és ha valaki a csőcseléket fellázítaná... – ismét megvonta a vállát.

– Úgy véli, hogy további lázongások törhetnek ki? – kérdezte Elayne. – Amiatt is veszekedni fognak, hogy ki milyen ételt eszik a fogadókban?

– Az utcákon egyre nő a nyugtalanság – felelte Rendra, és megadóan széttárta a karját. – Ki tudja, mi miatt robban ki az újabb összetűzés? A tegnapi zavargás amiatt tört ki, hogy egy rémhír szerint Maracru kinyilvánította hűségét az Újjászületett Sárkányhoz, vagy hogy a sárkányfiak kezére került. Esetleg a lázadók foglalták el – nem mintha túl nagy különbség lenne –, de ne gondolják, hogy a csőcselék erre nekiesik a maracrui embereknek! Nem. Kint tombolnak az utcákon, kirángatják az embereket a hintókból, és utána felgyújtják a Gyülekezet Nagy Csarnokát. Lehet, hogy híre jön annak, hogy seregünk megnyert vagy elveszített egy csatát, és a csőcselék akkor nekiesik annak, aki Arad Doman-i ételt szolgál fel. De az is lehet, hogy akkor Calpene rakpartján álló raktárakat égetik fel inkább. Ki tudhatja előre?

– Se rend, se fegyelem – morogta Egeanin, és sursáját mindenre elszántan jobb kezébe vette. Arckifejezését figyelembe véve, a pálcikák akár tőrök is lehettek volna, amellyel le akarja döfni a csészék tartalmát. Nynaeve elejtett egy parányi húsdarabot a sursával, mielőtt bekaphatta volna. Dühösen felemelte az ételt az öléből, és szalvétájával megtisztította a bézs színű selymet.

– Ó, a rend! – nevetett Rendra. – Emlékszem még arra az állapotra. Egy napon talán visszatér, igaz? Néhányan úgy vélik, hogy Amathera panarkha ismét beveti az őrséget, de ha én a helyében lennék, és arra emlékeznék, hogyan dühöngött a tömeg, amikor elfoglaltam a helyemet... A Fény Gyermekei sok lázongóval végeztek. Ez jelentheti azt is, hogy vége az összetűzéseknek, de azt is, hogy csak most kezdődnek igazán, és hogy ezek kétszer olyan erősek és tízszer olyan szörnyűek lesznek. Azt hiszem, odafigyelnék arra, hogy állandóan körülöttem legyen a testőrségem és a Fény Gyermekeinek csapata. Na de hát, nem erről kell evés közben beszélni! – Az asztalra pillantott, és elégedetten bólintott, hajában a gyöngyök halkan csilingeltek. Amikor az ajtó felé indult, leheletnyi mosollyal, egy pillanatra megtorpant. – Az a divat, hogy a domani ételeket sursával együk, és az ember természetesen igyekszik követni a divatot. De... senki sincs itt, aki szemmel tarthatná önöket, igaz? Ha inkább késsel és villával akarnának enni, az alatt a szalvéta alatt találják! – Az asztal szélén fekvő tálcára mutatott. – Jó étvágyat!

Nynaeve és Egeanin megvárta, amíg becsukódik az ajtó a fogadósnő mögött, majd egymásra vigyorogtak, és határozottan illetlennek tűnő gyorsasággal a tálca után nyúltak. Ennek ellenére Elayne-nek sikerült először evőeszközhöz nyúlnia. A másik kettőnek sosem kellett olyan gyorsan ennie, mint egy novíciának, akire még várt a háztartási munka és a tanulás.

– Egészen jó – jelentette ki Egeanin az első falat után. – Ha végre bekapta az ember – Nynaeve vele együtt nevetett.

Az eltelt hét nap során, amióta csak megismerték a sötét hajú, éles, kék szemű, elnyújtott dialektusban beszélő asszonyt, ők ketten egészen megbarátkoztak. Egeanin frissítő változatosságot jelentett Rendra állandó fecsegése után. A gazdasszony csak a frizurákról, a ruhákról és a bőrápolásról csicsergett. Változatosság volt ez azok után a pillantások után, ahogy az utcán méregették őket az emberek. Túl sok helybélin látszott, hogy akár egy rézpénzért is elmetszenék a torkukat. A nő találkozásuk óta negyedszer járt itt, és Elayne élvezte ezeket a beszélgetéseket. Egeanin annyira egyenes jellem volt, olyan függetlenség sugárzott belőle, hogy a leányörökös csodálta ezt a nőt. Lehet, hogy Egeanin azzal kereskedett, amit csak úgy felé sodort az élet, de pontosan úgy viselkedett, mint Gareth Bryne, nyíltan kimondta a véleményét, és nem gondolt arra, hogy valaki előtt csússzon-másszon.

Ennek ellenére Elayne azt kívánta, bárcsak ne találkoztak volna olyan sűrűn, és hogy ne jött volna Nynaeve-val olyan gyakran a Három Szilva udvarába, ahol találkozhattak Egeaninnal. Amathera beiktatása óta tartottak az állandó nyugtalanságok és lázadások, és ez majdnem lehetetlenné tette, hogy baj nélkül keresztül jussanak a városon, pedig Domon keménykötésű tengerészei végig kísérték őket. Ezt még Nynaeve is kénytelen volt beismerni, mikor egyszer éppen csak, hogy kikerültek az ököl nagyságú utcakövek záporából. Thom még mindig azzal hitegette őket, hogy felhajt valahol egy hintót meg fogatot, de Elayne nem volt meggyőződve arról, hogy a férfi minden erejét beleadja a keresésbe. A mutatványos és Juilin szemmel láthatóan kifejezetten élvezte, hogy a két nő többé-kevésbé a fogadó rabja lett. Ők maguk meg kék foltokkal és vérezve jönnek vissza, mi viszont még az orrunk hegyét sem dughatjuk ki, gondolta szárazon. Miért hiszik a férfiak azt, hogy vattába kell csomagolni a nőket? Miért gondolják, hogy az ő sérüléseik nem olyan komolyak, mint a nőké?

A hús ízét figyelembe véve, Thom jobban tette volna, ha a konyhában néz szét, ha már egyszer lovat keres. A gondolattól, hogy esetleg lóhúst eszik, valósággal felfordult a gyomra. Olyan tálat választott, amelyben csak különféle zöldségek látszottak: sötét gombaszeletek, piros paprika, és valamilyen bordázott, zöld bimbók, világos, csípős szószban.

– Miről beszélgessünk ma? – kérdezte Nynaeve Egeanint. – Azt hiszem, már föltette nekünk az összes olyan kérdést, ami nekem csak az eszembe juthatott volna – legalábbis majdnem az összes olyat, amit megválaszolhattak. – Ha még ennél is többet akar megtudni az aes sedai-okról, akkor be kell állnia novíciának a Fehér Toronyba.

Egeanin önkéntelenül is összerezzent, mint mindig, amikor valaki szóban összeköttetésbe hozta őt az Egyetlen Hatalommal. Egy pillanatig komoran méregette az egyik parányi csésze tartalmát, aztán kavargatni kezdte.

– Nem tettek különösebb erőfeszítést annak eltitkolására – kezdte megfontoltan –, hogy itt valakit keresnek. Nőket. Ha nem veszik sértésnek, megkérdezném, hogy... – Nem folytathatta, mert kopogtak.

Bayle Domon azonnal belépett. Kerek arcán izgalom és komor elégedettség látszott.

– Megtaláltam őket – jelentette ki, de aztán összerezzent, amikor meglátta Egeanint. – Te!

Elayne legnagyobb megdöbbenésére Egeanin hátrarúgta a székét, felpattant, és ököllel olyan gyorsan gyomron vágta Domont, hogy szinte nem is látszott a keze. Valahogy azonban Domon mancsa megragadta a csuklóját, és kicsavarta a nő karját. Egy döbbent pillanatig mintha mindketten csak fogást kerestek volna a másikon. Egeanin megpróbálta kézéllel torkon vágni a férfit, de hirtelen, arccal lefelé a padlón feküdt. Domon csizmás lába a vállára taposott, és a férfi egészen a térdéig felcsavarta a nő karját. Az ennek ellenére másik kezével elő tudta rántani a kését.

Elayne a Levegőből szőtt fonalakat kettőjük köré, mire egyáltalán észrevette, hogy kinyúlt a saidar felé. A verekedők kővé dermedtek.

– Hát ez meg mit jelent? – kérdezte jeges hangon.

– Hogy merészeli ezt tenni, Domon mester? – Nynaeve hangja is hideg volt, mint Elayne-é. – Azonnal engedje el! – Valamivel lágyabban és aggódva folytatta: – Egeanin, miért próbálta megütni? Mondtam, hogy engedje el, Domon!

– Nem képes rá, Nynaeve – Elayne tényleg örült volna, ha a másik legalább a fonalakat látja akkor, ha éppen nem lila a feje a dühtől. – És először a nő próbálta megütni a férfit. Egeanin, miért?

A sötét hajú nő csukott szemmel, összeszorított ajkakkal feküdt ott. Bütykei elfehéredtek, olyan erővel markolta a kést.

Domon Elayne-ről Nynaeve-ra pillantott. Különös szakálla, amelyet illiani módra hordott, szinte vibrált a haragtól. Elayne csupán a fejét hagyta szabadon.

– Ez a nő bizony seanchan! – hördült fel.

Elayne döbbent pillantást váltott Nynaeve-val. Egeanin? Seanchan? Ez lehetetlen! Ez egyszerűen nem lehetett igaz!

– Biztos ebben? – kérdezte Nynaeve megfontoltan és halkan. Ugyanolyan letörtnek látszott, mint amilyennek Elayne érezte magát.

– Én aztán sosem felejteném az ábrázatját! – válaszolta Domon határozottan. – Ő bizony kapitány. Bizony hogy az! Aki engem Falméba bekísért, engem meg a hajómat, a seanchanok foglyául!

Egeanin meg sem kísérelte letagadni a vádakat. Csak ott feküdt, és a kését markolta. Seanchan. De hát kedvelem!

Elayne óvatosan szőni kezdte a Levegő szálait, míg Egeanin kést tartó keze majdnem, de azért nem teljesen, szabaddá vált.

– Engedje el, Egeanin! – mondta, és letérdelt a nő mellé. – Kérem! – Egy pillanattal később Egeanin tenyere kinyílt. Elayne felvette a kést, és felállt. Most már kioldotta a csomókat. – Hagyja felkelni, Domon mester!

– De hát ő seanchan, úrnő! – tiltakozott a férfi. – És kemény, mint az acél.

– Hagyja felkelni!

A férfi halkan morgott valamit, de elengedte Egeanin karját, és olyan gyorsan arrébb lépett, mintha arra számítana, hogy a nő ismét a torkának ugrik. A sötét hajú asszony – a seanchan asszony – azonban csupán feltápászkodott. Megtornáztatta vállát, amit a férfi kicsavart, és fürkésző pillantást vetett Domonra. Aztán az ajtóra pillantott, felemelte a fejét, és látszólag a legnagyobb lelki nyugalommal várakozni kezdett. Nehéz volt nem csodálni.

– Seanchan – hördült fel Nynaeve. Egy egész maroknyi, vékony hajfonatot megragadott, aztán meglepett pillantást vetett saját kezére, és elengedte a haját. A homlokát azonban továbbra is ráncolta, és pillantása kemény maradt. – Seanchan! Aljasul megszerezte a barátságunkat! Azt hittem, mind visszamentek oda, ahonnan jöttek! Miért van itt, Egeanin? Tényleg csak a véletlen műve volt a találkozásunk? Miért akart pont minket megismerni? Talán el akart csalni minket valahová, ahol a mocskos sul'damok a nyakunkra tehetnék a pórázt? – Egeanin szeme megrebbent, amikor ezt hallotta. – Ó, igen! – folytatta Nynaeve éles hangon. – Többet tudunk a seanchanokról és a sul'damokról meg a damanekról! Többet tudunk annál, mint amit te magad tudsz! Láncra veritek azokat a nőket, akik képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, de erre azok is képesek, akiknek a kezébe nyomtátok a pórázt, Egeanin! Minden egyes megláncolt nőre, aki képes erre, akit ezért megláncoltatok, mint egy állatot, tíz vagy húsz jut naponta, akikről még csak nem is tudtok!

– Tudom – válaszolta Egeanin egyszerűen, mire Nynaeve-nak a döbbenettől nyitva maradt a szája.

Elayne is levegő után kapkodott.

– Tudjátok ezt? – lélegzett mélyet, aztán kevéssé hisztérikus hangon folytatta: – Egeanin, azt hiszem, hogy hazudsz. Nem túl sok seanchant ismerek, és azokkal is csak néhány percre találkoztam, ám ismerek valakit, akinek több tapasztalata van ezen a téren. Ti, seanchanok még csak nem is gyűlölitek azokat az asszonyokat, akik képesek felhasználni az Egyetlen Hatalmat. Azt hiszitek róluk, hogy állatok. Ezt nem tehetnétek ilyen könnyen, ha tényleg tisztában lennétek a helyzettel, vagy akár csak sejtenétek.

– Azok a nők, akik a póráz végét tartják, képesek megtanulni fókuszálni az Egyetlen Hatalmat – jelentette ki Egeanin. – Nem sejtettem, hogy meg lehet tanulni, mivel arra tanítottak, hogy az ember vagy így születik, vagy nem. Amikor végül önök azt mondták nekem, hogy irányítani kell az ezzel a tehetséggel született lányokat, hirtelen mindent megértettem. Leülhetek? – Hűvös és kiegyensúlyozott nőszemély.

Elayne bólintott, mire Domon a helyére tolta Egeanin székét. A biztonság kedvéért a nő mögé állt, amikor az leült. A seanchan felpillantott rá, és így szólt:

– Legutóbb, amikor találkoztunk, nem volt ennyire... figyelemre méltó... ellenfél.

– Akkor kegyed húsz páncélos katonával jött át a fedélzetemre, bizony ám, meg egy damaneval, aki bármikor darabokra robbanthatta a hajómat az Egyetlen Hatalom segítségével. Azért, mert ki bírok húzni egy cápát hálóval a vízből, azért még csak nem kelek birokra vele a mélységben! – Meglepő módon hirtelen elvigyorodott, és megsimogatta a gyomrát, azon a helyen, ahol a seanchan megütötte, mégpedig olyan gyorsan, hogy Elayne nem is látta a kezét. – Azért kegyed sem olyan gyengécske ellenfél, mint ahogy azt gondoltam volt, még így, páncél meg kard nélkül sem!

A seanchan nő világa alaposan a feje tetejére állhatott, de ennek ellenére megőrizte a nyugalmát. Elayne nem igazán tudta elképzelni, hogyan érezné magát hasonló helyzetben, de azt remélte, ha egyszer ilyen történik, akkor ezzel a változással ő is ilyen lenyűgöző nyugalmat mutatva tudna szembenézni, mint Egeanin. Nem engedhetem meg, hogy rokonszenvezzem vele! Ő seanchan! Pórázra kötöttek volna, mint egy háziállatot, ha képesek lettek volna rá! A Fényre, hogyan lehet megakadályozni, hogy kedveljünk valakit?

Nynaeve-nak szemmel láthatóan ez nem okozott gondot. Mindkét öklével az asztalra csapott, és olyan vadul fordult Egeanin felé, hogy hajfonatai a tányérok között himbálóztak.

– Miért vagy itt Tanchicóban? Azt hittem, a falmei események után mind elmenekültetek. Miért próbáltál meg a bizalmunkba férkőzni, mint egy alattomos kígyó? Ha azt hiszed, hogy minket is pórázra versz, akkor igencsak tévedsz.

– Sosem készültem erre – válaszolta Egeanin tompa hangon. – Csupán annyit akartam önöktől, hogy többet tudjak meg az aes sedai-okról. Én... – Első alkalommal látszott habozni, és semmivé foszlott az önbizalma. Összeszorította a száját, majd Nynaeve-ról Elayne-re nézett, és megcsóválta a fejét. – Önök nem olyanok, mint ahogy én azt tanultam. A Fény büntessen meg érte, de... én kedvelem önöket.

– Kedvelsz bennünket – Nynaeve szájából ez úgy hangzott, mintha már ez is bűn lenne. – Ez nem válaszolja meg a kérdéseimet.

Egeanin megint habozott, de aztán büszkén és kihívóan felemelte a fejét.

– Falméban sul'damokat hagytunk hátra. Néhányan elmenekültek a katasztrófa után. Pár társammal együtt azért küldtek, hogy visszahozzuk őket. Én csak egyet találtam meg, de az ő révén rájöttem arra, hogy az a'dam őket is megköti – látta, hogy Nynaeve öklén kifehérednek a bütykök, ezért gyorsan hozzáfűzte: – Tegnap este elengedtem. Ezért nagy árat kell fizetnem, ha valaha is rájönnek. De miután beszéltem önökkel, nem tarthattam... – Elhúzta a száját, és megcsóválta a fejét. – Éppen ezért maradtam önöknél, miután Elayne megmondta, hogy kicsoda. Tudtam, hogy Bethamin sul'dam volt. Amikor észrevettem, hogy az a'dam őt is megköti, hogy ő... Tudnom kellett, egyszerűen többet kellett megtudnom azokról a nőkről, akik képesek használni az Egyetlen Hatalmat! – Vett egy mély lélegzetet. – Mit akarnak tenni velem? – Az asztalon nyugvó, összefűzött kezei nem remegtek.

Nynaeve dühösen kinyitotta a száját, majd lassan becsukta. Elayne tudta, miért tett így. Nynaeve most gyűlölte Egeanint, a kérdés azonban mégis az volt, hogy mit tegyenek vele. Nem volt világos, hogy követett-e el Tanchicóban bűntényeket, és a városi őrség szemmel láthatóan semmi mással nem törődött, mint hogy a saját irháját mentse. Ez a nő seanchan volt, felhasználta a sul'damokat és a damanekat, viszont azt állította, hogy szabadon engedte ezt a Bethamint. Milyen bűntényért tudnák akkor megbüntetni? Azért, mert kérdései voltak és válaszokat akart? Azért, mert elnyerte a rokonszenvüket?

– Szívesen megnyúználak, hogy vörös legyél, mint a napnyugta! – dühöngött Nynaeve. Hirtelen Domon felé fordult: – Megtalálta őket? Hiszen azt mondta, hogy megtalálta őket. Hol?

A férfi egyik lábáról a másikra állt, és a szemét forgatva, figyelmeztetően Egeanin irányába biccentett. Szemöldöke kérdően a magasba emelkedett.

– Nem hinném, hogy az árnybarátokhoz tartozik – jelentette ki Elayne, amikor Nynaeve habozott.

– Én aztán nem vagyok árnybarát! – Egeanin vad és sértett pillantást vetett rá.

Nynaeve keresztbe fonta karját, mert így akarta megakadályozni, hogy állandóan a hajfonatait rángassa, fenyegető pillantást vetett a seanchanra, aztán tekintetével lecsapott Domonra. Olyan vádlóan nézett rá, mintha a férfi tehetett volna az összevisszaságról.

– Nincsen szobánk, ahová bezárhatnánk! – mondta végül. – Rendra pedig bizonyára szeretné tudni az okát. Tehát, folytassa, Domon mester!

A férfi még egy utolsó, kételkedő pillantást vetett Egeanin felé.

– A panarkha palotájában az egyik legényem bizony megpillantott két asszonyt is az önök listájáról. A macskásat meg a saldaea-i fehérszemélyt.

– Biztos ebben? – kérdezte Nynaeve. – A panarkha palotájában? – Bárcsak a saját szemével látta volna őket! Végül is, nem Marillin Gemalphin az egyetlen nő, aki kedveli a macskákat. És Asne Zeramene sem az egyetlen saldaea-i asszony, még itt, Tanchicóban sem.

– Keskeny arcú fehércseléd, kék szemmel, széles orral? Aki egy tucatnyi macskát etet ebben a városban, ahol az emberek macskát esznek? Egy másik társaságában, akinek bizony jellegzetes saldaea-i orra és ferde szeme van? Ez bizony nem egy hétköznapi pár, al'Meara asszonyság!

– Ebben igaza van – ismerte el Nynaeve. – De hogy a panarkha palotájában! Domon mester, ha netán elfelejtette volna, ötszáz fehérköpeny őrzi azt a helyet, és ezt a Fény Kezének inkvizítora parancsára teszik. Ha más nem, Jaichim Carridin és a tisztjei biztosan azonnal felismernének egy aes sedai-t! Maradnának, ha észrevennék, hogy a palotában aes sedai-ok vendégeskednek? – A férfi már nyitotta a száját, de Nynaeve érve telibe talált, ezért csak tátogott.

– Domon mester – kérdezte Elayne. – Mit kerestek az emberei a panarkha palotájában?

A férfi zavartan meghúzta a szakállát, és egyik vastag ujjával megdörzsölte csupasz felső ajkát.

– Asszonyságomék tudják, hogy Amathera panarkha nagyon szereti a jégborsot, az egészen csípőset, és talán bizony nagyvonalúvá válik, ha kap tőlem egy kis figyelmességet. Ha meg nem is személyesen kapja, legalább a vámosok tudva tudják, és akkor ők lesznek nagyvonalúbbak ahhoz, aki ajándékkal kedveskedett a nagyasszonynak.

– Ajándék? – kérdezte Elayne olyan elítélő hangon, amilyenre csak képes volt. – A kikötőben még őszintébb volt, és ott egyszerűen csak megvesztegetésnek nevezte. – Meglepő módon Egeanin is megfordult a székén, és ő is elítélő pillantást vetett a férfira.

– A Szerencse csípjen meg! – morogta a férfi. – Azt kegyedék nem parancsolták, hogy hagyjak fel az üzlettel! És ezt akkor sem tenném, ha ezt mondták volna. Még akkor sem, ha idehoznák az én derék, jó anyámat, és ő kérne rá. Egy férfinak joga van a szakmájához – Egeanin felhorkant, és kihúzta magát.

– Nem nekünk okoz fejfájást, hogy hogyan vesztegeti meg az embereket, Elayne – mondta Nynaeve izgatottan. – Nem számít, ha az egész várost megveszi, és csempészik is közben... – Elhallgatott, mert kopogtak az ajtón. Figyelmeztető pillantást vetett a többiekre, majd rászisszent Egeaninra: – Maradj csendben! – Majd hangosabban így kiáltott: – Szabad!

Juilin dugta be a fejét az ajtón. Egy ostobának ható, henger alakú sapkát viselt, és szokás szerint különösen komoran méregette Domont. Arcán már fel sem tűnt a vágás, amin csak most száradt meg a vér. Az utcákon ma már napközben rosszabb volt a helyzet, mint érkezésükkor éjszaka.

– Beszélhetnék egyedül önökkel, al'Meara asszony? – kérdezte, amikor meglátta Egeanint az asztalnál.

– Ó, jöjjön csak be! – förmedt rá Nynaeve mérgesen. – Azok után, amit eddig hallott, most már nem számít, hall-e még valamit. Maga is megtalálta őket a panarkha palotájában?

Juilin már az ajtót zárta, és most kifürkészhetetlen pillantást vetett Domonra. Összeszorította az ajkát. A csempész szélesen vigyorgott. Egy pillanatig úgy látszott, ezek mindjárt összeverekednek.

– Szóval, megelőzött az illiani – morogta Juilin sajnálkozva. Nem törődött Domonnal, hanem így szólt Nynaeve-hoz: – Hiszen mondtam, hogy a fehér hajfürtű nő majd elvezet hozzájuk. Ez eléggé feltűnő. És ott megláttam a domani asszonyt is. Kellő távolságból persze, hiszen nem vagyok akkora bolond, hogy beleússzak a barracudarajba, de nem hinném, hogy Jeaine Caide-en kívül akad még egy Arad Doman-i asszony egész Tarabonban.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy tényleg a panarkha palotájában vannak? – kiáltotta Nynaeve.

Juilin arckifejezése nem változott, csupán szeme tágult egy kissé, és pillantása Domon felé szökkent.

– Akkor tehát nem hozott bizonyítékot – jelentette ki elégedetten.

– Van bizonyítékom – jelentette ki Domon, miközben tekintetével gondosan kerülte a tearit. – Ha nem hittek nekem, al'Meara asszonyság, mielőtt bejött volna ez a halász, akkor az nem az én hibám.

Juilin kihúzta magát, de Elayne a fürkész szavába vágott.

– Mindketten megtalálták őket, és mindketten hoztak is bizonyítékot. Külön valószínűleg egyik sem lett volna elegendő, de így együtt megállják a helyüket. Most már tudjuk, hol vannak, és ezt önöknek, kettőjüknek köszönhetjük.

Ezt hallva a két férfi még mogorvábbnak látszott, mint az előbb. A férfiak tényleg furcsa jószágok.

– A panarkha palotájában – Nynaeve egy egész marokra való hajfonatot ragadott meg, aztán fejének egyetlen rántásával a háta mögé lendítette őket. – Amit keresünk, annak is ott kell lennie. De ha már megszerezték, akkor miért vannak még mindig Tanchicóban? A palota hatalmas. Lehet, hogy még nem találták meg? Nem mintha ez segítene, ameddig ők bent vannak, mi meg kint.

Thom szokás szerint kopogtatás nélkül lépett be, és egyetlen pillantással felmérte a helyiséget.

– Egeanin asszony – üdvözölte a nőt elegáns meghajlással, amiben még bicegése sem zavarta. – Nynaeve, szeretnék négyszemközt beszélni önökkel. Fontos híreket hozok.

Cserzett arcán az új zúzódás jobban felmérgesítette Elayne-t, mint a vágás a mutatványos barna köpenyén. Ez a férfi túlzottan öreg volt ahhoz, hogy állandóan kint csavarogjon Tanchico utcáin. Vagy bármilyen utcán, ahol eldurvultak a viszonyok. Lassanként itt az ideje, hogy gondoskodjon számára egy kényelmes, nyugodt helyről, ahol békességben leélheti öreg napjait. Elég volt a vándorlásból, a mutatványos kóbor életéből. Majd gondoskodik erről.

Nynaeve éles pillantást vetett Thomra.

– Nincs most időm ilyesmire. A Fekete nővérek a panarkha palotájában vannak, és könnyen előfordulhat, hogy Amathera segít nekik. Átkutatják a palotát a pincétől a padlásig.

– Ezt kevesebb, mint egy órával ezelőtt tudtam meg – jelentette ki a férfi hitetlenkedve. – Honnan tudták meg...

Végigmérte Domont és Juilint, de látszott rajta, hogy nem hiszi, hogy bármelyiküktől származott volna a hír. Azok ketten még mindig úgy bámultak maguk elé, mint két kisfiú, aki az egész süteményt szeretné megenni.

Elayne legszívesebben vigyorgott volna. Thom mindig is annyira büszke volt arra, hogy ismeri az összes összefüggést, a rejtett kapcsolatokat.

– A Toronynak megvannak a maga módszerei – mondta titokzatoskodva. – Legjobb, ha az ember nem üti az orrát túl mélyre az aes sedai-ok dolgaiba.

Thom arca fájdalmas grimaszra húzódott, és ősz szemöldöke is bizonytalanul lekonyult. Nagyon helyes! A lány hirtelen észrevette, hogy Domon és Juilin is homlokát ráncolva őt bámulja. Csak nehezen kerülte el, hogy el ne vörösödjön. Ha ezek ketten fecsegni fognak, akkor szép kis bolondot csinált magából. Márpedig fecsegni fognak valamikor, a férfiak imádnak pletykálkodni. A legjobb, ha gyorsan témát vált.

– Thom, hallott valamit, amiből kiderülhet, hogy Amathera az árnybarátok közé tartozik?

– Semmi ilyesmit – a férfi idegesen megrántotta hosszú bajuszának egyik szárát. – Úgy tűnik, azóta sem látogatta meg Andricot, hogy fejére tették a Fa Koronáját. Lehet, hogy az állandó lázongások miatt túlzottan veszélyessé vált a királyi palotából eljutni a panarkha palotájába vagy vissza. Lehet, hogy a nő rájött, most már ő is pont olyan hatalmas, mint a király. Már nem olyan engedékeny, mint korábban. A politikai elkötelezettségéről viszont semmi sem árulkodik. – Egy pillantást vetve a székben ülő sötét hajú nőre, így folytatta. – Hálás vagyok azért a segítségért, amit Egeanin asszony nyújtott a rablótámadás során, de eddig azt hittem, hogy csak felszínes a hölgyek kapcsolata. Szabad megtudnom, ki ő, hogy ennyire beleavatták a dolgainkba? Homályosan emlékszem valami olyasmire, hogy kegyed azzal fenyegetőzött, hogy csomót köt az óvatlan nyelvekre, Nynaeve.

– Ez a nő seanchan – válaszolta Nynaeve. – Csukja be a száját, Thom, mert még lenyel egy dongót. Együnk, miközben eldöntjük, mit csinálunk ebben a helyzetben.

– Előtte? – hörögte Thom. – Egy seanchan előtt?

Elayne-től hallotta a Falméban történtek egy részét, és figyelmét bizonyára nem kerülték el a híresztelések sem. Úgy bámulta Egeanint, mintha azt kutatná, hová rejtette el a nő a szarvait. Juilinnak kiguvadtak a szemei. Úgy látszik, ő is felszedett ezt-azt a tanchicói rémhírekből.

– Talán azt akarják javasolni, hogy kérjem meg Rendrát, hadd zárjuk be az egyik raktárhelyiségbe? – érdeklődött Nynaeve nyugodtan. – Ez elég nagy feltűnéssel járna. Biztos vagyok abban, hogy három megtermett, szőrös férfi képes lesz megvédeni engem meg Elayne-t, ha hirtelen egy egész seanchan sereget varázsolna elő a zsebéből. Üljön le, Thom, vagy egyen állva, ha úgy esik jól, de ne bámulja már annyira. Mindenki üljön le végre, enni akarok, mielőtt kihűl!

Végül is így tettek. Thom ugyanolyan boldogtalannak tűnt, mint Juilin és Domon. Néha működött Nynaeve módszere, és sikerült csírájában elfojtani minden ellenállást. Lehet, hogy ezt egyszer Randnél is érdemes lenne kipróbálni?

Gyorsan elhessegette a gondolatot, és úgy döntött, itt az ideje annak, hogy valami komolyabbal is előrukkoljon.

– Nem tudom elhinni, hogy a Fekete nővérek Amathera tudta nélkül tartózkodhatnának a palotában – jelentette ki, miközben a széket csinos hátsó fele alá húzta. – Ahogy a dolgot látom, három dologra számíthatunk. Először is, hogy Amathera is árnybarát. Aztán, másodszor, lehet, hogy igazi aes sedai-oknak tartja a Fekete nővéreket. Harmadszor, lehet, hogy a foglyuk.

Valami oknál fogva látta Thom elismerő biccentését, és kellemes meleg öntötte el belsejét. Milyen kár! Bármennyire is ismerte a Házak Játékát, mégiscsak egy eszement bárd volt, aki mindent eldobott magától, hogy mutatványos lehessen.

– Úgy vélem, Amathera mindhárom esetben segít nekik, de ha tényleg igazi aes sedai-oknak tartja őket, akkor megnyerhetjük a segítségét azzal, hogy elmondjuk neki az igazat. Ha viszont a foglyuk, akkor magunk mellé állíthatjuk azzal, ha kiszabadítjuk. Még Liandrin és a kísérői sem védhetik meg a palotát, ha a panarkha kiadja a kiürítési parancsot, és így szabad kezet kaphatunk, hogy mi kutassunk bent.

– A gond csak annyi, hogy ki kell derítenünk, tényleg a szövetségesük-e, még ha csak könnyelműségből is, vagy pedig fogoly – felelte Thom, miközben a sursával evett. Természetesen minden nehézség nélkül tudott étkezni a pálcikákkal.

Juilin a fejét csóválta.

– Az igazi gondot az jelenti, egyáltalán hogyan jussunk a közelébe, függetlenül attól, kivel is van. Jaichim Carridin ötszáz fehérköpenye vigyáz a palotára. Úgy köröznek, mint a sirályok a halászbárka körül. A Panarkha Légiója kétszer ilyen erős és az őrségnek is van legalább ennyi fegyverese. A városi erődök közül sokat még fele ennyire sem őriznek.

– Nem is kell keresztülverekednünk magunkat rajtuk – felelte Nynaeve hűvösen. – Próbáljanak meg nem a mellszőrükkel gondolkozni! Ide ész kell, nem izommutogatás. Ahogy én látom a dolgokat.

A vita az egész étkezés alatt tartott, és még akkor is javában dúlt, amikor leszedték az utolsó üres tálat is. Miután egy darabig csak némán ücsörgött, semmit sem evett és látszólag oda sem figyelt, még Egeanin is tett néhány megjegyzést. Okos dolgokat mondott, és Thom az ő ötleteit is megragadta, ha azokat jónak tartotta, míg másokat elutasított, ugyanúgy, ahogy a többiekét. Meglepő módon még Domon is támogatta Egeanint, mikor Nynaeve ráförmedt, hogy hallgasson.

– Ez a fehércseléd egészen talpraesett, al'Meara asszonyság, csak egy bolond nem hallgatja meg a bölcs tanácsot, mindegy, honnan is hallotta azt.

Balszerencsés módon, nem sokat segített az, hogy tudják, merre vannak a Fekete nővérek, amíg nem sikerül rájönniük, mi Amathera szerepe, és hogy tulajdonképpen mit is keresnek. Végül, kétórányi, terméketlen vita után sem jutottak ennél tovább, és volt néhány jó ötletük arra is, hogyan tudjanak meg többet Amatheráról. A dolog már megint a férfiaktól és a Tanchicót behálózó hírszerző hálózatuktól függött.

Egyik férfi sem akarta magukra hagyni Elayne-t és társnőjét egy seanchannal, míg Nynaeve eléggé dühbe nem gurult ahhoz, hogy mindhármukat megkösse Levegőből font kötelekkel, így lódította ki őket az ajtón.

– Ne higgyék – jelentette ki jeges hangon, miközben csak úgy ragyogott a saidar körülötte –, hogy nem tudjuk ezt megtenni vele is, ha csak annyit mond, hogy „hu!” – Egyiküket sem engedte elmenni addig, amíg nem bólintottak. A fejükön kívül amúgy sem tudtak volna mást megmozdítani.

– Kemény fegyelmet tartanak a segítő férfiak között – jelentette ki Egeanin, alighogy bezáródott az ajtó.

– Hallgass, seanchan! – Nynaeve keresztbe fonta a karját. Lassacskán kezdett leszokni arról, hogy a haját rángassa, amikor elfogta az idegesség. – Ülj le... és... fogd be... a szád!

Nyomasztó volt itt ülni, és várakozni, és a virágokat hullató szilvafákat bámulni, melyeket az ablaktalan falakra festettek. Az sem volt sokkal jobb, ha Elayne Nynaeve-ot nézte, aki fel-alá járkált, miközben kint Thom, Juilin és Domon elvégezték a valódi munkát. Ennél csak az volt a rosszabb, amikor időről időre visszatért egy férfi, hogy bejelentse, hogy ismét elveszítettek egy nyomot. Ezután többnyire megkérdezte, mi hír a többiekről, majd kisietett az ajtón.

Amikor Thom először visszajött – egy új, kék folttal, ezúttal arca másik felén – Elayne megkérdezte:

– Nem lenne jobb, Thom, ha itt maradna, és megvárná Juilin és Domon mester beszámolóit? Ezeket a híreket sokkal jobban tudná elemezni, mint Nynaeve vagy én.

A férfi megrázta bolondos, összekócolt, fehér sörényét, miközben Nynaeve olyan hangosan szipákolt, hogy azt bizonyára még a folyosón is hallani lehetett.

– Találtam egy nyomot, amelyik elvezet egy verenai házhoz. Amathera ide vonult vissza néhány éjszakára, mielőtt kinevezték volna panarkhának – ezzel eltűnt, mielőtt a lány egy szót is tudott volna szólni.

Amikor legközelebb visszajött, jóval erősebben bicegett. Beszámolt arról, hogy a ház Amathera öreg dajkájáé. Elayne összeszedte magát, és a legszigorúbb, parancsoló hangon így szólt:

– Thom, azt akarom, hogy most leüljön. Most már itt marad. Nem engedem meg, hogy még jobban megsebesüljön.

– Megsebesüljek? – kérdezte a férfi. – Gyermekem, még sosem éreztem jobban magamat! Mondják el Juilinnak és Domonnak, hogy van itt a városban egy Celinda nevű nő, aki azt állítja magáról, hogy ismeri Amathera múltjának minden sötét titkát – ezzel sietve elbicegett. Köpenye mögötte lobogott, annyira sietett. A szöveten egy újabb szakadás látszott. Konok, konok, bolond vénember!

Egyszer csak lárma hallatszott a vastag falakon túlról. Brutális üvöltözés és hangos kiáltozás, az utca irányából. Rendra sietett be hozzájuk, éppen akkor, amikor Elayne úgy döntött, hogy lemegy, és körülnéz.

– Apróbb kellemetlenségeink támadtak odakint. De ne izguljanak, kérem! Bayle Domon emberei gondoskodnak a védelmünkről, bizony! Csak nem akartam, hogy esetleg aggódjanak.

– Összetűzések itt, kint? – kérdezte Nynaeve éles hangon. A fogadó közvetlen környéke az utóbbi időben maga volt a nyugalom szigete, ritka hely az egész városban.

– Nem kell emiatt aggódniuk! – válaszolta Rendra engesztelően. – Lehet, hogy csak enni akarnak az emberek. Megmondom nekik, hol találják Bayle Domon ingyenkonyháját, és akkor elmennek.

Egy idő múlva elhalt a lárma, és Rendra bort küldetett fel. Csupán amikor a furcsa arckifejezésű pincér ismét távozott, jött rá Elayne, hogy ez az a bizonyos szép, barna szemű fiatalember volt. A fickó már a leghidegebb pillantására is úgy reagált, mintha csak rámosolygott volna. Tényleg azt hiszi ez a bolond, hogy van ideje törődni vele?

Várni és toporogni, toporogni és várni. Celinda nem volt más, mint egy lopás miatt elbocsátott szobalány. Cseppet sem volt hálás azért, hogy nem vetették börtönbe, ehelyett lelkesen egyetértett minden váddal, amelyet Amathera ellen szóba hozhattak. Egy fickó azt állította, bizonyítéka van arra, hogy Amathera aes sedai, mégpedig Fekete nővér, de ugyanakkor azt is állította, hogy ebből a dokumentumból az is kiderül, hogy Andric király maga az Újjászületett Sárkány. Azok a nők, akik Amatherát titokban gyakran meglátogatták, olyan barátnők voltak, akiket Andric ki nem állhatott, és az a megdöbbentő felfedezés sem vezetett sehová, hogy kiderült, a panarkha titokban számos csempészhajó gazdája. Szinte mindegyik nemes, sőt, maga a király is, belefolyt a csempészésbe. Így végződött minden nyom. A legrosszabb, amit Thom ki tudott deríteni, az a tény volt, hogy Amathera két, jóképű ifjú urat is meggyőzött arról, mindegyikükben megtalálta élete nagy szerelmét, és csak arra használja Andricot, hogy elérje célját. Ugyanakkor számos nemesnek adott kihallgatást a palotában, egyedül, de olyan asszonyok társaságában is, akiket könnyedén lehetett volna Liandrinként vagy a listán szereplő más személyekként azonosítani, és akiknek tanácsát, legalábbis a beszámolók alapján, készségesen megfogadta a döntéshozatal során. Akkor most szövetséges vagy fogoly?

Amikor Juilin jó három órával napnyugta után visszatért, kezében pörgetve hosszú, világos, faragott fából készült, hüvelykujj vastagságú botját, valamit mormogott egy szőke fickóról, aki megpróbálta kirabolni. Thom és Domon már magukba roskadva, csalódottan ültek Egeanin mellett, az asztalnál.

– Ez már megint olyan lesz, mint Falme! – morogta Domon a semmibe. A vastag bunkósbot, amit valahonnan szerzett, előtte hevert, és övéről rövid kard lógott. – Aes sedai-ok. A Fekete ajah. A panarkha is belekeveredett. Bizony mondom, ha holnapig nem találunk semmit, akkor jómagam elmenekülök Tanchicóból. De legkésőbb egy nappal utána, még ha a saját nővérem kéri is, hogy maradjak még egy kicsit.

– Holnap – mondta Thom fáradtan, miközben az asztalra könyökölt, és fejét az öklén nyugtatta. – Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy tisztán gondolkozzam. Már azon kaptam magamat, hogy a palota egyik mosóemberét hallgatom, aki azt állította, fültanúja volt annak, amint Amathera olyan disznó dalokat énekelt, amilyeneket különben csak a kikötők legmocskosabb ivóiban lehet hallani. És én tényleg odafigyeltem rá.

– Ami engem illet – jelentette ki Juilin, és megfordította székét, hogy a támlára támaszkodva ülhessen rá –, én ma éjjel még tovább keresek. Megismerkedtem egy besurranó tolvajjal, aki azt mondja, a mostani élettársa is Amathera szobalánya volt. Szerinte Amathera azon az estén, amikor beiktatták hivatalába, az összes szobalányát csak úgy elbocsátotta. Elvisz hozzá, hogyha befejezte a munkáját egy gazdag kereskedő házában.

Nynaeve odasétált az asztal végéhez, és csípőre tette a kezét.

– Ma éjjel már sehová sem megy, Juilin. Maguk hárman felváltva őrzik az ajtónkat – a férfiak persze élénken tiltakoztak.

– Énnekem a saját üzleteimre is gondolnom kell! Arra ment rá az egész napom, hogy az asszonyságoknak kutatgattam...

– Al'Meara asszony, ez a nő az első olyan személy azok közül, akikkel sikerült megismerkednem, aki tényleg látta Amatherát, amióta kinevezték...

– Nynaeve, holnap én aligha leszek abban a helyzetben, hogy összeszedjek bármilyen híresztelést, arról nem is beszélve, hogy a nyomába eredjek, ha az éjszakát azzal kell töltenem...

Egyszerűen hagyta, hogy beszéljenek. Amikor végül lassan elhallgattak abban a hitben, hogy sikerült meggyőzniük, Nynaeve így szólt:

– Mivel nincsen más helyünk, ahol elhelyezhetnénk a seanchan nőt, velünk kell aludnia. Elayne, hozatnál fel Rendrával még egy matracot? Nem baj, ha a padlóra fekteti – Egeanin ránézett, de egy szót sem szólt.

A férfiak jó kis zsákutcába kerültek. Vagy megmakacsolják magukat, és ezzel megszegik a Nynaeve-nak adott szavukat, azt, hogy mindig engedelmeskednek, vagy tovább kell tiltakozniuk, mint az éretlen gyereknek. Dühösen méregették a nőt, nyilvánvalóan fortyogtak a dühtől, de engedelmeskedtek.

Rendra alaposan meglepődött, amikor csupán egyetlen matracot kértek, de elhitte a történetet, mely szerint Egeanin éjszaka nem mer hazamenni az utcán. Attól viszont igencsak idegessé vált, amikor Thom leült a folyosón, a szoba ajtaja mellé.

– Ezeknek a fickóknak, nem sikerült bejutniuk, bármennyire akartak. Mondtam önöknek, hogy az ingyen konyha majd elcsalja őket. A Három Szilva vendégeinek nem kell testőrt tartaniuk a szobájukban!

– Ez így igaz – felelte Elayne, és óvatosan megpróbálta a nőt kitolni az ajtón. – De Thom és a többiek annyira aggódnak! Hiszen tudja, milyenek a férfiak – Thom éles pillantást vetett rá, és bozontos, ősz szemöldöke fenyegetően összehúzódott, ám Rendra csak szipákolt, és egyetértően bólintott. Elayne végre be tudta zárni az ajtót.

Nynaeve azonnal Egeanin irányába fordult, aki az ágy túlsó oldalán vert tábort.

– Vetkőzz le, seanchan! Biztos akarok lenni abban, hogy nem rejtettél el valahol egy kést!

Egeanin nyugodtan felállt, és levetkőzött, csak a vászon alsóingét hagyta magán. Nynaeve alaposan átkutatta a ruháit, és ragaszkodott ahhoz, hogy Egeanint is átvizsgálja, mégpedig nem túl gyengéden. Az sem derítette jobb kedvre, hogy semmit sem talált.

– Hátra a kezekkel, seanchan! Elayne, kösd meg!

– Nynaeve, én igazán nem hiszem, hogy ő...

– Kösd meg az Egyetlen Hatalommal, Elayne! – förmedt rá Nynaeve durván. – Vagy csíkokra vágom a ruháját, és megkötöm a kezét meg a lábát. Emlékezz vissza, hogy bánt el a fickókkal az utcán! Lehet, hogy ő maga bérelte fel őket. Álmunkban puszta kézzel meggyilkolhatna minket!

– De tényleg, Nynaeve, Thom kint áll...

– Ez a nő seanchan! Egy seanchan, Elayne! – Nagyon úgy hangzott, mintha gyűlölné a sötét hajú nőt, mintha az személyesen ellene vétkezett volna, ám ennek nem volt értelme. Egwene került a seanchanok fogságába, nem Nynaeve. Határozottan előreszegezett állkapoccsal jelezte, hogy mindenre el van szánva, akár az Egyetlen Hatalom segítségével, akár kötéllel, de megkötözi.

Egeanin eközben már háta mögé tette a kezét, engedelmesen, de nem alázatosan. Elayne a Levegőből font egy fonatot, és megkötötte. Ez legalább kényelmesebb lesz, mintha a ruhájából kitépett szövettel kötözték volna meg. Egeanin könnyedén megfeszítette karizmait, hogy kipróbálja a láthatatlan köteléket, aztán megborzongott. Ezzel az erővel azt is megpróbálhatta volna, hogy acélláncokat tép szét. Vállvonogatva leült, amennyire tudott, és hátat fordított Elayne-nek és Nynaeve-nak.

Nynaeve nekilátott kigombolni a ruháját.

– Add ide a gyűrűt, Elayne!

– Biztos vagy benne, Nynaeve? – Elayne Egeanin háta felé biccentett. Úgy tűnt, a seanchan nem fülel.

– Ma este már nem fog megszökni, hogy eláruljon minket – Nynaeve egy pillanatra elhallgatott, és lehúzta a feje fölött a ruhát. Aztán vékony, taraboni selyemingében az ágy szélére telepedett, hogy lehúzza a harisnyáit. – Ma éjszaka van az az időpont, amiben megállapodtunk. Egwene várja egyikünket, és ma én vagyok a soros. Aggódni fog, ha egyikünk sem bukkan fel.

Elayne előhúzta a bőrszíjat ruhája kivágásából. A kék, barna és piros csíkos, foltos kőgyűrű a saját farkába harapó Nagy Kígyót ábrázoló, aranygyűrű mellett lógott. Kikötötte a csomót, átnyújtotta Nynaeve-nak a ter'angrealt, megkötötte a zsinórt, és saját gyűrűjét eltüntette ruhája alatt. Nynaeve a kőből készült ter'angrealt saját kígyós gyűrűje és Lan nehéz aranygyűrűje mellé kötözte, melyek a két keble között lógtak.

– Adj nekem egy órát, miután megbizonyosodtál róla, hogy elaludtam! – szólt, és hanyatt feküdt a kék pokrócon. – Ne tartson tovább, és vigyázz erre, itt!

– Mit tudna tenni, ha már egyszer megkötöztük, Nynaeve? – Elayne habozott, és még hozzáfűzte: – Azt hiszem, akkor sem bántana minket, ha szabad lenne.

– Meg ne próbáld! – Nynaeve felemelte a fejét, és szúrós pillantást vetett Egeanin hátára. Aztán hátrahanyatlott a párnákra. – Egy órát, Elayne. – Becsukta a szemét, és addig fészkelődött, míg kényelmesen nem feküdt. – Annyi biztosan elég lesz – morogta.

Elayne a tenyere mögé rejtette ásítását, és az alacsony széket az ágy lába mellé állította, ahonnan szemmel tarthatta Nynaeve-ot, és Egeanint is, bár erre valószínűleg semmi szükség nem lesz. A nő összegömbölyödve feküdt a matracon, felhúzta a térdét. Kezét a háta mögött tartotta a kötelék. Fárasztó volt ez a nap, pedig ki sem lépett a fogadóból. Nynaeve már halkan morgott valamit álmában. Könyöke messze elállt. Egeanin felemelte a fejét, és hátrapillantott.

– Azt hiszem, ő gyűlöl engem.

– Aludj inkább! – Elayne elnyomott egy újabb ásítást.

– De hiszen ön sem alszik.

– Ne legyél annyira biztos magadban! – figyelmeztette Elayne. – Mindent olyan hidegvérűen viselsz el! Hogyan tudsz ilyen nyugodt maradni?

– Nyugodt? – A nő keze önkéntelenül is megmozdult, és nekifeszült a légből szőtt köteléknek. – Annyira félek, hogy majdnem sírva fakadok! – A hangján semmi sem érződött, mégis úgy hangzott, mintha az igazat mondaná.

– Nem fogunk bántani, Egeanin – bármit is tervezzen Nynaeve, ő majd odafigyel rá. – Aludj most már! – Egy pillanattal később Egeanin leengedte a fejét.

Egy órát. Ez így volt helyes. Nem kellett volna Egwene-t feleslegesen ijesztgetni, de Elayne jobban örült volna, ha társnője a gondjaik megoldásával tölti ezt az órát ahelyett, hogy értelmetlenül Tel'aran'rhiodba szaladgált volna. Ha már nem képesek kitalálni, hogy Amathera fogoly-e vagy sem... Hagyjuk ezt most már! Itt és most erre biztosan nem jössz rá! Ha pedig végül sikerülne is kideríteni, hogyan juthatnának el a katonák és a testőrök sorain át egészen a palotáig? Liandrinról és a többiekről már nem is beszélve.

Nynaeve halkan horkolni kezdett. Ezt a szokását még hevesebben tagadta, mint örökösen szurkáló könyökeit. Egeanin lassan és egyenletesen lélegzett, mintha csak aludna. Elayne a szája elé tette a kezét, és ismét ásított. Ezután kihúzta magát a széken, és nekilátott tervezgetni, hogyan osonjanak be a panarkha palotájába.

Ötvenkettedik fejezet

A szükség

Egy pillanatig Nynaeve csak állt a Kő Szívében, anélkül, hogy valójában felismerte volna környezetét, és azt, hogy Tel'aran'rhiodban van. Egeanin seanchan volt. Abból az átkozott népből, mely Egwene-re is, és majdnem rá is nyakörvet kényszerített. Úgy érezte, mintha kiégett volna ettől a gondolattól. Egy seanchan, aki kicsalta a barátságát. Amióta elhagyta Emondmezőt, csak kevés olyan emberrel találkozott, akiket igazi barátnak lehetett volna tekinteni. Azt hitte, új barátnőt talált, és azután ilyen módon vesztette el.

– Ezért gyűlölöm a legjobban! – morogta, és összefonta mellén a karját. – Elérte, hogy megkedveljem, és ezt nem tudom csak úgy egyszerűen kitörölni, és ezért gyűlölöm! – Hangosan kimondva ennek semmi értelme sem volt. – Nem is kell, hogy értelme legyen! – Halkan felnevetett, és sajnálkozva csóválta a fejét. – Hiszen úgy kellene viselkednem, mint egy aes sedai-nak, nem pedig úgy duzzogni, mint egy kislánynak.

Callandor ragyogott. A kristálykard a nagy kupola alatti padlóból állt ki, és mögötte óriási, vörös homokkő oszlopok sorakoztak a különös, tompa fényben, amelyik mintha minden irányból egyszerre érkezett volna. Olyan könnyű volt visszaemlékezni arra a régi érzésre, hogy valaki szemmel tartja. Természetesen ezt csak elképzelte. Már ha korábban is csak képzelgés volt. Most is csak képzelődik? Ott, hátul bármi elrejtőzhet. A kezében egy jókora, vastag bot jelent meg, és figyelni kezdte az oszlopokat. Hol van Egwene? Jellemző a lányra, hogy így megvárakoztatja. Annyira komor és félhomályos itt minden. És lehet, hogy valami lesben áll itt, készen arra, hogy bármelyik pillanatban rávesse magát...

– Ez aztán a különös ruha, Nynaeve!

Éppen csak, hogy elnyomott egy sikítást, amikor vadul dobogó szívvel és fémes zörejeket adva, gyorsan megpördült. Egwene Callandor túlsó oldalán állt, két, bő szoknyát és fehér blúzt, meg sötét kendőt viselő nő között. Fehér hajukat egy másik sállal kötötték meg, s ennek a vége egészen a csípőjükig lelógott. Nynaeve először is nyelt egyet, remélve, hogy a többiek ezt nem vették észre, és megpróbált ismét rendesen lélegezni. Így ideosonni!

Az egyik aiel nőt felismerte Egwene leírása alapján. Amys arca túl fiatal volt a fehér hajhoz, ám az asszony haja valószínűleg már gyermekkora óta ilyen ezüstös csillogású lehetett. A másik aiel karcsú volt, szinte csontos, és hatalmas, kék szemek ragyogtak ráncos, cserzett bőrű arcában. Ez lehetett Bair. Kettőjük közül a keményebb gondolta Nynaeve most, hogy mindketten előtte álltak, de nem azért, mert Amys... Tessék? Különös öltözék? Én csinálom ezt a zajt?

Lenézett magára, és levegő után kapkodott. Öltözéke távolról emlékeztetett valamennyire a folyóközi ruhákra, ám ott a nők nem viseltek acéllapokból összeállított páncélinget, amelyik egy lovagi öltözék része lehetett. Ilyen páncélt Shienarban látott. Hogy tudnak a férfiak ilyenben mozogni és lóra szállni? Olyan nehéz volt az egész, mintha legalább száz fontot nyomna. Az előbbi bunkósbot most fémből volt, és a végéből tövisek álltak ki, mint egy acél sündisznóból. Anélkül, hogy a fejéhez kellett volna nyúlnia, jól tudta, hogy valamilyen sisakot visel. Elvörösödött, és arra összpontosított, hogy ruhája átváltozzon egy jó minőségű, folyóközi gyapjúruhára. Ehhez most már vándorbot volt nála. Jó érzést jelentett, hogy haját ismét vastag fonatba kötve hordta, amely átlógott az egyik válla fölött.

– Az ellenőrizetlen gondolatok néha kellemetlen következményekkel járnak, ha az ember az álomban vándorol – jelentette ki Bair magas, de ugyanakkor erőteljes hangon. – Meg kell tanulnod irányítani őket, ha tovább akarsz fejlődni.

– Egészen jól tudom irányítani a gondolataimat, köszönöm! – válaszolta Nynaeve szárazon. – Én... – Nem csak Bair hangja tűnt furcsának. A két Tudós Asszony mintha... elmosódott lett volna, és Egwene is szinte áttetszőnek tűnt világoskék lovaglóruhájában. – Mi van veletek? Miért néztek ki ilyen furcsán?

– Próbálj meg egyszer te Tel'aran'rhiodba jönni, miközben félálomban egy lovon kókadozol! – felelte Egwene szárazon. Vibrálni látszott. – Reggel van a Háromszoros Földön, és mi útra keltünk. Amyst rá kellett beszélnem, hogy egyáltalán engedjen jönnöm, de féltem, hogy aggódni fogsz!

– Lovaglás nélkül is elég nehéz – mondta Amys – félálomban maradni, ha az ember már fel akar kelni. Egwene ezt még nem tanulta meg.

– Megtanulom azt is! – válaszolta Egwene idegesen, de határozottan. Mindig is túlzottan makacs és nagyszájú volt, ha arról volt szó, hogy tanuljon valamit. Ha ezek a Tudós Asszonyok nem tartják rövid pórázon, akkor biztos, hogy előbb-utóbb nekilát bajt keverni.

Nynaeve elfeledkezett arról, hogy tovább aggódjon Egwene és a tanulás miatt, amikor az ifjabbik nő nekilátott, hogy elmesélje, milyen volt a trallokok és a draghkarok támadása a Hideg Szikla erőd ellen. Seana, az egyik Álomjáró Tudós Asszony is a holtak között volt. Rand a taardad aielekkel Alcair Dal felé sietett, amivel nyilvánvalóan semmibe vette az aielek összes szokását. Futárokat küldött, hogy további törzseket hívjon oda. A fiú senkinek sem árulta el a terveit, az aielek iszonyúan idegesek, és Moiraine a körmét rágja a dühtől. Tulajdonképpen ettől már iszonyú jókedve kerekedhetett volna, hiszen valami módon igyekezett megszabadulni az aes sedai befolyása alól, de ha valaki annyira aggódik, mint Egwene...

– Nem tudom, hogy ez már a kezdődő őrülete, vagy szándékosan csinálja. – fejezte be Egwene. – Ha biztos lehetnék benne, valószínűleg mindkettőt elviselném. Nynaeve, elismerem, ebben a pillanatban nem a Próféciák vagy a küszöbön álló Tarmon Gai'don miatt aggódom. Az egészben az az ostobaság, hogy megígértem Elayne-nek, vigyázok Randre, és most nem tudom, mit tegyek.

Nynaeve megkerülte a kristálykardot, és karját Egwene vállára tette. Legalább az volt az érzése, hogy testi valójában is itt van, míg a másik úgy nézett ki, mintha csak egy tükörkép lenne egy elvetemedett tükörben. Rand ép elméje. Ez ügyben semmit sem tehetett, még csak valami igazán megnyugtatót sem tudott mondani. Végül is, Egwene volt az, aki Rand mellett akart maradni, hogy vigyázzon rá.

– A legtöbb, amit megtehetsz Elayne-ért, az, hogy elmondod Randnek, olvassa el, amit az a lány írt neki! Elayne aggódik miatta. Nem beszél ugyan erről, de azt hiszem, csak azért, mert fél, hogy többet mond a kelleténél. Ha Rand elhiszi, hogy Elayne fülig szerelmes belé, akkor nagyobb lesz a valószínűsége, hogy ő is ugyanígy érezzen, és ez biztos nem lesz rossz Elayne számára. Legalább Tanchicóból van néhány jó hírünk. De csak néhány – amikor mindent elmesélt, úgy tűnt, hogy felesleges volt szerénykednie.

– Tehát akkor még mindig nem tudjátok, hogy mit keresnek – mondta Egwene, amikor társa befejezte. – És ha tudnátok is, ők akkor is lépéselőnyben vannak, és már lehet, hogy megtalálták.

– Nem, ha meg tudom akadályozni – Nynaeve határozottan és szúrósan a két Tudós Asszonyra nézett. Elayne beszámolt arról, hogy Amys habozott puszta figyelmeztetésnél többet elárulni. Akkor hát, egész határozottan kell bánnia vele, ha bármit is meg akar tudni. Ebben a pillanatban a két asszony olyan átlátszónak és elmosódottnak tűnt, mintha egy erős fuvallattal is el lehetett volna őket tüntetni. – Elayne úgy véli, ön ismer minden olyan dolgot, amiket az álomban meg lehet tenni. Nyílik lehetőség arra, hogy behatoljunk Amathera álmaiba, és kiderítsük, hogy az árnybarátok közé tartozik-e?

– Bolond leányzó! – Bair megrázta hosszú haját. – Még ha aes sedai is vagy, akkor is csak bolond kislány maradtál. Egy másik ember álmába behatolni nagyon veszélyes, kivéve, ha az ismer, és vár téged. Az ott az ő álma, amit nem lehet a sajátodéval összehasonlítani. Ott ez az Amathera mindent irányítani tud. Még téged is.

Erre bizony nem gondolt. Dühítette, hogy akadályba ütközött. És akkor még ez a „bolond kislány”.

– Nem vagyok kislány – hördült fel. Legszívesebben megrántotta volna hajfonatát, de inkább csak ökölbe szorította egyik kezét. Valami oknál fogva mostanában, olyan furcsa érzés fogta el, amikor azon kapta magát, hogy a haját húzogatja. – Én voltam Emondmező javasasszonya, mielőtt én... mielőtt aes sedai lettem... – Mostanában már egészen könnyen ment a hazudozás. – És a maga korabeli asszonyoknak is megparancsoltam, hogy üljenek le, és tartsák a szájukat! Ha tudja, hogyan segítsen nekem, akkor mondja meg, ahelyett hogy ostoba közmondásokkal idegesítene valami veszélyről! Felismerem a veszélyt, ha látom.

Hirtelen azon kapta magát, hogy egyetlen hajfonata kettévált, mindkét oldalon viselt egyet, amibe úgy fontak piros szalagokat, hogy alul maradjon elég anyag egy-egy csinos masninak. Olyan rövid szoknyát viselt, hogy még a térde is látszott. Ehhez olyan bő blúzt hordott, mint a Tudós Asszonyok, cipő és harisnya viszont nem volt rajta. Hát, ez meg hogy lehet? Biztos nem gondolt arra, hogy ilyesmit viseljen. Egwene gyorsan a szájára szorította a kezét. Talán megijedt? Csak nem kezdett nevetni?

– Az ellenőrizetlen gondolatok – jelentette ki Amys – komoly nehézségeket okozhatnak, Nynaeve sedai, míg ezt meg nem tanultad. – semmitmondó hangsúlya ellenére ajka mintha az elfojtott jókedvtől remegett volna.

Nynaeve csupán a legnagyobb erőfeszítés árán uralkodott arcvonásai fölött. Ők biztosan nem csinálhatták ezt. Vagy talán mégis? Minden erejét összeszedve, megpróbálta visszaváltoztatni ruháját. Kemény harcot kellett vívnia, mert mintha valami megpróbálta volna ebben megakadályozni. Forróság öntötte el az arcát. Aztán hirtelen, amikor már eljutott arra a pontra, hogy feladja, és tanácsot, sőt, segítséget kérjen, a ruhája és a haja megint olyan volt, mint az előbb. Hálásan mozgatta lábujjait a jó minőségű, erős cipőben. Csak egy kósza gondolat lehetett. Az biztos, hogy nem fogja kimondani a gyanúját. Ezek ketten itt már így is elég jól szórakoztak, és talán Egwene is. Nem azért vagyok itt, hogy ostoba játékokat játsszak velük! És vizet sem fogok hajtani a malmukra!

– Ha már nem hatolhatok be az álmába, akkor nincs lehetőség arra, hogy elhozzam őt ide, az Álmok Világába? Valahogy beszélnem kell vele!

– Ezt még akkor sem tanítanánk meg neked, ha képesek lennénk rá – válaszolta Amys. – Valami gonosz dologra kértél minket, Nynaeve sedai!

– Az a nő itt ugyanolyan tehetetlen lenne, mint te az ő álmában! – Bair vékony hangja úgy csengett, mint egy vasvessző. – A legelső Álomjárók korától kezdve a mai napig szabály, hogy senkit sem szabad akarata ellenére bekényszeríteni egy álomba. Azt mesélik, hogy csak az Árnyék tett ilyet a Legendák Korának utolsó napjaiban.

Nynaeve egyik lábáról a másikra állt. Cseppet sem érezte kellemesen magát, látva ezeket a kemény pillantásokat. Rájött, hogy karjával még mindig átölelte Egwene derekát, ezért aztán abbahagyta a mocorgást. Nem akarta, hogy Egwene azt higgye, az aielek felidegesítették. Hiszen nem is idegesítették fel! Ha visszaemlékezik arra az érzésre, amikor a Nőkör elé idézték, akkor, mielőtt megválasztották volna javasasszonynak... Nem, ennek semmi köze nem volt a Tudós Asszonyokhoz! Az embernek egyszerűen meg kellett őriznie az önuralmát... tovább bámulták egymást. Elmosódottak, vagy sem, a két aiel tekintete bizony versenyre kelhetett volna Siuan Sanche pillantásával. Különösen Bairé. Nem, mintha megfélemlítették volna, de ez volt az a pont, ahol egyedül az értelem számított. – Elayne-nek és nekem segítségre van szükségünk. A Fekete ajah olyasvalami közelébe jutott, ami kárt okozhat Randnek. Ha ők találják meg ezt a valamit, akkor azzal talán irányítani tudják Randet. Nekünk kell ezt először megtalálnunk. Ha valamit tudnának tenni, hogy segítsenek rajtunk, ha bármit is tudnának mondani... egyáltalán, bármit...

– Aes sedai – válaszolta Amys. – A te szádból a segélykérés olyan, mint a követelés – Nynaeve elhúzta a száját. Követelés? De hiszen majdnem könyörgött! Még hogy követelés! Az aiel nők mintha semmit sem vettek volna észre. Vagy talán nem akarták. – De a Rand al'Thort fenyegető veszély... Nem engedhetjük meg, hogy az Árnyék kezébe kerüljön. Van egy lehetőség.

– Veszélyes – Bair élénken csóválta a fejét. – Ez az ifjú nő kevesebbet tud, mint amennyit Egwene tudott, amikor eljött hozzánk. Túl veszélyes a számára.

– Akkor talán majd én... – kezdte Egwene, de azok ketten egyből a szavába vágtak:

– Te először is fejezd be a képzésedet! Túlzottan is hamar kapható vagy arra, hogy többet vállalj annál, mint amire képes vagy! – csapott le rá Bair éles hangon, s vele együtt Amys is megszólalt, cseppet sem kedvesebben.

– Te nem Tanchicóban vagy. Nem ismered azt a helyet, és nem vagy Nynaeve helyében. Ő a vadász!

A kemény pillantások össztüzében Egwene duzzogva engedett, mire a két Tudós Asszony összenézett. Végül Bair megvonta a vállát, és kendőjével elfedte az arcát. Világosan látszott, hogy mossa kezeit, már ami ezt a kérdést illeti.

– Veszélyes – jelentette ki Amys. Az ő szájából minden úgy hangzott, mintha Tel'aran'rhiodban még a lélegzetvétel is veszélyes lenne.

– Én...! – Nynaeve azonnal elhallgatott, amikor Amys pillantása még keményebb lett, pedig nem hitte, hogy ez lehetséges. Még egyszer öltözékének képére összpontosított. Bár a két aielnek valószínűleg semmi köze nem volt az előbbi változáshoz, azért nem ártott óvatosnak lenni, hogy minden olyan maradjon, mint amilyen volt. Így aztán egészen más dolgot mondott, mint amit tulajdonképpen akart. – Én majd óvatos leszek.

– Ez nem tőled függ – mondta Amys egészen őszintén –, de nem ismerek más utat. A dolog kulcsa a szükség. Ha egy erődben túl sok ember él, a törzset meg kell osztani, és életbe vágóan fontos, hogy az új helyen is legyen víz. Ha nem találtak megfelelő helyet, akkor a végén odahívják valamelyikünket, hogy segítsünk ilyet keresni. A dolog kulcsa a szükség, hogy nem messze az első erődtől találjunk egy megfelelő völgyet vagy egy szakadékot, ahol víz is akad. Ha teljesen erre a kényszerre összpontosítunk, akkor az egészen közel vihet minket a megoldáshoz. Ha egy másik alkalommal is erre összpontosítunk, akkor azzal még egy lépéssel közelebb jutunk. Minden lépés tovább visz minket, míg végül el nem jutunk a keresett völgybe. És nem csak oda. Közvetlenül a mellett a hely mellett állunk, ahol vizet lehet találni. Számodra talán nehezebb lesz, mivel nem tudod pontosan, mit is keresel, de a nagy szükség talán ellensúlyozza ezt. Ezenkívül pedig nagyjából tudod, merre keressed, hiszen bent van a palotában.

– A veszély, és ezzel teljesen tisztában kell lenned, a következő: – a Tudós Asszony közelebb hajolt hozzá, és szavai olyan élesen és határozottan csengtek, mint amilyen az előbb a pillantása volt. – Minden lépést teljesen vakon kell megtenned, csukott szemmel. Sosem tudhatod, hová érkezel, amikor kinyitod a szemed. Nem segít, ha megtalálod a vizet, de közben viperafészekbe hullasz. A kígyó méregfoga álmodban is ugyanúgy végez veled, mint a valóságban. Ráadásul azt hiszem, azok a nők, akikről Egwene mesélt, még a kígyónál is gyorsabban gyilkolnak.

– Én már csináltam ilyet! – kiáltotta Egwene. Nynaeve érezte, hogy a lány akaratlanul is összerezzent, amikor felé fordultak az aiel nők. – Mielőtt megismertem volna önöket – tette hozzá gyorsan. – Mielőtt Tearbe mentünk.

Szükség. Nynaeve valamivel több melegséget érzett az aiel nők irányában, mint az előbb, hiszen legalább egy használható ötletet adtak.

– Vigyázzanak ám Egwene-re! – mondta nekik, és erősebben átölelte a fiatalabb nőt, hogy megmutassa, hogyan is gondolta. – Igaza van, Bair. Ő mindig azon van, hogy többet érjen el, mint amit már tanult. Mindig is ilyen volt – valami oknál fogva Bair elítélően a magasba húzta fehér szemöldökét, és hosszú pillantást vetett Nynaeve-ra.

– Én nem tartom őt hebehurgyának – válaszolta Amys szárazon. – Most már nagyon engedelmes tanítvány. Igaz, Egwene?

Egwene ajka egészen elvékonyodott, annyira összeszorította. Ezek a Tudós Asszonyok cseppet sem ismerték, ha úgy vélték, egy folyóközi asszony valaha is képes lesz engedelmessé válni. Másrészt, nem is ellenkezett velük. Nynaeve erre nem számított. Úgy tűnt, ezek az aiel asszonyok legalább olyan szigorúak voltak, mint az aes sedai-ok.

Egyre kevesebb volt már hátra az egy órából, így Nynaeve-ban fortyogott a türelmetlenség. Azonnal ki akarta próbálni az előbb említett módszert. Ha Elayne túl korán felébreszti, akkor órákba is beletelhet, míg újra el tud aludni.

– Hét nap múlva – jelentette ki – az egyikükre itt fogunk várni.

Egwene bólintott.

– Hét nap múlva Rand már megmutatkozott a törzsfők előtt, akik megtudják, hogy ő Az, Aki a Napkeltével Érkezik, és minden aiel felsorakozik mögé – a Tudós Asszonyok nem néztek rá, és Amys a kendőjét igazgatta. Egwene ezt nem vette észre. – Azt csak a Fény tudja, hogy mit tervez ezután.

– Hét nap múlva – válaszolta Nynaeve – Elayne meg én megszerezzük azt, amit Liandrin keres – mert ha nem, akkor az a Fekete ajah kezébe kerülne.

Tehát akkor a Tudós Asszonyok ugyanolyan kevéssé lehettek biztosak abban, hogy minden aiel Randet követi, mint ahogy Egwene nem tudhatta, mik a fiú tervei. Sehol sem lehetett biztosra menni. Annak viszont nem lett volna értelme, hogy Egwene-t újabb kétségekkel terhelje. – Amikor legközelebb látni fognak egyet közülünk, addigra már elkaptuk, zsákba tömtük, és a Fehér Toronyba küldtük őket, ahol ítélet vár rájuk.

– Próbálj kicsit óvatosabb lenni, Nynaeve! Tudom, hogy ez nehezedre esik, de legalább próbáld meg! Kérlek, szólj Elayne-nek is! Ő nem annyira... bátor, mint te, de néha már egészen olyan – Amys és Bair kezüket Egwene vállára tették, és azzal eltűntek.

Próbáljon meg óvatosabban viselkedni? Bolond leányzó! Hiszen ő mindig óvatos! Vajon mit akart Egwene a bátor helyett mondani? Nynaeve keresztbe fonta karját ahelyett, hogy meghúzta volna a copfját. Talán jobb is, hogy nem tudja.

Hirtelen rájött, hogy semmit sem mesélt Egwene-nek Egeaninról. A legjobb, ha nem emlékeztetik Egwene-t fogságának idejére. Nynaeve még nagyon jól tudott az azt követő hetekre emlékezni, Egwene rémálmaira, amikor a lány sikítva ébredt, és nem akarta, hogy többé láncra verjék. Nem kell a régi sebeket felszakítani. Egwene-nek meg sem kell ismerkednie a seanchan asszonnyal. Átkozott némber! A Fény égesse hamuvá Egeanint! A Fény égesse meg!

– Így csak az időmet pocsékolom – mondta hangosan. Szavai végigvisszhangoztak a magas oszlopok között. Most, hogy a többi asszony elment, ez a hely még félelmetesebbnek tűnt, mintha láthatatlan szemek figyelnék valami rejtekhelyről, ahonnan bármikor előugorhat valami. Itt volt az ideje, hogy távozzon.

Először azonban hajfonatát visszaváltoztatta hosszú vékony copfokra, ruháját pedig sötétzöld selyemre. Száját és orrát átlátszó fátyol takarta, amely minden lélegzetére enyhén megremegett. Egy fintor kíséretében még zöld jadegyöngyöket fűzött copfjaiba. Ha bármelyik Fekete nővér lopott ter'angrealja segítségével belépne az Álmok Világába, és meglátná őt a panarkha palotájában, így csupán egy taraboni asszonynak nézik, aki véletlenül ide álmodta magát. Néhányan azonban látásból már ismerték. Nynaeve a kezébe vette vékony, gyöngyökkel díszített copfjait, és elmosolyodott. Haja fakó szőkévé vált. Nem is gondolta volna, hogy ilyesmi lehetséges. Hogy nézhetek ki? Vajon így is megismernének?

Hirtelen egy magas állótükör jelent meg Callandor mellett. Tükörképére meredve Nynaeve szeme kitágult a döbbenettől, rózsabimbóhoz hasonlatos ajka pedig szétnyílt. Rendra arcát viselte! Vonásai megremegtek, szeme és haja egyszer sötét, a következő pillanatban világos színre váltott, végül a fogadósnőéhez hasonló maradt. Most már senki sem ismerheti fel. És Egwene még azt gondolta, nem lesz képes óvatosan viselkedni!

Behunyva szemét, Tanchicóra összpontosított, a panarkha palotájára, a szükségre. Valami veszélyes dolog Randre, az Újjászületett Sárkányra nézve, a szükség... Körülötte Tel'aran'rhiod elmozdult, ezt határozottan érezte, mintha enyhén megrázkódott volna az egész világ, és aztán várakozásteljesen kinyitotta a szemét, hogy lássa, mit is talált.

Egy hálószobában állt, olyan nagyban, mint amilyen a Három Szilva Udvar hat szobája összesen. A fehér gipszfalakat festett frízek díszítették, és a mennyezetről aranyozott láncokon aranylámpások lógtak. Az ágy oszlopai fent egy ágakból és levelekből szőtt tetőben végződtek. Az ágy egyik végében, háttal az oszlopnak támaszkodva, egy asszony állt mereven. Még középkorú sem lehetett. Meglehetősen jól nézett ki. Pont olyan telt ajka volt, mint amilyenre Nynaeve mindig is vágyott. A feje köré tekert hajfonatokon hármas osztású, aranylevelekből készült korona nyugodott, melyet rubinok és gyöngyök díszítettek, és egy holdkő, nagyobb, mint egy lúdtojás. Nyaka köré egy széles kendőt tekert, amelyik egészen a térdéig leért, és amit fák díszítettek. A koronától és a kendőtől eltekintve meztelen volt, és testét csillogó izzadságréteg borította.

Rettegő pillantását arra az asszonyra szegezte, aki kényelmesen ücsörgött egy alacsony heverőn. Ez a másik nő háttal ült Nynaeve-nak, és ugyanolyan áttetszőnek tűnt, mint amilyennek Egwene látszott korábban. Kicsi volt és törékeny. Sötét haja a válláig ért. Világossárga selyemből készült köntöse és bő szoknyája biztosan nem Tarabonban készült. Nynaeve-nak nem kellett az arcát látni ahhoz, hogy tudja, az enyhén rókaképű nőnek nagy, kék szemei vannak. A Levegőből szőtt kötelékeket sem kellett látnia, amellyel az első nőt az ágy oszlopához kötözték, hogy tudja, Temaile Kinderode ül előtte.

– ...annyit megtudni, ha kihasználod az álmaidat ahelyett, hogy csak elpocsékolnád az alvást – mondta Temaile éppen nevetve. Cairhieni kiejtése tisztán érződött. – Talán nem tetszik? Mire tanítsalak meg most? Tudom már! Mindig is kedveltem ezt a dalt: „Ezer matrózt szerettem” – felemelt ujjal megfenyegette a másikat. – Ügyelj rá, hogy az egész szöveget megtanuld, Amathera! Tudod, hogy nem tetszene nekem... Te meg hová bámulsz?

Nynaeve egy pillanat alatt megértette, hogy az oszlophoz kötözött asszony – Amathera? A panarkha? – egyenesen őt bámulja. Temaile kényelmesen megfordult, hogy lássa, mi van a háta mögött.

Nynaeve gyorsan becsukta a szemét, és összpontosított. Szükség. Kényszer.

Újabb elmozdulás.

Nynaeve az egyik oszlopnak támaszkodva levegőért kapkodott. Úgy érezte magát, mintha húsz mérföldet futott volna. Azzal sem törődött, hol is van. A szíve kalapácsként dübörgött. Viperafészekbe lépni. Temaile Kinderode. A Fekete nővér, akiről Amico azt állította, élvezi, ha fájdalmat okozhat, annyira élvezi, hogy még egy másik Fekete is megjegyzi. Ő meg nem képes arra, hogy egy szikrát is fókuszáljon! Könnyen megtörténhetett volna, hogy őt meg az Amathera melletti oszlophoz kötözik. A Fényre! Már akkor is remegett, ha csak erre gondolt. Nyugodj már meg, asszony! Sikerült kijutnod, és ha Temaile meg is látott, csupán egy mézszín hajú nőnek tart, aki újra eltűnt. Egyszerűen egy taraboni nőnek, aki egy pillanatra beálmodta magát Tel'aran'rhiodba. Temaile bizonyára nem látta elég sokáig ahhoz, hogy felismerje, Nynaeve képes az Egyetlen Hatalmat fókuszálni. Még olyankor is, amikor Nynaeve erre ugyan nem volt képes, egy hasonló képességgel megáldott személynek nem okozott gondot felismerni benne ezt a tulajdonságot. Csak egy pillanatig. Egy csöppnyi szerencsével ez a pillanat nem volt elég.

Legalább most már tudta, mi a helyzet Amatherával. A nő nem volt Temaile szövetségese. Akkor tehát ez a keresési módszer máris gyümölcsözőnek bizonyult! De még nem eléggé. Kényszerítette magát, hogy nyugodtabban lélegezzen, és körülnézett.

Keskeny, fehér oszlopok sorakoztak végig a hatalmas teremben, amelyik majdnem olyan széles, mint hosszú volt. A padlót a lába alatt csillogó, fehér kőlapok borították, és a mennyezetet kerek, aranyozott domborulatok díszítették. Sötét, csillogó fából készült, derékig érő oszlopokról körös-körül fehér selyemből készült, vastag kötél lógott. Ezen csak ott volt átjáró, ahol két boltív alatt ajtókat látott. A falak mentén polcok és nyitott tárolószekrények sorakoztak, melyekben különleges állatok csontjait állították ki. A terem belsejében további vitrinek álltak, melyeket újabb kötelek választották el a helyiség többi részétől. Egwene leírása alapján ez lehetett a palota Nagy Tárháza. Amit keresett, annak itt kell lennie. A következő lépését már nem kell olyan vakon megtennie, mint az előzőket. Itt bizonyára nincsenek kígyók, és nincs itt Temaile.

Ebben a pillanatban a terem közepén álló, egyik faragott üvegszekrény előtt egy csinos asszony tűnt fel. Bizonyára nem Tarabonból származott. Sötét haja csigákban hullott a vállára, de Nynaeve-nak nem emiatt esett le az álla. A nő ruháját mintha a legfinomabb ködből szőtték volna, néhány helyen ezüstös és átlátszatlan, másutt viszont szürke és olyan vékony volt, hogy jól ki lehetett venni az asszony testét. Bárhonnan is jött, az biztos, hogy volt képzelőereje! Hogy találhatott ki ilyesmit? Még a domani asszonyok botrányos ruhái, melyekről Nynaeve már hallott, sem vehették fel a versenyt ezzel.

A nő rámosolygott az üvegvitrinre, és tovább ment a terembe. A szemközti oldalon megállt valami előtt, amit Nynaeve nem ismert fel, és alaposan szemügyre vette. Valami sötét dolog hevert egy fehér kőlapon.

Nynaeve a homlokát ráncolta, és elengedte azt a maroknyi, homokszínű hajfonatot, amit megint megmarkolt. A nő bármelyik pillanatban eltűnhet. Csak kevesen álmodták be magukat hosszabb időre Tel'aran'rhiodba. Természetesen nem volt fontos, hogy a nő meglátja-e vagy sem, hiszen nem tartozott a Fekete nővérek közé. És mégis, valahogy... Nynaeve rájött, hogy már megint megmarkolta a copfjait. Ez a nő... Keze teljesen önállósította magát, és megrántotta a copfokat, amitől Nynaeve csak döbbenten bámult. Öklén a bütykök elfehéredtek, és keze remegett. Mintha ezt az váltotta volna ki, hogy erre a nőre gondolt. Egész karja remegett, és a keze megpróbálta copfját kitépni a fejéből. A Fény szerelmére, mi történik velem?

A ködbe burkolózó asszony még mindig ott állt a távoli, fehér emelvény előtt. A remegés a kézből átterjedt Nynaeve vállára is. Még sosem látta ezt a nőt. És mégis... megpróbálta kinyitni a kezét, de az még erősebben ökölbe szorult. Biztos, hogy még sosem látta ezt a nőt. Most már tetőtől talpig remegett, és szabad karjával úgy ölelte át magát, mint aki magába kapaszkodik. Persze... A foga vacogni kezdett. Úgy tűnt, a nő... Nynaeve legszívesebben sírva fakadt volna. Ez a nő...

Képek merültek fel benne, és felrobbantak. Nekizuhant a mögötte álló oszlopnak, mintha a robbanás tényleg lesújtott volna rá. Kiguvadt a szeme. Újra átélte azt a jelenetet. A Hulló Virágszirmok Kamrája, és ez az erőteljes, csinos asszonyság, akit körülvett a saidar ragyogása. Ő meg Elayne úgy csacsogtak neki, mint a gyerekek, szinte már civakodni kezdtek, hogy elsőként válaszolhassanak neki. Mindent elfecsegtek, amit csak tudtak. Mennyit is mondtak el neki? Nehéz volt visszaemlékezni a részletekre, de Nynaeve-nak homályosan rémlett, hogy pár dolgot legalább sikerült elhallgatniuk. Nem tudatosan. Bármit elmondott volna a nőnek, bármit megtett volna érte, amit csak követelt. Arca elsápadt a szégyentől és a haragtól. Ha képes volt is arra, hogy néhány, kisebb dolgot elhallgasson, ez nem azért sikerült neki, mert így akarta, hanem egyszerűen elfelejtette, annyira koncentrált a következő kérdésre.

Ennek így nincs értelme, mondta egy halk hang, valahol a feje mélyén. Ha ő egy Fekete nővér, akiről semmit sem tudok, akkor miért nem szolgáltatott ki minket Liandrinnak?Megtehette volna. Úgy mentünk volna vele, mint birkák a vágóhídra.

A hideg düh miatt nem hallgatott erre a hangra. Egy Fekete nővér úgy táncoltatta őket, mint a bábukat, és utána még azt is megparancsolta, hogy felejtsék el. És ők tényleg mindent elfelejtettek! Na, most megtudja ez a némber, milyen is, ha Nynaeve harcra készen és éberen áll szembe vele.

Mielőtt azonban megérinthette volna az Igazi Forrást, hirtelen Birgitte tűnt fel a következő oszlop mellett. Megint azt a rövid, fehér kabátot, és a sárga, bokánál megkötött, buggyos nadrágot viselte. Birgitte, vagy egy nő, aki magát Birgitte-nek nevezte, és aki hosszú aranyhaját művészi fonatba kötve viselte. Mutatóujját figyelmeztetően az ajkához emelte, először Nynaeve-ra mutatott, majd pedig határozottan a két boltív alatti, egyik széles ajtóra. Villogó, kék szemével még egyszer figyelmeztetően ránézett, aztán eltűnt.

Nynaeve a fejét csóválta. Bárki is legyen ez a nő, most nem ér rá ilyesmire. Kinyílt a saidar előtt, és megfordult, amikor csordultig megtelt az Egyetlen Hatalommal és a fortyogó dühvel. A ködbe burkolózó asszony azonban eltűnt. Eltűnt! Mert ez az aranyhajú bolond elterelte a figyelmét! Lehet, hogy legalább ő itt volt a közelben, és rá várt. Az Egyetlen Hatalomba burkolózva, keresztülsietett azon az ajtón, amire a nő mutatott.

Az aranyhajú asszony tényleg ott várt rá a tarka szőnyegekkel borított folyosón. Az aranylámpásokat nem gyújtották meg, de mégis az illatos olaj aromája áradt belőlük. A nő egy ezüstíjat tartott a kezében, és csípőjéről egy ezüst nyílvesszőkkel teli tegez lógott.

– Ki maga? – tudakolta Nynaeve dühösen. Majd ő megmutatja ennek a nőnek, kivel szórakozzon! Úgy megleckézteti, hogy azt nem fogja egyhamar elfelejteni! – Ugyanaz az idióta maga, aki a pusztában rámlőtt, és azt állította, hogy ő Birgitte? Épp azon voltam, hogy móresre tanítsam a Fekete ajah egyik tagját, aki most a maga hibájából elmenekülhetett!

– Birgitte vagyok. – felelte a nő, íjára támaszkodva. – Legalábbis ez az a név, amelyen ismersz. A leckéztetésből neked is kijutott volna, itt ugyanúgy, mint a Háromszoros Földön! Úgy emlékszem az életeimre, mint a könyvekre, miket olvastam. Ami régebben volt, az picikét halványabb, mint ami nem régen történt, de még jól emlékszem arra, milyen volt Lews Therin oldalán harcolni. Sosem felejtem el Moghedien arcát, ugyanolyan kevéssé, mint Asmodeanét, azét a férfiét, akit Rhuideanban majdnem megzavartál.

Asmodean? Moghedien? Az a nő egy Kitaszított lett volna? Egy Kitaszított Tanchicóban! Egy másik meg Rhuideanban, a pusztában! Egwene biztosan említett volna erről valamit, ha tudott volna róla. Nincs lehetősége figyelmeztetni, legalábbis egy héten belül. A harag – és a saidar – lobogott fel Nynaeve-ban.

– És te mit csinálsz itt? Tudom, hogy mind eltűntetek, miután Valere Kürtje visszahívott benneteket, de hát te... – elakadt a szava, zavarba jött, amiért ilyesmit akart volna mondani, ám a másik asszony nyugodtan befejezte helyette a mondatot.

– Meghaltam? Közülünk azok, akik a Kerékhez kötődnek, nem ugyanolyan módon halottak, mint a többiek. Melyik hely lenne alkalmasabb arra, hogy ott várakozzunk, míg a Kerék megszövi nekünk új életünket, mint itt, az Álmok Világa? – Birgitte hirtelen felnevetett. – Lassacskán már úgy beszélek, mint egy filozófus! Szinte minden életemben, amire emlékszem, egyszerű leány voltam, aki íjat vett a kézbe, íjász vagyok, és semmi más.

– Te száz legenda hősnője vagy! – válaszolta Nynaeve. – Én pedig láttam, mire voltál képes nyilaiddal Falméban! Semmi hatással nem volt rád az, ahogy a seanchanok az Egyetlen Hatalmat használták! Birgitte, mi most majdnem egy tucatnyi Fekete nővérrel állunk szemben. És úgy tűnik, egy Kitaszítottal is. Szükségünk lenne a segítségedre.

A másik nő zavartan és sajnálkozva elfintorodott.

– Nem tehetem, Nynaeve. Nem érinthetem meg a hús világát, mielőtt a Kürt újra szólítana. Vagy mielőtt a Kerék új életbe szőne. Ha ez ebben a pillanatban történne, akkor csupán egy csecsemőt találnál, aki anyja kebléhez bújik. Falméba a Kürt hívott minket, és ezért nem úgy voltunk ott, mint ti, nem öltöttünk testet. Éppen ezért nem volt ránk hatással az Egyetlen Hatalom. Itt minden az álom része, és az Egyetlen Hatalom engem is ugyanúgy meg tudna semmisíteni, mint téged. Még könnyebben! Hiszen mondtam neked. Én íjász vagyok, és alkalmanként katona, de semmi több – művészien befont hajfonata ide-oda repkedett, amikor a fejét csóválta. – Nem is tudom, miért mesélem ezt el neked. Egyáltalán nem beszélhetnék veled!

– Miért nem? Hiszen már korábban is beszéltél velem. Egwene is azt hiszi, hogy látott már. Az te voltál, igaz? – Nynaeve a homlokát ráncolta. – Honnan ismered a nevem? Honnan tudsz ilyesmit?

– Tudom, amit látok és hallok. Megfigyeltelek, és kihallgattalak, amikor csak megtaláltalak. Téged és a másik két, fiatal nőt, meg a farkasos fiatalembert. A szabályok szerint senkivel sem beszélhetnék, aki tudatosan jött el Tel'aran'rhiodba. Ám a gonosz ugyanúgy jár az álmokban, mint a hús világában. Ti, akik szembeszálltok vele, vonzotok engem. Bár tudom, hogy szinte semmit sem tehetek, mégis azon kapom magam, hogy segíteni szeretnék. De ezt nem tehetem. Ez ellentmond minden szabálynak, és ezek a szabályok olyan erősen kötnek engem a Kerék fordulataihoz, hogy még a legrégebbi, elmosódott emlékeimből is tudom, hogy további sok száz, sok ezer korábbi életet éltem végig. Ha veled beszélek, az azt jelenti, hogy olyan szabályokat szegek meg, melyek erősek, mint a törvény.

– Ez így igaz! – szólalt meg egy kemény férfihang.

Nynaeve összerezzent, és majdnem lecsapott az Egyetlen Hatalommal. A sötét bőrű férfi rendkívül izmosnak tűnt. Válla fölött két kard hosszú, keskeny markolata állt ki. Gyorsan odasietett, arra a helyre, ahonnan felbukkant, Birgitte mellé. Azok alapján, amiket Birgitte elmesélt magáról, a két kard nélkül is pontosan tudta volna, hogy a férfi csakis Gaidal Cain lehet, ám míg az aranyhajú Birgitte szabályos vonásaival olyan gyönyörű volt, ahogy arról a legendák is megemlékeztek, Cainról ezt nem lehetett elmondani. Ronda volt, amennyire egy férfi csak lehetett, széles, lapos arcvonásai, túl nagy, lapos orra, és túl széles szája volt. Birgitte mégis rámosolygott. Ahogy végigsimította a férfi arcát, az nem csupán barátságról árulkodott. Meglepő volt észrevenni, hogy kettőjük közül a férfi az alacsonyabb. Amilyen izmos és erőteljes mozgású volt, azt a benyomást keltette, mintha magasabb lenne, mint amilyen a valóságban.

– Majdnem mindig valahogyan kapcsolatba kerülünk – mondta Birgitte Nynaeve-nak, miközben nem vette le a szemét Cainról. – Általában jóval előttem születik – úgyhogy, valahányszor nem találom, mindig tudom, hogy az én időm is közeleg –, és a való világban első látásra többnyire utálni szoktam. A végén azonban szerelmesek leszünk egymásba, és összeházasodunk. Nem nagy történet, de azt hiszem, már ezernyi változatban végigjátszottuk.

Cain nem vett tudomást Nynaeve-ról, mintha a nő nem is létezne.

– A tilalmak nem véletlenül vannak, Birgitte! Valahányszor megszegték őket, eddig még csupán baj származott belőle – A férfi hangja valóban keményen csengett, ezt Nynaeve most is érzékelte. Egyáltalán nem olyannak tűnt, mint az a legendabéli alak.

– Talán az az oka, hogy nem vagyok képes félreállni, amikor támad a gonosz – felelte Birgitte halkan. – De az is lehet, hogy vágyom már a való életre. Igen hosszú idő telt el azóta, hogy utoljára a világra születtünk. Az Árnyék újra hódít, Gaidal! Itt hódít, ezen a helyen, és nekünk harcolnunk kell ellene. Hiszen ezért vagyunk a Kerékhez kötve.

– Ha majd újból hív bennünket a Kürt szava, majd harcolunk. Harcolunk, ha a Kerék megint a Mintába sző minket. De csak akkor, nem előbb! – válaszolta a férfi dühösen. – Talán elfelejtetted, mit ígért neked Moghedien, amikor Lews Therint követted? Láttam őt, Birgitte. Tudni fogja, hogy itt vagy.

Birgitte Nynaeve-hoz fordult:

– Segítelek, ahogy tudlak, de ne számíts túl sokra! Tel'aran'rhiod az én egyetlen világom, és kevesebbre vagyok itt képes, mint te.

Nynaeve pislogott; nem látta, hogy a sötét, testes férfi megmozdult volna, mégis, Cain hirtelen két lépéssel távolabb állt, és egy reszelős hangú fenőkővel máris egyik kardját élezte. Nem törődött Nynaeve-val, mintha Birgitte a levegőnek beszélt volna.

– Mit tudsz Moghedienről, Birgitte? Tudnom kell róla mindent ahhoz, hogy szembeszállhassak vele!

Birgitte az íjára támaszkodott, és elgondolkodva ráncolta a homlokát.

– Nehéz Moghediennel szembeszállni, és nem csak azért, mert egyike a Kitaszítottaknak. Az a nő általában rejtőzködik, és kerüli a kockázatot. Csak akkor támad, amikor gyengeséget tapasztal, és az árnyékban mozog. Ha attól fél, legyőzhetik, inkább elmenekül; nem az a típus, aki végső erejéig küzdeni fog, még akkor sem, ha ezzel esélye van a győzelemre. Moghediennek nem elég az esély. De azért nem szabad könnyedén kezelni. Olyan ő, mint a magas fűben rejtőzködő, csapásra váró kígyó, csak épp kevesebb könyörület szorult belé a hüllőnél is. Különösen itt nem szabad könnyedén kezelned! Lanfear mindig azt állította, hogy Tel'aran'rhiod a számára hazai pálya, Moghedien azonban még Lanfearnél is különb dolgokra képes itt, pedig a való világban sokkal gyengébb nála. Szerintem nem merne összetűzésbe kerülni Lanfearrel.

Nynaeve megborzongott, félelem vegyült a dühbe, amellyel képes volt megtartani az Egyetlen Hatalmat. Moghedien. Lanfear. Ez a nő itt olyan magától értetődően beszél a Kitaszítottakról!

– Birgitte, mit ígért neked Moghedien?

– Ő már akkor is tudta, ki vagyok, amikor én nem. Hogy hogyan, azt elképzelni sem tudom – Birgitte Cainra pillantott; a férfit látszólag lekötötte a kardjával való foglalatosság, a nő mégis lehalkította a hangját. – Megígérte, hogy gondoskodik róla, addig sírjak magamban, míg csak a Kerék megfordul. Úgy mondta ezt, mint valami tényt, ami eddig csupán még nem következett be.

– És te mégis segítesz.

– Csak amennyire képes vagyok, Nynaeve. Ne feledd, azt mondtam, ne számíts túl sokra! – Ismét a kardot élező férfira pillantott. – Még találkozunk, Nynaeve. Ha óvatos vagy, és életben maradsz – ezzel felkapta ezüstíját, és odalépett Cainhoz, belekarolt, hogy valamit mormogjon a fülébe. Nynaeve nem hallotta, mit mondott, Cain mindenesetre felnevetett, majd mindketten eltűntek.

Nynaeve a fejét csóválta. Legyen óvatos. Mindenki azt mondta, hogy legyen óvatos. Egy legendás hősnő, aki felajánlja a segítségét, azzal, hogy sokat ő sem tud tenni. Egy Kitaszított pedig Tanchicóban garázdálkodik!

Moghedienre gondolt, arra, hogy mit tett vele az az asszony, ettől pedig még dühösebb lett, annyira, hogy végül az Egyetlen Hatalom olyan forrón lüktetett, benne, akár a nap. Hirtelen visszakerült a nagy csarnokba, ahol az előbb állt. Szinte azt remélte, hogy az asszony is visszatért azóta. A terem azonban üresnek látszott, csak ő állt benne. A düh és vele az Egyetlen Hatalom úgy tombolt benne, hogy már attól tartott, bőre megreped és elfeketedik. Moghedien vagy bármelyik Fekete nővér így könnyebben megérezhette a jelenlétét, ennek ellenére megtartotta a Hatalmat. Szinte kívánta, hogy megtalálják, hogy lecsaphasson rájuk. Temaile nagy valószínűséggel még Tel'aran'rhiodban tartózkodott. Ha most visszatérne abba a hálószobába, egyszer s mindenkorra lerendezhetné Temaile-t. Lerendezhetné, és figyelmeztetné a többieket. A gondolattól felmordult.

Mire mosolygott annyira Moghedien? Odasétált ahhoz a kiállítószekrényhez, egy széles üvegládához, amelyik egy faragott asztalon állt. Belenézett. Hat, egymáshoz elég nehezen illeszkedő szobrocska állt körben, az üvegtető alatt. Az egyik egy láb magas, meztelen, lábujjhegyen egyensúlyozó asszonyt ábrázolt. A második egy feleakkora, furulyán játszó pásztor volt, aki botját a vállának támasztotta; egy bárány is hevert a lábánál. Ezekhez hasonlóak voltak a többiek is. Ahhoz azonban nem férhetett kétség, mi váltotta ki a Kitaszított mosolyát.

A kör közepén egy pirosra lakkozott faemelvény állt, amelyen egy férfitenyér nagyságú korong pihent. A korongot egy hullámvonal vágta két részre. Az egyik fele fehérebben csillogott, mint a hó, a másik feketébb volt, mint a kátrány. Jól tudta, a korong anyaga cuendillar. Már látott korábban is ilyet, pedig csak hetet készítettek összesen belőlük. A Sötét Úr börtönének pecsétjei, azon zárak egyikének fókuszpontja, melyek Shayol Ghulban távol tartják az Árnyékot a világtól. Ez legalább olyan fontos felfedezés volt, mint az, ha rájön, mi fenyegeti Randet. Meg kellett mentenie a Fekete nővérek elől.

Hirtelen észrevette saját tükörképét. A vitrin felső részét a legfinomabb üvegből készítették, még egy buborék sem volt benne, és ebben olyan jól látta a képét, mintha tükörbe nézett volna, talán csak egy kicsit sápadtabban. Sötétzöld selyem burkolta be testét, és minden domborulat, legyen az mell vagy csípő, világosan kirajzolódott. Hosszú, mézszínű copfok, sok-sok belefont jade gyöngyszemmel, kereteztek egy arcot, melyen azonnal feltűnt a nagy, barna szem, és a telt ajkak. A saidar izzása természetesen nem látszott. Ilyen álöltözetben, hogy még saját magát sem ismerte volna fel, mégis olyan volt, mintha táblát tartott volna maga elé, melyen ez állt: aes sedai.

– Igenis, képes vagyok óvatosan viselkedni! – mordult fel. Ennek ellenére maradt még egy kicsit. A testében tomboló Egyetlen Hatalom élettel töltötte meg végtagjait. Húsába ömlött mindaz a szenvedély, amelyet valaha is ismert. Végül úgy érezte, bolondot csinált magából, s emiatt kihunyt a haragja, és nem tudta tovább megtartani az Egyetlen Hatalmat.

Bárhogy legyen is, a keresését még nem koronázta siker. Amit keresett, annak itt kellett lennie, ebben a hatalmas teremben, a kiállítási tárgyak között. Elszakította pillantását a hatalmas fogakkal vicsorgó, tíz láb hosszúságú gyíkra emlékeztető állat csontvázától, és becsukta a szemét. Szükség. Kényszerűség. Az Újjászületett Sárkány veszélyben van. Randet fenyegetik. Kényszer.

Elmozdulás.

A fehér selyemkötéllel elzárt területen állt, az egyik fal mellett. Ruhája szintén hozzáért az egyik fehér kőemelvény széléhez. Ami ezen feküdt, az az első pillantásra nem tűnt veszélyesnek: egy fekete fémből készült nyaklánc és két karkötő. Mégsem volt képes közelebb menni hozzájuk. Még megégetném az ujjaimat, gondolta szárazon.

Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse az ékszereket. Fájdalom. Bánat. Szenvedés. Gyorsan visszarántotta a kezét, és levegő után kapott. Az összesűrűsödött érzelmek még mindig a fejében zúgtak. Utolsó kételye is semmivé foszlott. Ez volt az, amit a Fekete ajah keresett. Ha pedig Tel'aran'rhiodban ezen a helyen található, akkor a valós világban is itt kell keresnie. Sikerült megelőznie a többieket! Itt van, ezen a fehér kő emelvényen!

Megfordult, és rápillantott az üvegvitrinre, arra, amelyikben a cuendillar pecsét feküdt, és hirtelen rájött, hogy azt a helyet bámulja, ahol először állt, amikor Moghedient meglátta. Az a nő ezt az emelvényt nézte, a karkötőket és a nyakláncot. Moghedien tehát mindent tud! De akkor...

Körülötte minden örvényleni kezdett, elmosódott, és eltűnt.

– Ébredj fel, Nynaeve! – morogta Elayne, és elnyomott egy ásítást, miközben az alvó vállát rázta. – Már biztos eltelt egy óra! Én is szeretnék végre aludni! Ébredj fel, vagy kipróbálom, hogy tetszik neked, ha a fejedet belenyomom egy vödör vízbe!

Nynaeve kinyitotta a szemét, és rápillantott.

– Ha tudja, hogy mi ez, miért nem adta akkor oda nekik? Ha ők tudják, hogy kicsoda ő, akkor miért kell Tel'aran'rhiodban keresnie? Lehet, hogy előlük is rejtőzködik?

– Miről beszélsz tulajdonképpen?

Nynaeve copfjait mozgásba lendítve felült, és nekitámaszkodott az ágy végének. Aztán megigazította selyemingét.

– Elmesélem, miről beszélek.

Elayne-nek leesett az álla, amikor társa beszámolt arról, mi történt az Egwene-nel tervezett találkozó után. Keresés valamilyen belső kényszer segítségével. Moghedien. Birgitte és Gaidal Cain. A fekete fémből készített nyaklánc és a karkötők. Asmodean a pusztában. A Sötét Úr tömlöcének egyik pecsétje a panarkha palotájában. Elayne remegő térddel leült az ágy szélére, még jóval azelőtt, hogy Nynaeve megemlítette volna Temaile-t és a panarkhát, akiket azért mellékesen csak szóba hozott. Azt is, hogy megváltoztatta külsejét, és Rendra képét vette fel. Ha Nynaeve arca nem lett volna komoly, sőt, elszánt, Elayne valószínűleg azt gondolta volna, hogy Thom egyik merészebb meséjét hallgatja.

A keresztbetett lábakkal ott ülő, csupán vászoninget viselő Egeanin hitetlenkedve nézte őket. Kezét térdén nyugtatta. Elayne remélte, Nynaeve nem kezd el veszekedni, amiért eloldotta a nő köteleit.

Moghedien. Ez volt a legszörnyűbb az egészben. Az egyik Kitaszított itt volt, tanchicóban! Az egyik Kitaszított kettőjük köré szőtte az Egyetlen Hatalom szálait, és arra kényszerítette őket, hogy mindent elmondjanak neki. Elayne a világ minden kincséért sem tudott volna visszaemlékezni rá. Ez a gondolat már magában is elég volt ahhoz, hogy két kezét hirtelen sajogni kezdő gyomrára szorítsa.

– Nem tudom, hogy Moghedien – a Fényre, lehet, hogy tényleg csak úgy besétált ide, és minket...? – rejtőzködik-e Liandrin és a többiek elől, Nynaeve? Elég valószínűnek tűnik, azok alapján, amit Birgitte – a Fényre! Birgitte, aki tanácsokat ad nekünk! – mondott róla.

– Bármit is tervezzen Moghedien – jelentette ki Nynaeve idegesnek tűnő hangon –, én mindenesetre azt tervezem, hogy még elbeszélgetek vele – feje hátrahanyatlott a virágdíszes ágyvégre. – Mindenesetre a pecsétet biztonságba kell helyeznünk előle, ugyanúgy, mint a nyakláncot és a karkötőket!

Elayne a fejét csóválta.

– Hogy lehetne egy ékszer veszélyes Randre? Biztos vagy ebben? Ezek valamiféle ter'angrealok? Hogy néztek ki egészen pontosan?

– Úgy néztek ki, mint egy nyaklánc és karkötők – válaszolta Nynaeve idegesen. – Két fekete fémből készült, tagolt karkötő, és ahhoz egy bő nyaklánc, mint egy fekete nyakörv... – Pillantása Egeaninra szökkent, de Elayne tekintete ugyanilyen gyors volt.

A sötét hajú nő mozdulatlan arccal kihúzta magát, és leült a sarkára.

– Még sosem hallottam olyan a'damről, amelyet egy férfi számára készítettek. És olyanról sem, mint amilyet leírt az előbb. Senki sem próbálná még csak megkísérelni sem, hogy irányítása alá vonjon egy férfit, aki képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat.

– Pedig pontosan ezért készítették – válaszolta Elayne megfontoltan. A Fényre! Úgy reméltem, hogy ilyen nem létezik! Legalább Nynaeve volt az első, aki felfedezte, így volt esélyük arra, hogy megakadályozzák a felhasználását Rand ellen.

Nynaeve összevonta a szemöldökét, amikor felfedezte Egeanin szabad kezét, de nem tett rá megjegyzést.

– Bizonyára Moghedien az egyetlen, aki erről tud. Különben nem lenne értelme az egésznek. Ha be tudnánk lopakodni a palotába, akkor elhozhatnánk a pecsétet, és azt a... bármi legyen is az. Ha pedig Amatherát is ki tudnánk szabadítani, akkor Liandrin és boszorkányai hirtelen a Panarkha Légiójával és a Városi Őrséggel lennének kénytelenek farkasszemet nézni, de talán még a fehérköpenyekkel is. Egy ilyen csapdából még az Egyetlen Hatalom segítségével sem menekülhetnének el! A gond csak az, miként juthatnánk be feltűnés nélkül.

– Ezen már gondolkodtam – válaszolta Elayne –, de attól félek, a férfiaknak nem fog tetszeni a dolog.

– Ezt csak bízd rám! – hördült fel Nynaeve. – Én majd...

A folyosón puffant és csörömpölt valami. Egy férfi felsikoltott, aztán ugyanolyan csend volt, mint az előbb. Kint Thom állt őrségben.

Elayne odasietett, hogy kinyissa az ajtót, és közben kinyúlt a saidar felé. Nynaeve rögtön utána jött, és Egeanin is követte őket.

Thom éppen feltápászkodott a földről, miközben egyik kezével a fejét fogta. Juilin a botjával és Bayle Domon a bunkósbotjával egy arccal a padlón fekvő, eszméletlen, világosszőke hajú férfi felett álltak. Elayne Thomhoz sietett, és gyengéden megpróbálta felsegíteni. A férfi hálásan rámosolygott, de makacsul félretolta segítő kezét.

– Teljesen jól vagyok, gyermekem! – Teljesen jól? A halántékán már egy jókora púp duzzadt. – Az a fickó végigjött a folyosón, és egyszer csak fejberúgott. Azt hiszem, a pénzeszacskómat akarta – csak így. Fejbe rúgták, de jól van.

– Meg is szerezte volna – felelte Juilin –, ha nem jöttem volna, hogy megnézzem, nem kell-e már Thomot leváltani.

– Mintha én nem ugyanazért jöttem volna! – morogta Domon. Úgy tűnt, ebben a pillanatban nem is olyan ellenségesen méregetik egymást.

Elayne-nek csak egy pillanatba tellett, míg rájött, mi ennek az oka. Nynaeve és Egeanin csupán leheletvékony ingecskében álltak a folyosón. Juilin olyan jólesően legeltette kettőjükön a szemét, hogy ezért alapos fejmosásban részesült volna Rendrától, ha a nő is itt lett volna. Ennek ellenére megpróbálta valamelyest visszafogni magát. Domon viszont cseppnyi erőfeszítést sem tett arra, hogy eltitkolja, mennyire tetszik neki Egeanin. Mellén keresztbefonta a karját, és visszataszító módon csücsörített, miközben tetőtől talpig végigmérte.

Hirtelen a két másik nő is átlátta a helyzetet, ám teljesen eltérő módon viselkedtek. Nynaeve, a maga vékony, fehér selyemingében, elutasító pillantást vetett a fürkészre, majd kihúzva magát, visszasétált a szobába, bár vöröslő fejjel egyszer még visszanézett a küszöbről. Egeanin viszont, akinek vászoninge lényegesen hosszabb és vastagabb volt, mint Nynaeve-é – ez a nő, aki olyan hűvös és fensőbbséges maradt, amikor elfogták, és aki úgy harcolt, mint egy őrző –, tágra nyílt szemmel, tűzpirosan kapkodott levegő után. Elayne döbbenten nézett utána, amikor a seanchan nő rémült sikollyal visszaugrott a szobába.

Ajtók nyíltak, és a folyosón végig kíváncsi emberek dugták ki a fejüket. Egy pillanattal később ugyanilyen gyorsan eltűntek, és becsapták az ajtót, amikor megpillantották a földön fekvő férfit és a fölé hajló alakokat. A súrlódó zajokból ítélve néhány vendég úgy döntött, hogy ágyakat vagy szekrényeket az ajtó elé tolva, elbarikádozza magát.

Hosszú pillanatokkal később Egeanin pillantott ki az ajtón. Még mindig vöröslött a feje. Elayne ezt igazából nem tudta megérteni. Persze, a nő csak hálóingben állt ott, de az legalább teljesen eltakarta mindazt, amit Elayne taraboni inge látni engedett. Ennek ellenére Juilinnak és Domonnak nem volt joga ahhoz, hogy így bámulja. Elayne azonnal szúrós pillantást vetett a két férfira, hogy rendreutasítsa őket.

Balszerencsés módon Domont túlságosan elfoglalta, hogy vigyorogjon, és az orra tövét dörzsölje. Legalább Juilin észrevette a pillantását, de ő is csak sóhajtott egy hatalmasat, mint egy olyan férfi, aki úgy érzi, tisztességtelenül bántak vele, vagy félreértették. Elkerülte a pillantását, és lehajolt, hogy a hátára segítse a világosszőke fickót. Jóképű, karcsú férfi volt.

– Ismerem ezt az alakot! – kiáltotta Juilin. – Ő volt az, aki megpróbált kirabolni. Legalábbis azt hittem – tette hozzá kissé megfontoltabban. – Nem hiszek a véletlenekben. Kivéve persze, ha az Újjászületett Sárkány itt lenne a városban.

Elayne aggódó pillantást váltott Nynaeve-val. Az idegen nem lehetett Liandrin bérence. A Fekete nővérek nem használnak férfiakat arra, hogy a folyosón settenkedjenek... Ugyanígy nem alkalmaztak volna utcai rablókat sem. Elayne kérdő pillantása Egeaninra tapadt. Nynaeve tekintete viszont inkább követelőzőnek tűnt.

– Ő seanchan – jelentett ki Egeanin egy pillanattal később.

– Megpróbált megmenteni? – morogta Nynaeve szárazon, ám a másik nő a fejét csóválta.

– Abban nem kételkedem, hogy engem keresett, de nem azért, hogy megmentsen, azt hiszem. Ha tudja – vagy csak sejti –, hogy szabadon engedtem Bethamint, akkor... el akar beszélgetni velem – Elayne úgy vélte, hogy ez nem csak egy egyszerű beszélgetés lenne, és sejtését megerősítette, amikor Egeanin így folytatta: – Legjobb, ha egyből elvágják a nyakát! Önöknek is nehézségeket fog okozni, ha azt hiszi, hogy a barátnőim, vagy ha rájön, hogy aes sedai-ok – az illiani csempész döbbent pillantást vetett a nőre, és Juilin is leesett állal, tátogva bámulta. Thom viszont nyugtalanul töprengve bólintott.

– Nem azért vagyunk itt, hogy a seanchanok torkát vagdossuk! – jelentette ki Nynaeve, de olyan hangon, mintha ez a korlátozás csak a jelen pillanatra vonatkozna. – Bayle, Juilin, dobják ki a sikátorba, a fogadó mögé! Mire magához tér, boldog lesz, hogy egyáltalán az alsónadrágja rajta maradt. Thom, keresse meg Rendrát, és mondja meg neki, hogy egy erős teát kérünk a Hulló Virágszirmok Kamrájába! És kérdezze meg, hogy nincs-e véletlenül egy kevés nyírfakérge vagy lápi bürke! Mindjárt készítek valamit a bevert fejére! – A három férfi döbbent pillantást vetett rá. – Gyerünk! Mozogjanak már! – förmedt rájuk. – Terveket kell készítenünk! – Alig hagyott Elayne-nek időt arra, hogy visszalépjen a szobába, mert becsapta az ajtót, és nekilátott felvenni a ruháját. Egeanin úgy vetette magát a holmijára, mintha a férfiak még mindig bámulnák.

– Jobb, ha egyszerűen semmibe veszed őket, Egeanin! – jelentette ki Elayne. Különös érzés volt olyasvalakinek tanácsot adni, aki idősebb, mint ő, de bármilyen öreg is volt számos tekintetben a seanchan asszony, a férfiakról nyilvánvalóan csak keveset tudott. – Különben csak felbátorodnának. Tulajdonképpen nem tudom, miért – ismerte be –, de ez már csak így van. Egészen rendesen fel voltál öltözve, tényleg!

Egeanin feje előbukkant a ruhájából.

– Rendesen? Nem vagyok én pincérnő vagy shea táncosnő! – A harag azonban eltűnt arcáról, s helyette meglepődve ráncolta a homlokát. – Egészen jól nézett ki! Ez eddig fel sem tűnt nekem.

Elayne kíváncsi lett volna, mit csinál egy shea táncosnő, ezért odament, és segített neki begombolkozni.

– Rendra neheztelni fog ám, ha megengeded Juilinnak, hogy udvaroljon neked!

A sötét hajú nő a válla felett meglepett pillantást vetett rá.

– A fürkésznek? Hiszen én Bayle Domonról beszélek! Egy jól szituált férfi. Csak hát, csempész – sóhajtott sajnálkozóan. – Bűnöző!

Elayne-nek az volt a véleménye, hogy ízlések és pofonok különböznek, hiszen Nynaeve is Lant szerette, egy olyan férfit, aki az ő szemében túlzottan zárkózottnak és fenyegetőnek tűnt, de hogy Bayle Domon? Ez a férfi feleolyan széles volt, mint amilyen magas. Olyan kövér, mint egy ogier!

– Úgy fecsegsz, mint Rendra, Elayne! – förmedt rá Nynaeve. Éppen a hátán próbálta meg jobb belátásra bírni a gombokat. – Ha képes vagy abbahagyni a férfiakról való fecsegést, akkor attól is kímélj meg minket, hogy beszámolj az új szabódról, akit bizonyára nemrég szereztél! Terveket kell készítenünk. Ha megvárjuk, hogy a férfiak is megjöjjenek, akkor ők majd megpróbálnak meggyőzni minket, és semmi kedvem ahhoz, hogy a rendreutasításukkal pocsékoljam az időmet. Még mindig nem vagy kész vele? Nekem is kellene egy kis segítség!

Elayne gyorsan begombolta Egeanin ruháját, aztán hűvösen Nynaeve háta mögé sétált. Nem is beszélt állandóan a férfiakról és a ruhákról! Legalábbis, nem olyan sokszor, mint Rendra. Nynaeve oldalt összefogta hajfonatait, és szúrósan nézett rá, amikor Elayne majdnem elszakította a ruháját, hogy össze tudja húzni a gombokat. A szűk, háromszoros gombsor a ruha hátulján tényleg záródott, és nem csak díszítésként varrták fel őket. Nynaeve azonban hagyta, hogy Rendra meggyőzze arról, hogy belekényszerítse magát a legszűkebb felsőrészbe, mivel ez felelt meg a legújabb divatirányzatnak. És még ő állította azt, hogy mások foglalkoznak mindig a ruhákkal! Ő bezzeg egészen más dolgokat forgat a fejében!

– Elgondolkodtam, hogyan lehetne észrevétlenül bejutni a palotába, Nynaeve. Szinte láthatatlanul mozoghatnánk.

Beszélgetés közben elsimultak Nynaeve homlokáról a ráncok. Ő maga is kitalált egy utat, ahogy bejuthatnának a palotába. Amikor Egeanin is tett néhány javaslatot, Nynaeve elfintorodott, de mivel az ötletek értelmesnek tűntek, nem tudta csak úgy kapásból elutasítani őket. Amikor végre készen álltak arra, hogy lemenjenek a Hulló Virágszirmok Kamrájába, már megegyeztek abban, mit fognak tenni, és eldöntötték, nem engedik, hogy a férfiak lebeszéljék őket róla. Bárki is uralkodjon a panarkha palotájában, Moghedien vagy a Fekete ajah, elemelik az orra elől azt, amire annyira vágyott!

Ötvenharmadik fejezet

Az indulás ára

A Borforrás fogadó ivóját csak három gyertya és két lámpa világította meg, mivel az olaj és a gyertya igencsak fogyóban volt már. A lándzsák és a többi fegyver már nem állt a falnak támasztva, és a hordó, melyben egykor a kardok pihentek, szintén kiürült. A lámpások a nagy kandalló előtt összetolt két asztalon álltak, amelyek körül most Marin al'Vere, Daise Congar és a Nőkör többi tagja ült, hogy a listákon átnézzék, mennyi élelmiszer maradt még Emondmezőn. Perrin megpróbált nem figyelni rájuk.

Egy másik asztal felől Faile fenőkövének halk, egyenletes surrogása hallatszott, ahogy a lány egyik kését fente. Előtte egy íj feküdt, övéről pedig egy teli tegez lógott le. Egészen jó lövésznek bizonyult, de Perrin remélte, Faile sosem jön rá, hogy csak egy gyerekíjat adtak neki oda. A folyóközi vadászíjat meg sem tudná feszíteni, bármennyire tiltakozott is az ellen, hogy ezt beismerje.

Megigazította fejszéjét, hogy ne nyomja annyira, és megpróbált ismét arra összpontosítani, amiről a férfiak beszélgettek, akik körülötte ültek, az asztalnál. Nem voltak mindannyian annyira figyelmesek, mint rendszerint.

– Nekik lámpáik vannak – morogta Cenn. – Nekünk meg viasszal kell beérnünk! – A csontos vénember dühös pillantást vetett a réztartóban égő, két gyertyára.

– Fejezd már be a nyavalygást, Cenn! – szólt rá Tam fáradtan, és övtáskájából előhúzta pipáját, meg dohányoszacskóját. – Legalább egyszer ne nyavalyognál!

– Ha olvasnunk vagy írnunk kellene – jelentette ki Abell olyan hangon, ami nem egészen tükrözte szavai nyugalmát –, akkor nekünk is lenne lámpánk. – A fején kötést viselt.

Mintha emlékeztetni akarta volna a tetőfedőt arra, hogy végül is ő a polgármester, Bran megigazította a széles mellére akasztott ezüstérmét. Ebbe mérleget metszettek.

– Törődj a lényeges dolgokkal, Cenn! Nem akarom, hogy bármelyikőtök is Perrin idejét pocsékolja!

– De nekem akkor is az a véleményem, hogy nekünk is jár a lámpa! – erősködött Cenn. – Perrin megmondaná nekem, ha pocsékolnám az idejét.

Perrin felsóhajtott. Alig bírta nyitva tartani szemét most este. Azt kívánta, bárcsak más képviselné a falutanácsot, Haral Luhhan vagy Jon Thane vagy Samel Crawe, bárki más, csak ne Cenn, az örökös nyavalygásával! Ugyanakkor azt is kívánta, bárcsak a férfiak közül valamelyik hozzá fordulna, és így szólna: Ezek itt a polgármester meg a falutanács dolgai, fiú! Menj csak vissza a pajtába! Majd megüzenjük, mi a teendő. Ehelyett igyekeztek odafigyelni, hogy ne pocsékolják az idejét, és mindenkit hozzá irányítottak. Hányszor támadták meg őket az elmúlt hét nap alatt? Nem volt már biztos benne.

Az Abell fején lévő kötés idegesítette Perrint. Az aes sedai-ok most már csak a legsürgősebb eseteket gyógyították. Ha valaki a segítségük nélkül is rendbejött, akkor azzal nem foglalkoztak. Nem mintha túl sokan sebesültek volna már meg igazán komolyan, de ahogy Verin szárazon megjegyezte, egy aes sedai erejének is megvannak a maga határai. Nyilvánvaló volt, hogy a kővető gépek lövedékeinek lángra lobbantása legalább ugyanolyan erőfeszítést igényel, mint a sok sebesült meggyógyítása. Most azonban nem akarta, hogy az aes sedai erejének végletességére emlékeztessék. Még nem sebesültek meg sokan súlyosan. Még nem.

– Van még elég nyílvesszőnk? – kérdezte. Bizonyára elvárták tőle, hogy ilyen dolgokkal foglalkozzon.

– Igen. Van elég – válaszolta Tam, és meggyújtotta pipáját az egyik gyertyával. – Nagy részét vissza tudjuk hozni azoknak, amiket ellőttünk. Legalábbis napfénynél. Az éjszaka rengeteget elcipelnek a halottaik közül. Úgy vélem, azért, hogy megegyék őket. Na, ezek a nyilak elvesztek – a többiek is megtömték a pipájukat, már ha volt miből. Cenn valamit mormogott arról, hogy otthon felejtette a zacskóját. Bran rosszkedvűen elélökte a sajátját. Kopasz feje csillogott a lámpafényben.

Perrin a homlokát dörzsölte. Mit is akart ezekután kérdezni? A karók! A legtöbb támadás során, különösen éjszaka, már a karók mellett és között kellett harcolniuk. Hány alkalommal sikerült a trallokoknak már majdnem átjutniuk? Háromszor? Négyszer?

– Van mindenkinek már lándzsája vagy karója, vagy valami ilyesmi? Van elég anyag, hogy még többet készítsünk? – Csend volt a válasz, és Perrin az asztalra engedte a kezét. A többiek mind ránéztek.

– Ezt már tegnap is kérdezted – felelte Abell lágy hangon. – És Haral megmondta neked, hogy az egész faluban nem akad olyan sarló vagy vasvilla, amiből ne kovácsolt volna már fegyvert. Őszintén szólva több a fegyverünk, mint a harcosunk.

– Igen, persze. Valahogy elfeledkeztem róla – az asszonyok irányából egy beszédtöredék ütötte meg a fejét.

– ...de a férfiak nem tudhatják meg – mondta Marin olyan halkan, mintha éppen egy gyakran használt figyelmeztetést ismételt volna meg.

– Még szép, hogy nem – morogta Daise, valamivel hangosabban. – Ha ezek a bolondok rájönnének, hogy a nők csak fél fejadagot esznek, akkor ragaszkodni fognak ahhoz, hogy ők is ugyanazt kapják, és akkor nem tudnánk...

Perrin becsukta a szemét, és megpróbált nem odafigyelni rájuk. Világos, a férfiaknak harcolniuk kellett. Tehát akkor szükségük volt minden cseppnyi erőre. Egészen egyszerű. A nőknek legalább eddig nem kellett harcolniuk. Kivéve persze a két aiel nőnek, meg Faile-nak, de ők elég okosak voltak ahhoz, hogy hátrahúzódjanak, ha a harc a karók között, lándzsákkal és dárdákkal folyt. Ez volt az oka annak, amiért Perrin szerzett egy íjat a lánynak. Faile-ban egy leopárd szíve dobogott, és bátrabb volt, mint két férfi együttvéve.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy lefeküdj aludni – javasolta Bran. – Nem fogod tudni folytatni, ha csak hébe-hóba tudsz aludni egy órácskát.

Perrin élénken vakargatni kezdte a szakállát, és megpróbált ébernek és frissnek, látszani.

– Majd később alszom! – Ha minden véget ért. – Alszanak eleget az emberek? Láttam néhányat, akik még ébren voltak, pedig...

A bejárati ajtó kicsapódott, és a sovány Dannil Lewin lépett be az éjszakából, átizzadva, íjjal a kezében. Oldalán az egyik régi kard lógott. Tam vívni tanította az embereket, ha éppen volt rá ideje, és néha az egyik őrző is segített.

Mielőtt Dannil kinyithatta volna a száját, Daise már rá is förmedt:

– Tán egy pajtában neveltek fel, Dannil Lewin?

– Egy kicsit vigyázhatnál az ajtómra – Marin először a férfira pillantott, aztán jelentőségteljesen Daise-ra, mindkettőjüket emlékeztetve arra, hogy ez itt az ő ajtaja.

Dannil kissé összehúzta magát, és krákogott.

– Bocsánat, al'Vere asszony! – mondta gyorsan. – Bocsánat, javasasszony! Nagyon sajnálom, hogy csak így berontottam, de üzenetem van Perrinnek – Olyan gyorsan sietett a férfiak asztalához, mintha attól tartana, hogy a nők még jobban feltartják. – A fehérköpenyek hoztak egy embert, aki veled akar beszélni, Perrin. Senki mással nem akar beszélni! Súlyosan megsebesült, Perrin. Csak a falu széléig hozták el. Nem hiszem, hogy el tudna jönni a fogadóig.

Perrin nagy nehezen feltápászkodott.

– Jövök már! – Legalább nem egy újabb támadás. Az éjszakaiak voltak a legrosszabbak.

Faile felkapta az íját, és csatlakozott hozzájuk, mielőtt elérhette volna az ajtót. Habozva, Aram is felállt. Eddig az árnyékban, a lépcső alján üldögélt. Perrin néha teljesen elfeledkezett arról, hogy a férfi ott volt, mert az olyan nyugodtan viselkedett. Nagyon különös látványt nyújtott a kardjával, melyet a mocskos, sárga csíkos kolompárkabátra akasztott, meg a tágra nyílt szemével és a kifejezéstelen arcával. Sem Raen, sem Ila nem szólt egy szót sem unokájához az óta a nap óta, hogy az kezébe fogta ezt a kardot. Perrinnel sem beszéltek azóta.

– Ha jönni akarsz, akkor gyerünk! – jelentette ki rosszkedvűen, és Aram csatlakozott hozzájuk. A kolompár, mint egy kutya, járt a nyomában, ha éppen nem Tamot, Ihvont, vagy Tomast nyaggatta, hogy tanítsák a kard használatára. Olyan volt, mintha a családját és a népét Perrinre cserélte volna. Perrin nagyon jól el lett volna e nélkül a nyakába szakadt plusz felelősség nélkül, de hát, ezzel meg kellett birkóznia.

A hold megvilágította a szalmatetős házakat. Csupán néhány helyen látszott egy ablaknál többen világosság. Csend ülte meg a falut. A fogadó előtt talán harminc Bajtárs állt őrséget. Kezükben íjat tartottak, és az összes kard is gazdára talált. Valamennyien használták a Bajtársak elnevezést, és még Perrin is azon kapta magát, hogy belső ellenállása ellenére is így gondol rájuk. A Zöld miatt még a fogadó előtti térségre is őrséget kellett állítaniuk, mert a patakot többé nem a birkák és tehenek legeltetésére használták. Nem messze a Borforrás pataktól, annak a helynek a túloldalán, ahol az a bolond farkasfejes zászló most ernyedten csüngött, lobogó tábortüzek égtek az éjszaka sötétjében. A tüzek fényének szélénél fehér köpenyek világítottak az éjszakában.

Senki sem akarta befogadni a fehérköpenyeket a házába. A házak zsúfolásig megteltek, és Bornhald amúgy sem akarta szétaprózni csapatát. Ez az alak tényleg azt gondolta, hogy a falu népe bármelyik pillanatban rá vagy az embereire támadhat. Ha egyszer Perrint követik, akkor bizonyára árnybarátok. Még Perrin éles szeme sem tudta kivenni a tábortűznél ülők arcát, de úgy vélte, képes magán érezni Bornhald pillantását, ahogy a férfi gyűlölködve várakozik.

Dannil kiválasztott tíz Bajtársat, hogy elkísérjék Perrint. Csupa olyan fiatalembert, aki rendes körülmények között vele szokott csavarogni, és ostobaságot csinálni. Most az íjukat markolták, és Perrin biztonságára ügyeltek. Aram nem állt be közéjük, amikor Dannil végigvezette őket a sötét, mocskos utcán. Ő Perrinnel jött, és nem ezzel a csapattal. Faile közvetlenül Perrin oldalán haladt. Sötét szeme csillogott a holdfényben, és olyan alaposan vizsgálta környezetét, mintha ő lenne a fiú egyetlen védelmezője.

Ahol az országút bevezetett Emondmezőre, félrehúzták az útzáró kocsikat, hogy beengedjék a fehérköpenyek őrjáratát, húsz férfit, hófehér köpenyben, csillogó páncélban, kezükben lándzsákkal. A lovasok nem kevésbé türelmetlenül várakoztak, mint toporgó lovaik. Jól látszottak az éjszakában, pedig tudták, hogy a trallokok remekül látnak a sötétben. A fehérköpenyek mégis ragaszkodtak az őrjáratukhoz. Néha tényleg kellő időben tudtak figyelmeztetni a közelgő támadásra, és állandó mozgolódásukkal talán kicsit nyugtalanították a trallokokat. Ennek ellenére Perrin jobban örült volna annak, ha tudja, tulajdonképpen mit művelnek odakint, mielőtt kész tények elé állítják.

Egy nagy csapat falusi és a környező tanyák gazdái, akik részben ősi vérteket, és néhány esetben rozsdás sisakokat viseltek, egy egyszerű ruhás férfi körül csoportosultak, aki az úton hevert. Helyet csináltak Perrinnek és Faile-nak, és ő odament a férfihoz, majd letérdelt mellé.

Nagyon erős volt a vér szaga. Izzadság csillogott az árnyékban fekvő férfi arcán. Melléből, mint egy apró lándzsa, egy hüvelykujjnyi vastag trallok nyíl állt ki.

– Aranyszemű... Perrin! – hörögte, miközben levegő után kapkodott. – Kell... vele... beszélnem! Aranyszemű... Perrin.

– Szólt már valaki az aes sedai-oknak? – kérdezte Perrin. Olyan gyengéden, ahogyan csak tudta, felemelte a férfi felsőtestét, és megtámasztotta a fejét. Nem is figyelt oda a válaszra, mert nem hitte, hogy a férfi életben marad addig, míg ideér egy aes sedai. – Én vagyok Perrin.

– Aranyszem? Nem... látok... jól – Tágra nyílt szemével Perrin arcába meredt. Ha egyáltalán még látott valamit, akkor úgy tűnhetett neki, hogy Perrin szeme aranyfényben ragyog a félhomályban.

– Én vagyok Aranyszemű Perrin – felelte habozva.

A férfi megragadta a gallérját, és arcát meglepő erővel közel húzta a magáéhoz.

– Mi... jövünk! Azért küldtek... hogy szóljak... neked. Jövünk... – Feje hátracsuklott, és szeme a semmibe bámult.

– A Fény legyen irgalmas a lelkének! – suttogta Faile, majd a vállára akasztotta az íját.

Egy kicsivel később Perrin levette a férfi kezét a gallérjáról.

– Ismerte valaki? – A folyóközi emberek egymásra néztek, aztán megrázták a fejüket. Perrin a fehérköpenyekre nézett, akik a nyeregben ültek. – Mondott még valamit, amikor megtalálták? Hol találták?

Jaret Byar lenézett rá. Beesett arc, mélyen ülő szemek. Mint a halál képmása. A többi fehérköpeny félrenézett, ám Byar mindig arra kényszerítette magát, hogy Perrin szemébe nézzen, különösen éjjel, amikor a fiú tekintete izzott. Byar halkan morgott magában. Perrin csak azt a szót hallotta, hogy „árnyfattyú”. Aztán Byar megsarkantyúzta a lovát, és az őrjárat bevágtatott a faluba. Úgy tűnt, boldogok, hogy Perrintől is, a trallokoktól is egyaránt eltávolodhatnak. Aram kifejezéstelen arccal nézett utána. Egyik kezét felemelte, és megtapogatta a kard markolatát, amelyik hátul kiállt a válla fölé.

– Azt mondták, hogy két- vagy hárommérföldnyire délre találták – Dannil habozott, és még hozzáfűzte: – Azt állították, hogy a trallokok seregnyi, apróbb csoportra szakadtak szét, Perrin. Lehet, hogy végre feladják?

Perrin lassan leengedte az idegent a földre. Jövünk!

– Vigyázzatok, lehet, hogy valamilyen család elindult ide, olyanok, akik eddig megpróbáltak kitartani a saját tanyájukon! – Nem hitte ugyan, hogy valaki képes volt ilyen sokáig életben maradni, de azért megtörténhetett. – Nehogy valakit tévedésből lelőjetek! – Nagy nehezen feltápászkodott, és Faile egyik kezét a karjára tette.

– Itt az ideje, hogy lefeküdj aludni, Perrin! Néha neked is aludnod kell.

Némán nézett a lányra. Gondoskodnia kellett volna arról, hogy Tearben maradjon. Mindegy, hogy milyen módon. Ha alaposan átgondolta volna...

A futárok egyike, egy göndör hajú fiú, aki csupán Perrin melléig ért, keresztülbújt a férfiak között, és megrántotta Perrin ingujját. Perrin nem ismerte a fiút. A környező vidékről nagyon sok család költözött ide.

– Valami mozog a Nyugati-erdőben, Perrin nagyúr. Azért küldtek, hogy értesítsem!

– Ne hívj engem Perrin nagyúrnak! – mordult éles hangon a fiúra. Ha nem kezdi el a gyerekeket leszoktatni erről, hamarosan már mindenki így hívja. – Menj, és mondd meg nekik, hogy jövök! – A fiú elrohant.

– Irány az ágy! – jelentette ki Faile határozottan. – Tomas majd vezeti a védőket.

– Ez most nem támadás, hiszen akkor a fiú azt mondta volna, és valaki már megfújta volna Cenn kürtjét is.

A lány erre a karjába kapaszkodott, és megpróbálta elvonszolni a fogadó irányába, így aztán, amikor Perrin elindult az ellenkező irányba, egyszerűen maga után húzta. Néhány percnyi hiábavaló erőfeszítés után Faile feladta, és úgy csinált, mintha egész idő alatt csak bele akart volna karolni. Valamit azonban végig morgott magában. A lány bizonyára még mindig azt hitte, hogy ha egészen halkan beszél, akkor azt Perrin nem hallja meg. A dühkitörés olyan szavakkal kezdődött, mint hogy „ostoba”, „öszvér” vagy „izomagyú”, és ennél sokkal durvábban folytatódott. Szép kis díszmenet lehettek! Karján a lány aki csendben elátkozza. Aram úgy jön a nyomában, mint egy hűséges kutya, Dannil meg a tíz Bajtárs pedig úgy veszi körbe, mintha díszőrséget adnának! Ha nem lett volna annyira fáradt, úgy érezte volna magát, mint egy igazi fajankó!

A kihegyezett karók erdejének szélén egymástól egyenlő távolságra őrök kis csoportjai álltak, és az éjszakát kémlelték. Minden csoportnál volt egy fiú is, futárnak. A falu nyugati végében az őrök valamennyien az úttorlasz belső oldalán gyűltek össze. Lándzsáikat és íjaikat ideges harckészséggel markolták, és a Nyugati-erdő felé bámultak.

A fák még a holdfényben sem látszhattak fekete árnyaknál többnek a szemükben.

Az őrző köpenye Tomas testének egy részét annyira egybeolvasztotta az éjszakával, hogy szinte eltűnt a sötétben. Bain és Chiad itt álltak mellette. Valami oknál fogva a két Hajadon minden éjszakát Emondmezőnek ebben a szögletében töltött, amióta Loial és Gaul elmentek.

– Nem zavartalak volna – szólította meg az őrzőt Perrin –, de úgy tűnt, hogy itt kint minden eggyé olvad a sötétben, és úgy gondoltam, hogy az éles szemeddel talán többet látsz...

Perrin bólintott. Mindenki tudott arról a képességéről, hogy a sötétben is különösen jól lát. A folyóközi emberek ezt valami nagyszerű dolognak tartották, egy újabb olyan adottságnak, ami igazi hőst csinált belőle a szemükben. Hogy mit gondoltak erről az őrzők vagy az aes sedai-ok, azt nem tudta. Ma éjszaka túl fáradt volt ahhoz, hogy ilyesmivel törődjön. Vajon hány támadást vertek vissza a hét nap alatt?

A Nyugati-erdő széle nagyjából ötszáz lépésnyi távolságban lehetett. A fák még az ő szemével nézve is csak fekete tömbnek látszottak. Valami mozgott ott. Elég nagy volt ahhoz, hogy trallok lehessen. Egy hatalmas alak, ami cipelt valamit... Amit az óriás a karjában tartott, az most felemelte egyik kezét. Egy ember. Egy hatalmas árnyék, aki egy embert tart a karjában.

– Ne lőjetek! – kiáltotta Perrin. Legszívesebben kacagott volna; nem, azon kapta magát, hogy tényleg nevet. – Gyertek tovább! Ide gyertek, Loial!

Az elmosódott alak nehézkesen futásba lendült, gyorsabban, mint amire egy ember képes lett volna, és végül fel lehetett ismerni az ogiert, aki Gaullal a karjában a falu felé sietett.

Az emberek úgy biztatták, mintha az egész versenyfutás lett volna.

– Fuss, ogier! Fuss! Gyerünk, futás! – Az egész tényleg lehetett versenyfutás is, hiszen az erdőnek ebből a szögletéből már nem először érte támadás a falut.

A karók előtt Loial imbolyogva megállt. Alig talált helyet erős lábainak, hogy akár csak oldalazva is keresztüljöjjön az akadályon. Végül csak sikerült neki, és azonnal letette az aielt. Lerogyott a földre, és kimerülten nekitámaszkodott a legközelebbi karóknak. Zihálva lélegzett, és szőrös füle lekonyult. Gaul fél lábon odaszökdécselt, és leült mellé. A következő pillanatban már Bain és Chiad térdelt mellette, és ápolni kezdték a bal combját, ahol száraz vér borította az elszakadt nadrágszárat. Gaulnak csak két lándzsája maradt, és a tegeze is kiürült. Loial fejszéje is hiányzott.

– Bolond, vén ogier! – nevetett Perrin. – Csak úgy megszöktél! Szólnom kéne Daise Congarnak, hogy jól verje el a fenekedet! De legalább életben vagy, és visszajöttél! – Elakadt a hangja. Élt a barátja! És visszatért Emondmezőre!

– Sikerült, Perrin! – dörögte Loial fáradt, de még mindig erőteljes hangon. – Négy nappal ezelőtt. Bezártuk az Átjárókaput! Legfeljebb az ogierek vénei vagy egy aes sedai tudná megint kinyitni.

– Majdnem egész úton, a hegyekből idáig, cipelt engem! – szólt közbe Gaul. – Az első három nap során egy Éjfutár és talán ötven trallok üldözött minket, de Loial túl gyors volt nekik – megpróbálta elhessegetni a Lándzsa Hajadonjait, de nem sikerült neki.

– Maradj nyugton, shaarad! – fújt rá Chiad. – Vagy azt fogom mondani, hogy megérintettelek, amikor teljes fegyverzetben voltál! Akkor aztán majd eldöntheted, mi legyen a becsületeddel – Faile jókedvűen felkacagott. Perrin semmit sem értett az egészből, de a megjegyzés miatt a szívós aiel majdnem felpattant. Ezután viszont hagyta, hogy a Hajadonok bekötözzék a lábát.

– Jól vagy, Loial? – kérdezte Perrin. – Megsebesültél?

Az ogier szemmel látható erőfeszítéssel feltápászkodott, és egy pillanatig imbolyogva állt ott, mint egy kidőlni készülő fa. Füle még mindig fáradtan lekonyult.

– Nem. Nem sebesültem meg, Perrin. Csak elfáradtam. Ne aggódj miattam! Már nagyon hosszú ideje eljöttem a steddingből. Nem elég, ha néha meglátogatok egyet – megrázta a fejét, mintha megint fecsegésen kapta volna magát. Széles tenyere beborította Perrin vállát. – Ha egy kicsit alszom, majd jobban leszek – ezután halkabban folytatta, már ahogy egy ogier suttogni képes: – Odakint nagyon rossz a helyzet, Perrin! Az idő nagy részében az utolsó hordák nyomában jártunk. Bezártuk az Átjárókaput, de azt hiszem, már több ezer trallok van a Folyóközben, és rajtuk kívül még legalább ötven Myrddraal!

– Nagy tévedés! – jelentette ki Luc harsányan. Végigvágtatott a falu szélén, és most az északi országút irányából jött. Megrántotta a kantárszárat, és fekete ménje felágaskodott, amikor egy csapásra meg kellett állnia. Mellső patáival a levegőt szántotta. Micsoda nagyképűség! – Ahhoz kétség sem férhet, hogy nagyszerűen értesz a fák megénekléséhez, ogier! Más dolog azonban a trallokokkal harcolni. Úgy vélem, mostanra már legfeljebb ezren maradhattak. Kétségtelenül egy félelmetes haderő, de semmi olyasmi, amivel ne tudnának megbirkózni ezek a bátor emberek és ezek a remek védművek! Itt van még egy trófea a gyűjteményedbe, Aranyszemű Perrin nagyúr! – Kacagva Perrin felé hajított egy megtömött tarisznyát. Annak alja nedvesen és sötéten csillogott a holdfényben.

Perrin elkapta a csomagot, és súlya ellenére, széles ívben kihajította, a karókon túlra. Valószínűleg négy vagy öt trallokfej és talán egy Myrddraal koponyája lehetett benne. Luc minden éjjel újabb trófeákat hozott, és még mindig arra számított, hogy kitűzik, és megcsodálják őket. Azon az éjjelen, amikor két Myrddraal fejét hozta, néhány Coplin és Congar ünnepséget rendezett a számára.

– Tán én sem értek a harchoz? – Lassan Gaul is feltápászkodott. – Én mondom azt, hogy több ezren vannak! – Luc a fogát felvillantva nevetett.

– Hány napot töltöttél el a Fertőben, aiel? Én sokat voltam ott! – Talán nem is nevetett, hanem inkább vicsorgott. – Sokat! Gondolj, amit akarsz, Aranyszem! A végtelen napok meghozzák, amit éppen hoznak, bármi legyen is az! – Megrántotta a csődör kantárszárát, úgy, hogy az két lábra állt, megfordult, és elvágtatott a házak és a fák között, ott, ahol egykor a Nyugati-erdő határa húzódott, be a faluba. A férfiak idegesen néztek a nyomába, majd ismét a sötétséget bámulták.

– Ez az ember téved – jelentette ki Loial. – Gaul és én egyértelműen ezreket láttunk – arcvonásai fáradtnak és kimerültnek tűntek, szája szöglete lefittyedt, és hosszú szemöldöke egészen az arcáig leért. Nem csoda, ha három vagy négy napon át cipelte Gault.

– Csodálatos dolgot csináltál, Loial! – nézett rá Perrin. – Mindketten nagyszerű dolgot vittetek véghez! Valami jelentőset! Attól félek, hogy a hálószobátokban féltucatnyi kolompár alszik, de al'Vere asszony majd csak kerít nektek derékaljat. Itt az ideje, hogy bepótoljátok a kimaradt alvást.

– És annak is itt az ideje, Perrin Aybara, hogy te is aludjál! – A gyorsan tovasikló felhők árnyékokat szalajtottak végig Faile határozott orrán és kiálló pofacsontján. Annyira szép volt a lány! Hangja viszont keményen csattant: – Ha nem mész lefeküdni, szólok Loialnak, hogy cipeljen magával. Alig állsz a lábadon!

Gaul sebesült lábával alig tudott járni. Egyik oldalról Bain támogatta. Gaul megpróbálta Chiadot távol tartani magától, ám a lány fenyegetően morgott valamit, amiben előfordult a gai'shain szó, Bain pedig felkacagott, mire az aiel férfi mindkettőjüknek megengedte, hogy segítsenek, bár dühösen morgott magában. Bármiről is beszéltek a Lándzsa Hajadonjai, azzal bizony pórázra fogták Gault. Tomas Perrin vállára csapott.

– Menjél te is! Mindenkinek szüksége van alvásra – ez az ő szájából úgy hangzott, mintha az őrzőnek meg sem kottyanna, hogy még három napig nem alszik. Perrin bólintott.

Hagyta, hogy Faile visszavigye a Borforrás fogadóhoz. Loial és az aielek követték, és Aram is, miközben Dannil és a tíz Bajtárs védelmezően körülfogták a csapatot. Nem volt egészen biztos abban, mikor maradtak le a többiek, de valahogy azon kapta magát, hogy Faile-lal együtt bent van a szobájában, a fogadó második emeletén.

– Egész családoknak nincs annyi helyük, mint nekem, ebben a szobában! – morogta. Egy gyertya égett a parányi kandalló peremén. Másoknak fény nélkül kellett kijönniük, de Marin itt meggyújtott egy gyertyát, mihelyt besötétedett, hogy később ne kelljen zavarnia. – Aludhatnék Dannillal, meg Bannal, vagy a többiekkel kint.

– Ne légy ostoba! – válaszolta Faile, de hangjában szeretet csengett. – Ha Alannának és Verinnek saját szobája van, akkor neked is lehet.

Perrin rájött, hogy a lány már levette róla a kabátot, és éppen az inge zsinórjait oldja ki.

– Nem fáradtam el annyira, hogy ne tudnék levetkőzni! – Gyengéden kitolta Faile-t a szobából.

– Most pedig levetkőzöl! – parancsolta a lány. – Mindent levetni, hallod? Nem fogsz tudni rendesen aludni, ha felöltözve maradsz, bármit is gondolsz!

– Le fogok vetkőzni! – ígérte Perrin. Amikor az ajtó becsukódott, tényleg levette a csizmáját, mielőtt elfújta a gyertyát, és hanyatt feküdt. Marin utálta, ha mocskos csizmával fekszenek az ágyaira.

Ezrek. Erről számolt be Gaul és Loial. De hát hányat láthattak ők ketten, miközben a hegyek között osontak, a visszaúton pedig menekülniük kellett? Luc azt állította, legfeljebb ezren lehetnek, de Perrin nem tudta rávenni magát, hogy higgyen a férfinak, bármilyen sok trófeát is hozott magával. Szétszóródtak, ezt meg a fehérköpenyek állították. De hát milyen közel juthattak a trallokokhoz, amikor vértjük és köpenyük valósággal világított az éjszakában?

Talán van egy megoldás arra, hogy maga nézzen körül. Legutóbbi látogatása óta kerülte a farkasálmot. Ha arra gondolt, hogy visszatér oda, mindig elfogta a kívánság, hogy végre leszámoljon a Mészárossal, de hát most Emondmezőért volt felelős. Lehet, hogy mégis most jött el a megfelelő időpont? Az álom betakarta, miközben még töprengett.

Perrin a ragyogó délutáni napsütésben a Zöldnél állt. A nap már mélyen járt, és néhány fehér felhő sodródott az égen. Nem legeltek birkák vagy tehenek a magas rúd körül, melyen a könnyű szellő a farkasfejes, vörös zászlót lengette. Csupán egy döglégy zümmögött el az arca előtt. A szalmatetős házak körül nem látszott egyetlen ember sem. A hideg hamudombok mellett felhalmozott tűzifa mutatta, hol táboroznak a fehérköpenyek. Farkasálomban szinte sosem látott égni semmit. Legfeljebb azt, ami már elszenesedett, vagy közvetlenül a lángra lobbanás előtt állt. Nem látszódott varjú az égen.

Miközben a madarakat kereste, az ég egy része elsötétedett, és ablakká változott, amely talán egy másik világba nyílt. Egwene állt ott, egy csapat asszonnyal. Félelem látszódott a szemükben. A nők lassan letérdeltek Egwene előtt. Egyikük Nynaeve volt, és Perrin úgy gondolta, Elayne vörös-arany haját is felfedezte. Az ablak elhalványult, és helyette feltűnt egy másik. Mat állt ott, meztelenül és megkötözve. Dühösen morgott. Különös, fekete nyelű lándzsáját a háta mögött átdugták a karján, és mellén egy rókafejet mintázó ezüstérme csüngött. Mat eltűnt, és Randdé változott, Perrin legalábbis úgy gondolta, Randet látja. Csak rongyokat viselt és egy durva köpönyeget, szemét pedig kötés takarta. A harmadik ablak is eltűnt. Az ég megint ég volt, és üres, eltekintve a felhőktől.

Perrin megborzongott. Azok a látomások, amelyeknek a farkasálomban tanúja lehetett, semmilyen kapcsolatban sem álltak az általa ismert valósággal. Lehet, hogy itt, ahol minden olyan könnyen megváltozott, a barátai iránt érzett aggodalma valami kézzelfoghatóvá, valami láthatóvá vált? Bárhogy is legyen, nem pocsékolhat el több időt azzal, hogy az ilyen dolgokat bámulja.

Nem lepte meg különösebben, amikor megállapította, hogy egy kovács hosszú bőrmellényét viseli, ing nélkül, és amikor övéhez nyúlt, ott a kalapács lógott és nem a fejsze. Homlokát ráncolva, a hosszú, félhold alakú pengére és a vastag tövisre összpontosított. Most erre volt szüksége. A kalapács lassan megváltozott, szívósan, mintha ellenállna, de amikor végül a fejsze lógott az erős hurokban, pengéje valahogy veszélyesen csillogott. Miért védekezett annyira a kalapács? Hiszen Perrin tudta, mit akart. Csípője másik oldalán megjelent egy teli tegez, bal kezében egy vadászíj, alkarján pedig bőr alkarvédő.

Három lépés, amitől elmosódottá vált körülötte a táj, és eljutott oda, ahol a legközelebbi trallok tábort sejtette, hárommérföldnyire a falutól. Az utolsó lépés közel tucatnyi, magasan felhalmozott tűzifarakás közé hozta, melyek letaposott árpaszárak között, kialudt tábortüzek körül helyezkedtek el. A hamuban összetört székeket, asztallábat, és egy parasztház ajtaját találta. Jókora fekete, vasból készült üstök álltak készen, hogy az előkészített tűz fölé akasszák őket. Üres üstök, természetesen. Perrin tudta, mit aprítanának fel, hogy az üstbe dobják, vagy hogy mit húznának a vastag vasnyársakra, melyeket néhány tűz fölé raktak. Hány trallok melegedhet ezek mellett a tüzek mellett? Itt nem álltak sátrak, és a mocskos, a beléjük ivódott trallok izzadságtól bűzlő pokrócok, melyek itt és ott hevertek, nem adtak jó támpontot. Sok trallok az állatokhoz hasonlóan pokróc nélkül aludt a puszta földön, vagy bevackolta magát egy mélyedésbe, és ott aludt, összegömbölyödve.

Apróbb lépésekkel, melyek közül egyik sem lehetett száz lépésnél hosszabb, körbefutotta Emondmezőt. A tájat mintha finom köd borította volna, amikor tanyától tanyáig sietett, az árpaföldektől a dohányültetvényekig, keresztül az elszórtan ácsorgó fák csoportjáig, a keréknyomok és a keskeny ösvények mellett. Egyre több és több előkészített trallok tábortüzet fedezett fel, miközben spirál formában haladva, egyre távolodott a falutól. Túl sok farakás. Ez azt jelentette, hogy több ezer trallok jött ide. Ötezer, tízezer, vagy a duplája – nem mintha ez különbséget jelentene Emondmező számára, ha a bestiák egyszerre támadnának.

Távolabb haladva, elfogytak a trallokok jelenlétére utaló nyomok. Legalábbis most nem volt ott egy sem. Már csak néhány tanya vagy csűr maradt meg. Elszenesedett tarló látszott csak a felégetett termőföldek helyén. Más táblákon hatalmas területeket egyszerűen letapostak. Ennek nem volt semmi értelme, ám a trallokok pusztítási vágya nem ismert határt. Az emberek már rég elmenekültek, amikor ez történt. Egyszer egy hatalmas, elszenesedett terület közepén állt meg. Megperzselődött kerekek feküdtek még a hamuban, melyeken helyenként tarka lakkfoltok látszottak. Ezeket még a tűz hősége sem tudta lepergetni. Ez a hely, ahol elpusztították a tuatha'anok szekérkaravánját, jobban megfájdította a szívét, mint a felégetett tanyák. A Levél Útjának is esélyt kellene adni. Valahol. Nem itt. Kényszerítette magát, hogy elfordítsa a tekintetét, aztán egy mérföldet ugrott.

Végül eljutott Lovasdra. Szalmatetős házak vették körül az ottani Zöldet, amelyik a vizét egy fallal bekerített forrásból vette. A fölösleges víz olyan árkokban futott, melyek sokkal mélyebben kimosódtak annál, mint ahogy azt eredetileg tervezték. A Zöld végében álló fogadónak, a Liba és Pipának csupán szalmateteje volt, pedig valamivel nagyobbnak tűnt a Borforrás fogadónál, pedig Lovasdon bizonyára kevesebb vendég akadt, mint Emondmezőn. Az biztos, hogy a falu nem volt nagyobb. A közvetlenül a házak előtt leállított szekerek és taligák arról árulkodtak, hogy ide is menekültek parasztok a családjukkal. Más szekerek lezárták az utakat, sőt, a falu szélén elzárták a házak közötti a réseket. Ez az előkészület nem lett volna elég ahhoz, hogy akár egyetlen olyan támadásnak is ellenálljon, mint amilyenek az elmúlt hét nap során Emondmezőre zúdultak.

Perrin három kört futott a falu körül, de csupán fél tucat trallok tábort talált. Ennyi elég, hogy az embereket bezárják a faluba. Hogy bent tartsák őket, míg Emondmező elesik. Akkor a trallokok a Félemberek vezetésével zavartalanul leszámolhatnának Lovasddal. Talán akad megoldás arra, hogy figyelmeztesse a falu lakóit. Ha elindulnak dél felé, lehet, hogy sikerül egérutat nyerniük, és át tudnak kelni a Fehér folyón. Még az is jobbnak tűnt, ha megkísérlik, hogy keresztülverekedjék magukat a folyót övező, vad és lakatlan árnyerdőn, mint ha arra várnának, hogy lemészárolják őket.

Az arany napkorong mozdulatlannak látszott. Errefelé másként futott az idő.

Ezután olyan gyorsan, ahogy csak tudott, észak felé futott. Még Emondmező is elmosódott foltként suhant el mellette. Őrdomb a maga kerek hegytetején ugyanúgy szekerekkel és kocsikkal barikádozta el magát, mint Lovasd. A Fehér Vadkan fogadó előtt, a domb gerincén zászló lobogott a hosszú zászlórúdon. Vörös sas, kék mezőben. A vörös sas Manetheren címerállata volt. Lehet, hogy Alanna vagy Verin mesélt nekik az ősi legendákról, amikor Őrdombon jártak.

Itt is csak néhány trallok tábort talált, éppen csak annyit, amennyivel be lehetett keríteni a falu lakóit. Errefelé azonban valamivel kényelmesebben el lehetett menekülni, mint átjutni a Fehér folyó végtelen zuhatagjain.

Tovább rohant észak felé, Tarenréve irányába, a Tarendrelle partjára, amelyet korábban Taren folyó néven ismert. Erre a vidékre a magas kőalapon álló, magas, keskeny házak voltak a jellemzőek. A Taren minden évben kiáradt, amikor a Ködhegységben megolvadt a hó. Most, a változatlan délutáni napsütésben, az alapoknak legalább a felén már csak elszenesedett gerendák álltak, közöttük a hamu és a törmelék halmaival. Itt nem látott szekereket, semmi jelét annak, hogy ellenálltak volna. Trallok tábort sem talált. Lehet, hogy már nem is maradtak emberek errefelé.

A vízparton fából egy erős stéget építettek, amelyikről egy nehéz kötél ívelt át az erős sodrású folyamon. A kötél átfutott egy széles, alacsony dereglye fedélzetének vasgyűrűin. A komp kikötve állt a stég mellett, lehetett volna használni.

Egy lépéssel átjutott a folyón, ahol mély szekérnyomok barázdálták a partot, és mindenfelé szétszórt holmik hevertek. Asztalok és állótükrök, ládák, sőt, néhány asztal, és egy lakkozott ruhásszekrény, melynek ajtajára madarakat metszettek. Olyan holmik, melyeket megpróbáltak megmenteni a rettegő emberek, de később mégis otthagytak, hogy gyorsabban tovább jussanak. Ők majd elterjesztik a hírét annak, ami itt történt, és ami még mindig történik a Folyóköz területén. Néhányan talán már el is jutottak Baerlonba, százmérföldnyire, vagy még messzebb, északra innen, és persze a Baerlon és a folyó között fekvő tanyákra. Terjedtek a hírek. Még egy hónap, és Caemlynben is tudni fognak róla. Akkor majd tudni fogja Morgase királynő, a Királyi Gárda és az andori hadsereg főparancsnoka is. Jó szerencsével egy hónap alatt eljut oda a hír. És még egy hónapig eltart, mire megjön a királynő, már ha Morgase elhiszi, amit hallott. Túl késő ez Emondmezőnek! Talán túl késő az egész vidéknek. Ennek ellenére értelmetlennek tűnt, hogy a trallokok engedtek bárkit is elmenekülni. Vagyis inkább a Myrddraalok. A trallokok képtelennek bizonyultak megszervezni bármit is előre. Perrin azt hitte, hogy a Félemberek legelőször a kompot fogják elpusztítani. Hogyan lehetnek biztosak abban, hogy Baerlonban nem állomásozik elég katona ahhoz, hogy megtámadják őket?

Lehajolt, hogy felvegyen egy tarkára festett, fából faragott képű babát, amikor egy nyílt szisszent el ott, ahol az előbb még a mellkasa volt. Anélkül, hogy felegyenesedett volna, rohanni kezdett, és végigfutott a folyó partján. Egy elmosódott árnyék száguldott be az erdőbe százlépésnyire, és hirtelen jól láthatóan ismét lekuporodott egy hatalmas, bőrlevelű fa alá. Körülötte bozót, és az erdő talaján az áradás kidöntötte, indákkal benőtt fatörzsek hevertek.

A Mészáros. Perrin a húrra illesztette a nyílvesszőt, és döbbenten azt kérdezte magától, hogy vajon rohanás közben vette-e elő, vagy egyszerűen csak odaképzelte. A Mészáros.

Már éppen nekirugaszkodott, hogy ugorjon, amikor megtorpant. A Mészáros nagyjából sejtheti, hogy hol állhat most. Perrin is viszonylag egyszerűen követte a férfi elmosódott alakját. Ez a hosszan elnyúló, suhanó árnyék annyira egyértelmű volt, hogy nem lehetett eltéveszteni. Kétszer már játszott a másik játékszabályai szerint, és majdnem veszített. Ezúttal csak hadd játszadozzon a Mészáros, Perrin majd kivár.

Hollók köröztek kutatva és károgva a fák csúcsai fölött. Perrin helyét nem árulta el mozgás, a szempillája sem rezdült. Csak a szeme mozdult, ahogy körülnézett az erdőben. A könnyű szellő gyenge szagot hozott az irányába. Emberi, de mégsem az. Elmosolyodott. A hollók károgásán kívül más hang nem hallatszott. Ez a Mészáros kiváló vadász lehetett. Ahhoz viszont nem volt hozzászokva, hogy őrá vadásszanak. Mit felejtett el a Mészáros még a saját szagán kívül? Arra biztosan nem számít, hogy Perrin ott várakozik, ahol megtorpant. Az állatok elfutnak a vadász elől. Néha még a farkasok is elszaladnak.

Valamilyen halvány mozgás, és egy szempillantásra egy arc bukkant fel, jó ötvenlépésnyire Perrin rejtekhelyétől, egy kidőlt fenyőfa törzse fölött. A napfényben tisztán kivette a férfi arcát: sötét haj és kék szem, szögletes, kemény arc, amely annyira hasonlít Lanéra. A rövid pillanat alatt a Mészáros kétszer is megnyalta az ajkát. Homlokát ráncolva pillantása nyugtalanul ide-oda mozgott, ahogy az erdőt vizsgálta. Lan sosem mutatta volna ki, hogy nyugtalan, még akkor sem, ha ezernyi trallokkal állt volna szemben. Csak egy pillanat, aztán az arc már el is tűnt. A hollók hangosan károgva keringtek az erdők fölött, mintha őket is elfogta volna a Mészáros nyugtalansága, és attól félnének, hogy túl alacsonyan repültek.

Perrin várt, és továbbra is mozdulatlanul figyelt. Csupán a hideg szag árulta el neki, hogy nincs egyedül a magasban keringő hollókkal.

Ismét felbukkant a Mészáros arca. Perrintől balra, egy vastag tölgy törzse mögül nézett elő. Harminc lépés. A tölgyek többnyire megfojtják azt, ami a közvetlen környezetükben nő. A tövükben, a rothadó levelekkel borított humuszban csupán néhány gomba és csalán található. A férfi lassan kióvakodott a szabadba. Csizmája nem keltett zajt.

Perrin egyetlen, könnyed mozdulattal megfeszítette az íját, és kilőtte a nyílvesszőt. A hollók hangosan felkárogtak, a Mészáros megpördült, de a kampós hegyű nyíl a mellébe fúródott. Perrin azonban nem találta szíven. A férfi felüvöltött, és mindkét kézzel megragadta a nyílvesszőt. Fekete tollak hulltak alá, amikor a hollók kétségbeesetten csapkodni kezdtek a szárnyukkal. A Mészáros alakja elhalványult, miközben üvöltése elhalt. Átlátszóvá vált, ködfolttá, majd eltűnt. A hollók károgása elhallgatott, mintha késsel vágták volna el. A férfit keresztüldöfő nyíl a talajra hullott. A hollók is eltűntek.

Perrin ismét félig megfeszítette az íjat, de aztán vett egy mély lélegzetet, és visszaengedte a húrt. Errefelé ilyen a halál? Az ember egyszerűen csak elhalványul, és örökre eltűnik?

– Legalább elkaptam! – mordult fel. Ezenkívül hagyta, hogy eltántorítsák eredeti célkitűzésétől. Nem a Mészáros miatt jött el a farkasálomba. Másrészt legalább a farkasok biztonságban vannak. A farkasok és néhányan mások. Kilépett az álomból...

...és amikor felébredt, először csak értetlenül meredt a szoba mennyezetére. Inge nedves volt az izzadságtól. Az ablakon át egy kevés holdfény szűrődött a szobába. Valahol a faluban hegedűk vad, kolompár dalt játszottak. Ők ugyan nem harcoltak, de a maguk módján segítettek, hogy tartsák a lelket az emberekben.

Perrin lassan felült, és a szoba tompa félhomályában felhúzta a csizmáját. Hogyan vigye véghez azt, amit meg kellett tennie? Nehéz lesz. Abban nem kételkedett, hogy ravasznak kell lennie. Sajnos, abban viszont annál inkább, hogy élete folyamán csinált-e bármit is ravaszul. Felállt, és megigazította lábán a csizmát.

A hirtelen felhangzó kiáltások és egy ló patkójának távolodó dobogása arra késztette, hogy odasiessen a legközelebbi ablakhoz, és kinyissa. Lent a Bajtársak rohangáltak össze-vissza.

– Hát ott meg mi történt?

Harminc arc nézett fölfelé, és Ban al'Seen elkiáltotta magát:

– Luc nagyúr volt az, Perrin nagyúr! Majdnem legázolta Wilt és Tellt! Azt hiszem, észre sem vette őket! Összegörnyedt a nyeregben, mintha megsebesült volna, és csak úgy sarkantyúzta a csődörét, Perrin nagyúr!

Perrin megrántotta a szakállát. Luc az előbb egészen biztosan nem volt sebesült. Luc... és a Mészáros? Ez lehetetlen. A sötét hajú Mészáros úgy nézett ki, mintha Lan fivére vagy unokatestvére lenne. Ha Luc a vörösesszőke hajával bárkire is hasonlított legalább egy keveset, akkor az legfeljebb Rand lehetett. Luc és a Mészáros annyira különbözött egymástól, amennyire az csak lehetséges volt. És mégis... Az a hideg szag. Nem volt teljesen egyforma, de mindkettőjükre rátapadt az a jeges, alig emberi illat. Nagyon halványan meghallotta a zajt, ahogy a falu végén, a kivezető országúton félrehúzták az útról a kocsikat, és valaki elkiáltotta magát, hogy siessenek. Ha Ban és a Bajtársak utána rohannának, még akkor sem érhetnék el a férfit. A patkódobogás elárulta, hogy valaki vad vágtában tart dél felé.

– Ban! – kiáltotta Perrin. – Ha Luc valaha is újra felbukkan, akkor fogjátok el, és őrizzétek! – Egy pillanatra elhallgatott, majd így folytatta: – És ne hívj nagyúrnak! – Ezzel becsapta az ablakot.

Luc és a Mészáros. A Mészáros és Luc. Hogyan lehetne ugyanaz ez a két ember? Ez egyszerűen lehetetlen! Másrészt, alig két évvel ezelőtt, ő maga sem hitte volna, hogy létezhetnek trallokok és Félemberek. Viszont ezen töprengeni majd akkor is ráér, ha újra szemtől szemben áll a fickóval. Most Őrdomb és Lovasd következett, aztán... Néhányat meg lehetett menteni. Nem fog meghalni a Folyóköz összes lakója.

Úton az ivó felé, megállt a lépcső tetején. Aram felállt a helyről, ahol addig ücsörgött, és őt nézte. Készen állt, hogy kövesse Perrint, bárhová is megy. Gaul a kandalló közelében elnyúlva hevert a pokrócokon. Bal combját vastag kötés borította. Úgy tűnt, alszik. Faile és a Lándzsa két Hajadonja keresztbetett lábbal ültek mellette a padlón, és halkan beszélgettek. A terem másik oldalán egy sokkal nagyobb fekhelyet fedezett fel, ám Loial, aki számára bizonyára itt ágyaztak meg, lábát kinyújtva egy padon ült. Lábát bedugta az asztal alá, és mélyen előrehajolva, a gyertyafényben egy tollal jegyzeteket készített a naplójába. Kétségtelenül leírt mindent, amit útjuk során tapasztalt, azelőtt és után, hogy bezárta volna az Átjárókaput. Perrin elég jól ismerte Loialt ahhoz, hogy tudja, az ogier minden dicsőséget áthárít majd Gaulra, akár igaz ez, akár nem. Loial a saját tetteit cseppet sem tartotta bátornak vagy arra méltónak, hogy megörökítsék. Ettől eltekintve, az ivó üresen állt. Még mindig hallotta a hegedűszót, és azt gondolta, felismeri a dallamot. Nem kolompár dalt játszottak, hanem egy helybélit. „Kedvesem a vadrózsa.”

Faile felpillantott, alighogy Perrin az első lépcsőfokra tette a lábát. Könnyedén felkelt, hogy elé siessen. Aram ismét leült, amikor Perrin nem indult el az ajtó felé.

– Nedves az inged! – szólalt meg a lány vádlón. – Abban aludtál, igaz? És csizmában! Miért is csodálkozom ezen? Még egy óra sem telt el azóta, hogy otthagytalak. Azonnal menj fel, mielőtt összeesel a kimerültségtől!

– Láttad Lucot ellovagolni? – kérdezte Perrin. A lány elfintorodott, de a fiúnak nem maradt más választása, mint hogy nem törődik a gesztusaival. Ha leáll vele veszekedni, akkor gyakran a lányé volt az utolsó szó.

– Néhány perccel ezelőtt keresztül rohant itt, meg a konyhán – válaszolta Faile végül. Hangsúlyából azonban világosan érződött, hogy még nem zárta le az alvás meg a csizma témáját.

– Úgy tűnt, hogy... megsebesült?

– Igen – válaszolta a lány megfontoltan. – Imbolygott, és valamit a mellére szorított a kabátja alatt. Talán kötszert. Congar asszony a konyhában van. A zaj alapján Luc majdnem fellökte a jóasszonyt. De honnan tudsz erről?

– Megálmodtam – a lány ferde metszésű szemében megvillant valami. Erre biztosan nem gondolt. Pedig hát tudott a farkasálmokról. Talán arra számított, hogy hangosan elmagyaráz mindent, amikor pedig Bain és Chiad mindent hallhatott volna, nem is beszélve Aramról és Loialról? Hát, Loial talán nem számított. Ő annyira elmerült jegyzeteiben, hogy valószínűleg azt sem vette volna észre, ha egy birkanyájat hajtanak át mellette, keresztül a szobán. – Gaul?

– Congar asszony adott neki valamit, amitől elaludt, ezenkívül a sebét is bekenték. Ha az aes sedai-ok reggel felkelnek, egyikük majd meggyógyítja, már ha elég súlyosnak találják a sebét.

– Gyere, és ülj le, Faile! Szeretném, ha megtennél nekem valamit. – A lány gyanakodva nézett rá, de azért hagyta, hogy odakísérje egy székhez. Amikor mindketten ültek, Perrin az asztal fölé hajolt, és megpróbált komolyan, de nem túl rámenősen beszélni hozzá. Semmiképpen sem úgy, mintha sürgetni akarná. – Szeretném, hogyha elvinnéd az üzenetemet Caemlynbe. Útközben kérlek, értesítsd az őrdombi embereket arról, milyen itt a helyzet. Számukra valószínűleg az lesz a legjobb, ha átmenekülnek a Tarenen, amíg itt minden véget ér – ezt csak úgy mellékesen említette, pedig éppen csak ebben a pillanatban jutott az eszébe. – Azt szeretném, hogy megkérd Morgase királynőt arra, küldje ide a Királyi Gárda katonáit. Tudom, hogy veszélyes dologra kérlek, de Bain és Chiad elkísérhetnének téged Tarenrévéig, és a komp még mindig ott van – Chiad felállt, és aggódva nézett Perrinre. Mitől aggódott ennyire?

– Nem kell itt hagynod – nézett Faile a lányra. Egy pillanattal később az aiel nő bólintott, és visszaült Gaul mellé. Chiad és Gaul? Hiszen ők halálos ellenségek! Ezen az éjszakán semminek sem volt értelme.

– Hosszú az út Caemlynig – mondta Faile halkan. Pillantása valósággal perzselte Perrint, de a lány arcát mintha fából faragták volna, olyan kevés érzelem tükröződött rajta. – Hetekbe kerül odalovagolni, és még több ideig eltart, míg eljutok Morgase-hez, hogy meggyőzzem. Újabb hetek, míg a Gárda katonáival visszatérhetek ide.

– Addig könnyedén tartjuk magunkat! – válaszolta gyorsan Perrin. A Fény égessen meg! Már olyan jól tudok hazudni, mint Mat! – Lucnak igaza volt. Legfeljebb ezer trallok, ha van odakint.

– Az álom? – A lány bólintott. Végre megértette.

– Mi nagyon sokáig kitarthatunk itt, de időközben felégethetik a termést, és a Fény tudja, mit tehetnek még! Szűkségünk van a Királyi Gárdára, hogy végre megszabaduljunk tőlük. A józan ész azt diktálja, hogy te menjél. Hiszen te tudod, hogyan kell bánni egy királynővel, mert ugye, magad is egy uralkodó unokahúga vagy. Faile, tudom, hogy amire kérlek, veszélyes... – De nem annyira, mintha itt maradna! –, de mihelyt eléred a révet, utána már biztonságban vagy.

Nem hallotta, mikor jött oda Loial hozzájuk, de hirtelen azt látta, hogy az ogier leteszi naplóját Faile elé.

– Elnézést, véletlenül meghallottam, amit beszéltetek, Faile. Ha már elmész Caemlynbe, elvinnéd ezt magaddal? Hogy biztonságban legyen, amíg érte nem megyek – egy szinte már gyengéd mozdulattal megigazította a könyvecskét, és így folytatta: – Caemlynben sok, szép könyvet adnak ki. Bocsánat, hogy félbeszakítottalak, Perrin! – Teáscsésze nagyságú szemével azonban továbbra is a lányt nézte, nem őt. – Jól illik hozzád a Faile név! Szabadon kell szállnod, mint egy sólyomnak! – Megveregette Perrin vállát, és mély, zümmögő hangján ezt mormogta: – Legyen szabad, mint egy madár! – Ezzel visszament a pokrócaihoz, és arccal a fal felé fordulva, lefeküdt.

– Nagyon elfáradt – mondta Perrin, és igyekezett úgy tenni, mintha az előző közjáték nem is lett volna fontos. A bolond ogier lerombolhatná az egész tervét! – Ha ma éjszaka elindulsz, napkeltére eljuthatsz Őrdombig. Onnan nagy ívben lovagolj kelet felé, mert arra kevesebb a trallok! Nagyon fontos nekem... Emondmezőnek, úgy értem. Megteszed?

A lány olyan sokáig nézett rá hallgatva, hogy Perrin nem tudta, fog-e egyáltalán válaszolni. Szeme nedvesen csillogott. Aztán Faile felkelt, megkerülte az asztalt, és Perrin ölébe ült. Megsimogatta a szakállát, és megállapította:

– Rendbe kéne ezt végre hozni. Nekem ugyan tetszik, de azért nem kellene hagyni, hogy a melledig nőjön!

Perrin tágra nyílt szemmel, leesett állal hallgatta. A lány gyakran váltott témát, de többnyire csak akkor, ha sarokba szorították.

– Faile, kérlek! Szükségem van rá, hogy elvidd az üzenetet Caemlynbe!

A lány erősebben megragadta szakállát, és lehajtotta a fejét, mintha lélekben még egyszer átgondolná az érveket.

– Jól van, megyek – jelentette ki végül –, de ezért jutalmat kérek. Állandóan erőnek erejével akarsz rávenni dolgokra. Saldaeában bizonyára nem én lennék az, akinek ilyesmit kell kérnie tőled. A jutalmam legyen... az esküvő. A feleséged akarok lenni! – fejezte be kissé sietve.

– Én is ezt akarom – Perrin nevetett. – Még ma éjjel eljegyezhetjük magunkat a Nőkör előtt, de attól tartok, hogy az esküvőre még egy évet várnunk kell. Ha aztán visszatérnél Caemlynből... – A lány majdnem kitépett egy maroknyit a szakállából.

– Még ma éjjel a férjem leszel – jelentette ki veszélyesen lágy hangon –, különben nem megyek!

– Felőlem aztán szívesen, de hát nem így megy ez! – tiltakozott Perrin. – Daise Congar letépné a fejemet, ha semmibe venném a hagyományokat! A Fény szerelmére, Faile, kérlek, vidd el az üzenetet, és feleségül veszlek az első adandó alkalommal! – És ezt meg is fogja tenni. Már ha lesz ilyen alkalom.

A lány ekkor feltűnő érdeklődéssel Perrin szakállát kezdte el babrálni, kisimította, miközben kerülte a fiú pillantását. Aztán megfontolt hangon beszélni kezdett, ám szavai egyre gyorsultak, míg végül valósággal kibugyogtak belőle a mondatok:

– Én... teljesen véletlenül... csak úgy mellékesen... megemlítettem al'Vere asszonyság előtt, hogy milyen régóta vándorolunk együtt... – nem is tudom már, hogy jött szóba ez a téma –, mire ő azt mondta, és Congar asszony egyetértett vele – nem, mintha mindenkivel erről beszélgettem volna –, hogy minket tulajdonképpen – teljesen egyértelműen – végül is jegyeseknek lehet tekinteni, ahogy az nálatok szokás, és a jegyesév végül is csak arra szolgál, hogy kiderüljön, képes-e két ember tényleg kijönni egymással – és a mi kettőnk esetén ez így van, mindenki láthatja –, és most már én is olyan szemtelen vagyok, mint egy domani ringyó, vagy az egyik teari szajha – vigyázz, ha csak gondolni is mersz Berelainre! Ó, a Fényre, hiszen már dadogok, és te még csak nem is...

Perrin megragadta, és azzal szakította félbe szavait, hogy olyan alaposan megcsókolta, amennyire csak tudta.

– Hozzám jössz feleségül? – kérdezte elakadó lélegzettel, amikor végül elengedte. – Még ma éjjel? – Úgy tűnt, jobban tud csókolni annál, mint ahogy azt hitte. Hatszor kellett az egészet megismételnie. A lány minden alkalommal vihogni kezdett, és azt követelte, hogy Perrin ismételje meg, amit mondott, de a végén csak megértette.

Így azután, alig félórával később, Perrin azon kapta magát, hogy az ivóban állnak, velük szemben Daise Congar, Marin al'Vere, Alsbet Luhhan, Neysa Ayellin, meg a teljes Nőkör. Felébresztették Loialt, hogy Arammal együtt legyen Perrin tanúja, míg Bain és Chiad Faile oldalára álltak. Nem találtak virágot, amit a menyasszony és a vőlegény hajába lehetett volna fonni, de Bain Marin segítségével egy hosszú, piros, esküvői szalagot kötött Perrin nyakába, Loial pedig egy ugyanilyen szalagot fűzött Faile sötét hajába. Vastag ujjaival meglepően ügyesen és lágyan dolgozott. Perrin keze remegett, amikor megfogta a lányét.

– Én, Perrin Aybara, ezennel megígérem, hogy téged, Faile Bashere, szeretni és tisztelni foglak, ameddig élek – ameddig élek, és utána is. – Ami enyém ezen a világon, azt neked adom – egy lovat, egy fejszét és egy íjat. Igen, meg egy kalapácsot. Nem túl sok egy ifjú asszonynak. De neked adom az életem, és a szerelmemet. Ez mindenem. – Kitartok melletted, melletted állok, ápollak, megvédelek és megőrizlek, amíg csak élek – nem tarthatlak magam mellett, csak úgy védhetlek meg, ha elküldelek! – Örökkön örökké a tied vagyok! – Amikor befejezte, a keze jól láthatóan remegett.

Most Faile tette kezét Perrinére.

– Én, Zarine Bashere... – Ez meglepő volt, hiszen a lány gyűlölte ezt a nevet... – megígérem neked, Perrin Aybara, hogy szeretni foglak... – Az ő keze cseppet sem remegett.

Ötvennegyedik fejezet

Út a palotába

Elayne hátul ült, a nagy kerekű kocsiban, melyet négy, izzadó férfi húzott Tanchico kacskaringós utcáin, és a zötykölődés közben komoran nézett az arcát a homlokától az álláig elfedő, mocskos fátylon keresztül. Igyekezett mindkét lábát megvetni. Minden egyes döccenő, amikor belehuppantak egy kerékcsapásba a kikövezetlen utcán, meztelen lábától egészen a feje búbjáig összerázta. Minél jobban kapaszkodott a taliga nyers deszkapalánkjába, annál rosszabbul érezte magát. Úgy tűnt, Nynaeve-ot nem zavarja a helyzet. Ő is ugyanúgy összerázkódott, mint Elayne, ám az egykori javasasszony csupán a homlokát ráncolta, és pillantása annyira elkalandozott, mintha nem is venné észre a nagy rázkódást. Egeanin pedig, aki Nynaeve másik oldalán a sarokba szorítva kuporgott, elfátyolozva és sötét haját vállig érő copfokba fonva, összefont karral könnyedén kiegyensúlyozta a zökkenőket. Elayne végül megpróbálta utánozni a seanchan asszonyt. Még így sem tudta megakadályozni, hogy nekiütközzön Nynaeve-nak, de legalább megszűnt az az érzése, hogy az alsó állkapcsa átszakítja a felsőt.

Legszívesebben gyalog ment volna, ám Bayle Domon azt mondta, akkor nem tűnnének hitelesnek. Az emberek csodálkoznának, miért gyalogolnak az asszonyok, amikor van elég hely a taligán, és ha valamit el akartak kerülni, akkor az az volt, hogy feltűnjenek az embereknek. A csempész bezzeg nem táncoltatta meg magát, mint egy zsák hagymát, mert ő gyalog ment a taliga előtt, s mellette haladtak vagy tízen a testőrségként magukkal hozott, húsz tengerész közül. Ennél több már gyanús lenne, állította Domon. Elayne úgy vélte, ha nem lett volna itt ő meg a másik két nő, akkor még ennyi őrt sem hozott volna magával.

A felhőtlen ég a fejük fölött még mindig szürkének látszott, pedig csak pitymallat után indultak el. Az utcák nagyrészt még üresek és csendesek voltak, eltekintve a taliga dübörgésétől és a tengely csikorgásától. Ha a nap magasabbra hág, az emberek majd kimerészkednek, de most csupán olyan, buggyos nadrágot és sötét, henger alakú sapkát viselő férfiak apróbb csoportjait látta, akikről lerítt, hogy az éjszaka sötétjében nem éppen tisztességes üzletek után jártak. A taliga rakományára nagy gonddal leterített, régi vitorlavászon darab pontosan látni engedte, hogy csupán három, jókora kosarat visznek, ám némelyik csoport még az ilyen sovány zsákmány lehetőségét látva is megtorpant, mint egy csapat kiéhezett kutya, s elfátyolozott arcukkal még jó darabig követték a taliga mozgását. Úgy tűnt azonban, hogy húsz, husángokkal és tengerész késekkel felfegyverzett férfi elriasztja őket attól, hogy bármivel is próbálkozzanak, mert végül a bandák kivétel nélkül eloldalogtak.

A kerék belezökkent a most már kikövezett útszakasz egyik jókora résébe, ahonnan az összetűzések idején kitépték a kockaköveket, hogy fegyvernek használják őket. A taliga eltűnt Elayne feneke alól. Majdnem elharapta a nyelvét, amikor nagy csattanással a deszkára huppant. Egeanin meg az ő egyensúlyozó művészete! Ha! Megragadta a deszkafalat, és sötét pillantást vetett a seanchan nőre. Ez alkalommal az is összeszorította a száját, és két kézzel kapaszkodott.

– Nem egészen ugyanaz, mintha egy hajó fedélzetén állnék! – szólalt meg Egeanin vállat vonva.

Nynaeve elfintorodott, és megpróbált távolabb húzódni a seanchantól, bár ez elég nehéznek tűnt, mivel nem akart Elayne ölébe ülni.

– Beszélni fogok Bayle Domon mesterrel – jelentette ki komoran, mintha nem ő javasolta volna, hogy jöjjenek taligával. A következő döccenő aztán befogta a száját.

Mindhárom nő szürkésbarna gyapjúból készült vékony, de erős és nem éppen tiszta ruhát viselt – a szegény parasztasszonyok öltözékét. A ruha úgy lógott róluk, mintha formátlan zsákot öltöttek volna fel, ha magukban összehasonlították volna őket a Rendra ízlésének megfelelő, testhez álló selyemruhákkal. Vidéki menekültek, akik mindent megtesznek azért, hogy megkeressék a kenyerüket. Ezt a látszatot akarták sugallni. Egeanin megkönnyebbülése, amikor először megpillantotta ezeket a ruhákat, nyilvánvaló volt, és legalább olyan figyelemre méltó, mint hogy most itt volt velük, a taligán. Elayne el sem tudta képzelni, hogy ez így alakulhat.

Elég viharosan vitatkoztak – legalábbis a férfiak vitának nevezték –, amikor együtt ültek a Hulló Virágszirmok Kamrájában, de ő és Nynaeve gyorsan megcáfolta ostoba közbeszólásaik nagy részét, a maradékot pedig egyszerűen meg sem hallgatták. Kettőjüknek be kellett jutnia a panarkha palotájába, mégpedig olyan gyorsan, ahogy csak lehetett. Domonnak ekkor támadt egy ötlete, ami nem volt akkora ostobaság, mint a többi.

– Az asszonyságok nem sétálhatnak be a palotába csak úgy, egyedül – morogta a szakállas csempész, miközben lenézett asztalon nyugvó öklére. – Kegyedék bizony azt mondták, nem fogják fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, nehogy elárulja jöttüket ezeknek a Fekete aes sedai-oknak – egyikük sem tartotta szükségesnek a többiek figyelmét felhívni a Kitaszított jelenlétére. – Akkor bizony elkel majd az erős kéz, husángot lengetni, ha úgy alakul a helyzet, és bizony nem árt majd néhány szempár, amik a hátunk mögött is ügyelik az utat. Engemet ottan bizony ismernek a szolgálók. Vittem én a régi panarkhának is ajándékokat! Jövök hát magam is! – Fejcsóválva, még folytatta a morgást: – Hát nem rávesznek arra, hogy fejemet lehajtsam a hóhér kardja elé, csak mer' cserben hagytam az asszonyságokat Falméban? A szerencse csípjen meg, ha nem így van! Hát ugye, ha így kell lenni, akkor bizony nem fognak tudni lebeszélni róla. Jövök bizony magam is!

– Bolond vagy, illiani! – hördült fel Juilin megvetően, mielőtt Elayne vagy Nynaeve akár csak kinyithatta volna a száját. – Azt hiszed talán, a taraboniak megengedik, hogy bent lófrálj a palotában, ahogy neked tetszik? Egy mocskos, illiani csempésznek? Én viszont tudom, hogyan viselkednek a szolgák, mikor kell hajbókolni, és hogyan tudjam az üresfejű nemeseket... – Gyorsan megköszörülte a torkát, és folytatta, anélkül, hogy Nynaeve-ra vagy Elayne-re nézett volna. – Nekem kell menni!

Thom kikacagta a másik két férfit.

– Azt hiszitek tán, bármelyikőtök is taraboninak álcázhatná magát? Majd én! És ez csak segíteni fog – ezzel végigsimította hosszú bajuszát. – Ezenkívül nem lehet husángokkal vagy vívóbotokkal csak úgy besétálni a panarkha palotájába. Ott az embernek valamivel... kifinomultabb módon kell megvédenie magát! – Kinyújtotta a kezét, és hirtelen egy kés villant benne, amit megpörgetett, és villámgyorsan eltüntetett. Elayne úgy vélte, a penge a ruhaujjában tűnhetett el.

– Mindannyian tudják, mit kell tenniük! – förmedt Nynaeve a férfiakra. – És azt nem tudják véghezvinni, ha ránk vigyáznak, mintha csak a heti vásárra szánt libák lennénk. – Mélyet lélegzett, aztán valamivel kedvesebb hangon folytatta: – Ha csak egyetlen lehetőségünk is lenne rá, hogy bármelyiküket is magunkkal vigyük, akkor roppantul hálás lennék egy további szempárért! Sajnos, nem lehet. Úgy tűnik, egyedül kell mennünk, mert ez a helyzet.

– Én elkísérhetném önöket – szólalt meg Egeanin a sarokból, ahová Nynaeve ültette. Mindannyian felé fordultak, mire kissé zavartan nézett vissza rájuk. – Ezek a nők árnybarátok. Meg kell büntetni őket.

Elayne egyszerűen meglepődött az ajánlattól, de Nynaeve, akinek a szája széle elfehéredett, annyira összeszorította, hajlandónak látszott, hogy elverje a nőt a szemtelenségéért.

– Azt hiszed, megbízhatunk benned, seanchan? – kérdezte jéghidegen. – Mielőtt elmegyünk, bezárunk az egyik raktárba, ahonnan nem tudsz kiszabadulni, bármennyit is beszélsz...

– Esküszöm a reményemre, hogy magasabb nevem lehet! – szakította félbe Egeanin a szóáradatot, miközben két kezét, egyiket a másikon, a szívére tette. – Esküszöm, hogy semmilyen módon nem árulom el önöket, engedelmeskedni fogok, s védem a hátukat, míg újra biztonságban ki nem jöttek a panarkha palotájából! – Ezután háromszor mélyen, szertartásosan meghajolt. Elayne nem igazán értette, mi lehet ez a reménykedés, meg ez a magasabb név, de úgy tűnt, hogy a seanchan nő meglehetősen fontosnak tartotta őket.

– Ő akár bizony alkalmas is lehet – jelentette ki Domon megfontoltan és kissé habozva. Végignézett Egeaninon, és megcsóválta a fejét. – A szerencse csípjen meg, ha ismerek két vagy három olyan legényt, akikre fogadnék, ha ez ellen a seanchan asszonyság ellen kellene harcolniuk!

Nynaeve komor pillantást vetett saját kezére, amelyikkel megmarkolt féltucatnyi, hosszú hajfonatot, és utána szándékosan nagyot rántott rajtuk.

– Nynaeve – fordult hozzá Elayne határozottan –, te magad mondtad, hogy milyen jó lenne még valaki, aki segít, és ennek bizony én is nagyon örülnék. Ezenkívül pedig, ha úgy akarjuk megvalósítani mindazt, amit elterveztünk, hogy közben nem használjuk fel az Egyetlen Hatalmat, akkor bizony örülnék, ha lenne velünk valaki, aki szükség esetén képes elintézni egy túlzottan kíváncsi őrszemet. Én nem igazán tudnék puszta ököllel megtámadni egy férfit, és te ugyanilyen kevéssé. Arra viszont biztosan emlékszel, hogyan tud ő verekedni.

Nynaeve tekintete Egeaninra villant, majd Elayne-re vetett egy sötét pillantást, és úgy nézett végig a férfiakon, mintha azok a háta mögött mind összeszövetkeztek volna ellene. Végül mégis bólintott.

– Jól van – jelentette ki Elayne. – Domon mester, ez azt jelenti, hogy nem kettő, hanem három személyre kell ruha. Önöknek, hármuknak azonban lassacskán menniük kell. Napkeltekor indulni akarunk.

Amikor a taliga megállt, majdnem elesett, és ettől egy csapásra megfeledkezett az emlékekről.

Gyalogos fehérköpenyek hallgatták ki Domont. Ez az utca közvetlenül a panarkha palotája mögötti térre vezetett. Ez jóval kisebb volt, mint a palota előtti tér. Mögötte állt az épület: fehér márvány, karcsú tornyok, melyeket még szédítő magasságban is kőfrízek borítottak, arannyal koronázott, hófehér kupolák, legfelül aranyhegyekkel Vagy szélkakasokkal. A környező utcák minden irányban jóval szélesebbek voltak a Tanchicóban megszokottnál. Ráadásul nem is kanyarogtak.

A tér kövein kopogó lópatkó lassú zaja egy újabb lovas érkezését jelentette be. Egy csillogó sisakot viselő, magas férfi lovagolt ott, akinek vértezete valósággal ragyogott az arany napkoronggal és a piros pásztorbottal díszített, fehér köpeny alatt. Elayne lehajtotta a fejét. A napkorong alatti, négy aranycsomó elárulta, hogy az illető bizonyára Jaichim Carridin. A férfi ugyan nem ismerte őt, de ha az inkvizítor azt hiszi, hogy túl kíváncsian bámul rá, akkor lehet, hogy tudni akarja az okát. A patkódobogás lassan eltávolodott anélkül, hogy a lovas megállt volna.

Egeanin is lesütötte a pillantását. Csak Nynaeve nézett teljesen nyíltan és komolyan az inkvizítor után.

– Ez az ember iszonyúan nyugtalan valami miatt – morogta. – Remélem, nem hallotta...

– Meghalt a panarkha! – üvöltötte egy férfihang a tér túlsó oldala felől. – Megölték a panarkhát!

Nem lehetett látni, ki üvöltött, vagy hogy hol állt az illető. Azokat az utcákat, melyeket Elayne innen láthatott, kivétel nélkül lovas fehérköpenyek zárták le.

Hátranézett, végig, azon az utcán, amelyen jöttek, és azt kívánta, bárcsak valamivel gyorsabban folytatnák az őrök Domon kikérdezését. Lent, az első kanyarulatban egyre több ember gyűlt össze, izgatottan rohangáltak, és arrafelé tekingettek, ahol a téren most Elayne-ék álltak. Úgy tűnt, hogy Juilin és Thom jó munkát végzett, amikor az éjjel nekiláttak rémhíreket terjeszteni. Csak nehogy a tömeg akkor kezdjen el őrjöngeni, amíg itt állnak! Ha most tör ki a zavargás... Csak azért nem kezdett el remegni a keze, mert görcsösen markolta a taliga deszkáját. A Fényre! Itt kint a csőcselék, bent meg a Fekete ajah, és talán Moghedien... A szám már kiszáradt a félelemtől! Nynaeve és Egeanin is az egyre növekvő embertömeget vizsgálták, de arcizmuk sem rándult. Azok ketten bezzeg nem remegtek! Csak nem vagyok gyáva! Csak nem!

A taliga előrelendült, és Elayne a kemény rázkódás ellenére felsóhajtott. Egy pillanatba is beletellett, mire rájött, hogy ugyanilyen sóhaj szállt fel a másik két nő szájából.

Egy kapu előtt, amelyik nem lehetett sokkal szélesebb, mint maga a taliga, Domont újra megállították, ezúttal hegyes sisakot viselő katonák, akiknek a mellvértjére aranyszínű fát festettek. Ők a Panarkha Légiójának katonái voltak. Ezúttal nem tartott sokáig a kérdezősködés. Elayne látni vélte, hogy egy apró pénzeszacskó egyik kézből a másikba csusszant, és máris a konyha előtti, egyenetlenül kikövezett udvaron döcögtek. Domon kivételével, a tengerészek kint maradtak a katonákkal.

Elayne leugrott, mihelyt megállt a taliga. Ez kicsit fájt, mert a szabálytalan kövek kemények voltak, és ő meg ugye mezítláb jött. Nehezére esett elfogadni, hogy a cipő vékony talpa ilyen nagy különbséget jelentett. Egeanin visszamászott a taligára, és lenyújtotta nekik a kosarakat. Nynaeve a vállára vette az elsőt, egyik kezével alulról megtámasztva, a másikat meg átellenben átvetve válla fölött, hogy jól megmarkolhassa a kosár peremét. Hosszú, fehér jégborsok, kicsit talán ráncosak, mert sokáig tartott az út Saldaeából Tanchicóba, töltötték meg színültig a kosarakat.

Amikor Elayne is hátára vette a kosarát, Domon megkerülte a taligát, és úgy csinált, mintha a szállítmányt tanulmányozná.

– Bizony, úgy tűnik, hogy a fehérköpenyek meg a Panarkha Légiója majdnem hogy egymás torkának ugranak! – mormogta halkan, miközben megtapogatott néhány növényt. – A hadnagy azt mondta, a Légió bizony egymaga is meg tudná védeni a panarkhát, ha nem vezényeltek volna el olyan sok katonát a város körüli erődökbe. Jaichim Carridin szabadon bejárhat a panarkhához, ámde ez nem lehetséges a Légió főparancsnokának! Az meg cseppet sem tetszik nekik, hogy bizony a belső őrjáratokat a Városi Őrség küldi. Egy bizalmatlan ember könnyen azt mondhatná, valaki azt akarja, hogy a panarkha őrei jobban ügyeljenek egymásra, mint az úrnőjükre.

– Jó, ha ezt tudjuk – morogta Nynaeve anélkül, hogy felnézett volna. – Mindig is mondtam, hogy sok, hasznos dolgot megtudhat az ember, ha odafigyel a férfiak fecsegésére.

Domon sértődötten felmordult.

– Én bizony kegyedéket bekísérem, de aztán sietve mennem kell vissza a legénységemhez, hogy biztos lehessek, nem támadta meg őket a csőcselék – Domon a kikötőben horgonyzó összes hajójáról a palota környéki utcákra rendelte valamennyi tengerészét.

Elayne megigazította hátán a kosarat, és a Domon mögött lépdelő, másik két nő nyomába eredt. Lehajtotta a fejét, és minden lépésnél felszisszent, míg végre be nem értek a konyha vörösesbarna csempékkel borított helyiségébe. Valósággal tobzódtak itt az illatok: fűszerek, mártások, készülő levesek, hús...

– Jégbors a panarkha számára! – jelentette be Domon. – Ajándék Bayle Domontól, e város tisztességes hajótulajdonosától!

– Még több jégbors? – kérdezte egy sötét hajfonatú, testes asszonyság, aki fehér kötényt és a mindenki által kedvelt fátylat hordta. Szinte fel sem pillantott az ezüsttálcáról, amelyen éppen egy művészien összehajtogatott szalvétát csúsztatott a Tengeri Nép hajszálvékony porcelánjából készült csészék közé. A konyhában egy tucatnyi, vagy még annál is több fehér kötényes nő szorgoskodott, s rajtuk kívül még két fiú, hogy a hat nyitott tűzhely közül kettő fölött forgassák a nyársra tűzött, csöpögő, illatos húsdarabokat. Bizonyára a nő volt a főszakács. – Igaz is, a panarkhának ízlett a legutóbbi adag is. Vigyétek be abba a raktárba! – A helyiség túlsó oldalán nyíló, egyik ajtóra mutatott. – Nem érek most rá, hogy veletek törődjek! – Elayne pillantása továbbra is a padlóra tapadt, miközben izzadva Nynaeve és Egeanin nyomába sietett. Izzadásának oka azonban nem a vastűzhelyekből és kályhákból áradó hőség volt. Az egyik, széles asztal mellett zöld selyemruhát viselő, sovány asszony állt, aki ruhája szabása alapján nem Tarabonból származott, és egy porcelántányérból tejszínt lefetyelő, girhes, szürke macska fülét vakargatta. A macskáról felismerte a nőt, de keskeny arca és széles orra is segített volna: Marillin Gemalphin, egy egykori Barna, most már Fekete nővér. Ha a nő felpillant a macskáról, ha tényleg rájuk néz, akkor már nincs is szükség arra, hogy használják az Egyetlen Hatalmat. A nő azonnal rájönne arra, hogy ők ketten képesek a fókuszálásra. Ilyen kis távolságból nem okozhatott gondot felismerni ezt a képességet egy másik asszonyban.

Izzadság folyt végig Elayne orrán, amikor csípőjével belökte maga után a raktár ajtaját.

– Láttad? – kérdezte halkan, és a padlóra ejtette a kosarat. Közvetlenül a tető alatt egy törött fríz beengedett egy kevés fényt a konyha felől. A hatalmas raktárhelyiséget magas polcokkal rakták tele, amelyeken különböző zöldségfélékkel megpakolt zsákok és hálók, valamint fűszerekkel megtöltött, jókora edények álltak és feküdtek. Mindenfelé ládákat és más tároló alkalmatosságokat halmoztak fel, a kampókról pedig tucatnyi, megnyúzott birka és kétszer annyi lúd lógott a mennyezetről. Domon és Thom elkészítette nekik a palota durva vázlatát, így tudták, hogy ez az egyik legkisebb élelmiszerraktár volt.

– Ez undorító! – jelentette ki. – Tudom, hogy Rendra éléskamrái tele vannak, de ő megfizet azért, amire szüksége van, akárcsak a rendes emberek. Ezek itt viszont dőzsölnek, míg...

– Fogd be a szádat, míg nem tudsz valamit tenni ellene! – suttogta Nynaeve éles hangon. A padlóra borította kosara tartalmát, és már vette is le magáról durva, paraszti ruháját. Egeanin már ingben állt ott. – Én is észrevettem. Ha azt akarod, hogy bejöjjön, és megnézze, ki csap ilyen nagy lármát, akkor csak fecsegj tovább!

Elayne felhorkant, de nem mondott semmit. Biztos, hogy nem csapott nagy zajt. Inkább levette a ruháját, kiürítette kosara tartalmát a padlóra, és azt is, amit alá rejtett. Többek között egy zöld öves, fehér ruha is feküdt ott. A ruhát finom gyapjúból szőtték, és bal mellrészét egy hatalmas koronájú, zöld fa, alatta pedig egy háromujjú falevél díszítette. Mocskos fátylát egy tiszta vászonfátyolra cserélte, melyet majdnem olyan finomra szőttek, mintha selyemből lett volna. A mezítlábaskodástól feltört talpának csodálatosan jól esett felhúzni a vastag talpú, fehér papucsokat. Még a taligától a konyhán át a raktárhelyiségbe vezető, rövid út is rettenetes fájdalmat okozott.

A seanchan nő volt az első, aki levetette régi ruháját, de ő volt az utolsó, aki a fehéret felvette. Eközben olyasmit mormolt, hogy „illetlenség”, meg hogy „szolgálólány”, aminek nem volt semmi értelme. Még szép, hogy ezek szolgálólányokra való ruhák voltak! Hiszen ez volt az egészben a legszebb: a szolgálólányok szabadon mozoghattak a palotában, és olyan sokat alkalmaztak közülük, hogy néhánnyal több vagy kevesebb már fel sem tűnt. Ami pedig az illetlenséget illette... Elayne még jól emlékezett arra, hogy ő is habozott taraboni stílusú ruhát viselni az emberek előtt, de aztán milyen gyorsan hozzászokott, és ez a vékony gyapjú egyébként sem tapadt annyira a testre, mint a selyem. Úgy tűnt, Egeaninnak egészen különös nézetei vannak arról, mi erkölcsös és mi erkölcstelen.

Ám végül ő is megkötötte az utolsó zsinórt is, a parasztruhák pedig eltűntek a kosarakban, és elborította őket a jégbors.

Marillin Gemalphin távozott a konyhából, bár a szétkarmolt fülű, szürke macska még mindig ott lakmározott a tejszínből. Elayne és a többiek a palota belseje felé vezető ajtóhoz siettek.

A szakácsnők egyike komor pillantást vetett a macskára. Öklét széles csípőjére támasztotta.

– De megfojtanám ezt a dögöt! – morogta. Világosbarna hajfonatai csak úgy repkedtek, miközben dühösen csóválta a fejét. – Zabálhatja a tejszínt, én meg élhetek kenyéren és vízen, csak mert reggelire egy kevés tejszínt tettem a lekváromra.

– Inkább örülj, hogy nem dobtak ki, vagy nem kerültél akasztófára! – A főszakácsnő hangja nem úgy csengett, mintha megszánta volna a másikat. – Ha az úrhölgy azt mondja, hogy loptál, akkor loptál, még akkor is, ha csak beleettél a macskája tejszínébe! Világos? Hé, te ott!

Elayne és kísérői megdermedtek a kiáltást hallva.

A sötét hajú asszonyság jókora fakanalat lengetett az irányukba.

– Csak úgy besétáltok a konyhámba, és úgy andalogtok, mintha csak a kertben sétálnátok? Lusta disznók! Ispan úrhölgy reggelijéért jöttetek, nem? Ha nem lesz ott az ágya mellett, amikor felébred, majd móresre tanít benneteket! Akkor meg? – Arra az ezüsttálcára mutatott, amit az előbb terített meg, és ami most egy finom, hófehér vászonkendővel letakarva az asztalon pihent.

Nem válaszolhattak neki semmit, mert bármelyikük is nyitná ki a száját, azonnal kiderülne, hogy nem taraboni. Elayne kapott leghamarabb észbe, pukedlizett, ahogy egy szolgálólányhoz illik, és felkapta a tálcát. A munkáját végző, valahová siető szolgálólányt biztos nem állítják meg, hogy másik feladatot sózzanak rá. Ispan úrhölgy? Ez nem tűnt taraboni névnek, viszont a Fekete nővérek névsorában szerepelt egy Ispan.

– Gúnyolódsz velem, te kis borjú? – üvöltötte a terjedelmes asszonyság, és fenyegetően felemelt fakanalával az asztalt megkerülve elindult feléjük.

Nem tehettek semmit anélkül, hogy el ne árulnák magukat, csak azt, hogy ottmaradnak, és hagyják elveretni magukat, vagy pedig, hogy elszaladnak, így aztán Elayne, a tálcával a kezében, kirohant a konyhából, nyomában Nynaeve-val és Egeaninnal. A szakácsnő üvöltése követte őket, de szerencsére maga az asszony nem. A gondolattól, ahogy hárman rohannak a palotában, nyomukban a dagadt szakácsnővel, Elayne-ben feltámadt a vágy, hogy hisztérikusan felnevessen. Hogy kigúnyolja? Biztos volt abban, hogy a szolgálólányok sok ezer alkalommal pukedliztek így előtte. A konyhából kivezető szűk folyosóból jobbra és balra is ajtók nyíltak az éléskamrák felé, ezenkívül a folyosót telezsúfolták nyitott polcos szekrényekkel, melyekben seprűket, törlőrongyokat, meg vödröket, mosóport, asztalkendőket és ehhez hasonlókat tároltak. Nynaeve kiragadott egy vastag portörlőt az egyik szekrényből, míg Egeanin egy nagy halom összehajtogatott törülközőt kapott a karjára. Ehhez még egy jókora, kő mozsártörőt is szerzett magának egy harmadik szekrényből. A mozsártörőt elrejtette a törülközők alatt.

– Egy husáng néha hasznos lehet – szólalt meg, amikor Elayne csodálkozva felhúzta szemöldökét. – Mindenekelőtt akkor, ha senki sem számít arra, hogy fegyver van az embernél.

Nynaeve felmordult, de semmit sem szólt. Rá sem nézett Egeaninra azóta, hogy beleegyezett abba, hogy ő is velük jöjjön.

A palota belsejében a folyosók kiszélesedtek, és magasabbá váltak. A fehér falakat frízek díszítették, a mennyezeteket pedig aranyozott féldomborművek ékesítették. Hosszú, tarka szőnyegek borították a padlócsempéket. Az aranyozott tartókban művészien elkészített aranylámpások világították meg a faliképeket, és parfümözött olaj illatát árasztották magukból. A folyosók időnként kisebb belső udvarokká szélesedtek ki, melyeket karcsú, bordázott oszlopok galériája vett körbe. A leheletfinom faragású, kőkorláttal körbevett balkonokról be lehetett látni az egész udvart. Jókora kutakban víz csobogott, és a medencékben lebegő vízinövények széles levelei és fehér virágai alatt piros, fehér és arany színű halak úszkáltak. Az egész éles ellentétben állt a kinti város nyomorával.

Időnként láttak más szolgákat is, férfiakat és nőket, mellükön a fa és a falevél megszokott jelével, amint sietve mentek a dolguk után. Husángokkal felfegyverzett, szürke egyenruhás, acélsisakos őröket is megpillantottak. Senki sem szólt hozzájuk, és nem is nézett utánuk. Csupán három, egyszerű szolgálólányt láthattak, akik éppen a dolgukat végezték.

Végül elérték az egyik szűk szolgalépcsőt, amelyet bejelöltek sietve felvázolt térképükre.

– Ne felejtsétek el – mondta Nynaeve halkan –, ha őrök állnak az ajtaja előtt, egyszerűen továbbmentek! Ha nincs egyedül, akkor is továbbmentek! Nem ő a legfontosabb oka annak, hogy idejöttünk! – Mélyet lélegzett, és kényszerítette magát, hogy Egeanin szemébe nézzen. – Ha hagyod, hogy valami baj érje Elayne-t... – Kintről egy trombita halk hangja szűrődött be hozzájuk. Egy pillanattal később gongszó hullámzott végig a folyosókon, és nem messze tőlük parancsszavakat kezdtek kiabálni. Acélsisakos férfiak rohantak végig, arrébb a folyosón.

– Lehet, hogy nem kell törődnünk azzal, hogy őr áll az ajtaja előtt – jelentette ki Elayne. Az utcákon valószínűleg már kirobbant a lázongás. A hírek, amelyeket Thom és Juilin hintett el, feltüzelték a népet. Domon tengerészei még több olajat öntöttek a tűzre – sajnálta ugyan, hogy ennek így kellett történnie, de az összetűzések a legtöbb őrt talán kicsalják a palotából, talán mindet. Azok az emberek ott kint nem tudhatták, hogy egy olyan csatának a harcosai, amellyel megmenthetik városukat a Fekete ajahtól, és a világot az Árnyéktól. – Egeaninnak veled kellene mennie, Nynaeve. A te feladatod a fontosabb. Ha valakinek segítségre van szüksége, akkor az te vagy!

– Nincs szükségem egy seanchanra! – Nynaeve úgy vette vállára a portörlőt, mintha az egy nyárs lett volna, és elindult a folyosón. Cseppet sem hasonlított egy szolgálónőre. A mozgása határozottan katonásnak tűnt.

– Nem kéne nekünk is dologhoz látnunk? – kérdezte Egeanin. – A lázongás nem köti le olyan sokáig a figyelmüket.

Elayne bólintott. Nynaeve már el is tűnt a folyosó kanyarulatában.

A lépcső keskeny volt, és amennyire lehetett, beépítették a falba, hogy a szolgák a legkisebb feltűnést keltve mozoghassanak. A második emeleti folyosók alig valamiben különböztek a lentiektől. A boltívek itt azonban nem csak szobákba nyíltak, hanem kőpadlójú erkélyekre is. Amikor elértek a palota nyugati szárnyába, ott már jóval kevesebb szolgával találkoztak, és ezek se nagyon pillantottak rájuk. Örvendetes módon senki sem volt a panarkha szobája előtti folyosón. Egyetlen őr sem állt a lombos fa képével díszített két, magasba törő, karcsú ajtószárny előtt. Nem mintha komolyan gondolta volna, hogy visszavonulót fúj, ha ott esetleg őrök álltak volna, függetlenül attól, hogy mit is mondott Nynaeve. Így persze lényegesen egyszerűbb volt a dolguk.

Egy pillanattal később már nem volt ennyire biztos a dolgában. Megérezte ugyanis, hogy valaki, bent a lakosztályban, az Egyetlen Hatalmat használja. Nem lehettek ezek túl erős fonatok, amelyeket bent szőttek, de az is megtörténhetett, hogy egy régi fonat maradványait érezte meg. Az biztos, hogy bent az Egyetlen Hatalom érződött, és csak kevés asszony volt képes arra, hogy megcsomózva megtartson egy fonatot.

– Mi történt? – kérdezte Egeanin. Elayne észrevette, hogy megtorpant.

– A Fekete nővérek egyike bent van! – Egy vagy több? Az biztos, hogy csak egy használta bent az Egyetlen Hatalmat. Az ajtó mellé állt. Odabent egy asszony énekelt. Elayne fülét a faragott ajtóra tapasztotta. Tompán, de jól hallotta a kissé füstös hangot:

„Keblem tetszett mindahánynak,
Szépen sorban mind rám másztak.”

Meglepetten összerezzent, de annyira, hogy a porceláncsészék elkezdtek lecsúszni a tálcáról, a vászonkendő alól. Lehet, hogy rossz lakosztályhoz jöttek? Nem, hiszen kívülről megtanulta a palota tervrajzát. Ezenkívül a palotában csak egyetlen ajtót díszített a fa képmása, és ez az ajtó a panarkha szobájába nyílt, és nem máshova.

– Akkor vissza kell fordulnunk – javasolta Egeanin. – Nem tehetünk olyant, ami felhívja ránk a többiek figyelmét.

– Talán mégis. Ha az Egyetlen Hatalmat használom, akkor azt fogják hinni, hogy az a némber volt az, ott bent. – A homlokát ráncolta és az ajkába harapott. Hányan lehetnek bent? Egyszerre három vagy négy dolgot tudott megcselekedni az Egyetlen Hatalom segítségével, amire legfeljebb Egwene vagy Nynaeve volt képes. Gondolatban végigfutott azoknak az andori királynőknek a névsorán, akik hatalmas bátorságot tanúsítottak rendkívül veszélyes helyzetekben, míg rá nem ébredt, hogy ez a névsor valamennyi andori királynő nevét felsorolja. Egy napon én leszek a királynő, és akkor nekem is olyan bátornak és elszántnak kell lennem, mint amilyenek ők voltak. Felkészült, és így szólt:

– Rúgd be az ajtót, Egeanin, és vesd magad a padlóra, hogy mindent láthassak! – A seanchan nő habozott. – Gyerünk már, rúgd be azt az ajtót! – Elayne meglepődött a saját hangjától. Tudatosan nem akart semmit sem kifejezni a hanglejtésével, de mégis, hangja egészen nyugodtnak és elszántnak tűnt. Meggyőzően parancsoló hang volt. Egeanin bólintott. A mozdulat akár egy meghajlásnak is beillett volna. A következő pillanatban már be is rúgta az ajtót.

„Combom erős, mint a satu.
Szájam ügyes, mint egy...”

Az énekesnőt egészen a nyakáig Levegőből szőtt fonatok kötötték gúzsba. Testhezálló, piros, taraboni ruhát viselt. Amikor bevágódott az ajtó, az ének azonnal elhallgatott. Az a törékeny termetű asszony, aki világoskék, nyakig zárt cairhieni ruhában egy párnázott padon ücsörgött, már nem bólogatott a dal ritmusára, hanem felpattant. Rókaképén a düh söpörte félre a vigyort.

A saidar ragyogása már körbefogta Temaile-t, mégsem volt egy cseppnyi esélye sem. Elayne-t annyira felháborította az elé táruló látvány, hogy villámgyorsan kinyúlva az Igazi Forrás után, kőkeményen lecsapott a Levegőből szőtt fonatokkal. Nyakig megkötötte a nőt, majd vad erővel szorosabbra húzta a szövetet. Ezzel egyidejűleg pajzsot emelt a Levegőből, és a nő meg az Igazi Forrás közé lökte, hogy elvágja az Egyetlen Hatalomtól. Temaile körül eltűnt az izzás, és úgy zuhant el a padon, mintha egy ló rúgta volna fel. Pupillája tágra nyílt, és végül Elayne-től háromlépésnyire, eszméletlenül elterült a szőnyegen. A sötét hajú nő hitetlenkedve tapogatta végig magát, amikor testéről lehullottak a láthatatlan kötelékek, azután tekintete Temaile-ről Elayne-re, majd róla Egeaninra ugrott.

Elayne először is megcsomózta a Temaile köré szőtt fonatot, és csak ezután lépett be a szobába, miközben további Fekete nővéreket keresett. A háta mögött Egeanin bezárta az ajtót. Úgy tűnt, más nincs a szobában...

– Egyedül volt? – kérdezte a vörös ruhás nőtől. Az alapján, ahogy Nynaeve leírta, ő lehetett a panarkha. Nynaeve azonban egy szót sem említett efféle dalokról.

– Nem tartoznak... közéjük? – kérdezte Amathera habozva. Sötét szemével végigmérte ruhájukat. – De maguk is aes seadai-ok? – Úgy tűnt, még mindig kételkedik ebben, pedig hát Temaile tette nem hagyhatott sok kétséget. – De nem tartoznak közéjük?

– Egyedül volt? – förmedt rá Elayne, mire Amathera összerezzent.

– Igen. Egyedül. Igen... Ő... – A panarkha arca eltorzult. – A többiek arra kényszerítettek, hogy felüljek a trónra, és azt mondjam, amit ők adtak a számba. Mulattatta őket, ha a parancsukra igazságos ítéleteket hoztam, de arra is rávettek, hogy ordítóan igazságtalan legyek, és olyan rendeleteket is kiadtam, amelyek még nemzedékekre elegendő gyűlöletet szülnek, ha nem tudom visszavonni őket. De ez itt! – Gyűlölet torzította el telt ajkait. – Őt tették meg őrzőmül. Csak azért bántott, hogy sírni lásson. Megetetett velem egy egész tálcányi csípős jégborsot, és nem engedte, hogy akár egy csepp vizet is igyak, egészen addig, míg térden állva nem könyörögtem neki. Álmomban felcipelt a Hajnal-toronyba, és fejjel lefelé a mélybe taszított. Csak álom volt, de annyira valósághű! Minden alkalommal valamivel tovább hagyott üvöltve zuhanni. És csak nevetett ezen! Mocskos dalokat és illetlen táncokat kellett megtanulnom, és azzal fenyegetett meg, hogy elutazásakor a nyilvánosság előtt arra kényszerít, hogy elénekeljem és eltáncoljam őket! – Felsikoltott, és mint egy fújtató vadmacska, átvetette magát a párnázott padon. Hatalmas pofont kevert le a fekvő asszonynak, és elborította ökölcsapásaival.

Egeanin, aki összefont karral állt az ajtó előtt, szemmel láthatóan hagyta volna a dolgot, de Elayne gyorsan szőtt egy fonatot a Levegőből, és ezzel körbefonva Amathera derekát, a saját, legnagyobb meglepetésére, könnyedén felemelte és arrébb állította a panarkhát az eszméletlen Fekete nővér mellől. Lehet, hogy megerősödött azóta, hogy Jorinnal legutóbb gyakorolta ezt a meglehetősen nehéz fogást.

Amathera rúgott egyet Temaile felé, aztán sötét arckifejezéssel Elayne és Egeanin felé fordult.

– Tarabon panarkhája vagyok, és igazságot szolgáltatok e fölött a némber fölött! – Ezek a duzzogós ajkak most tényleg durcáskodtak. Hát sejtelme sem volt ennek az asszonynak, hogyan kell viselkedni, ha valaki ilyen magas rangot visel? Végül is címe megfelelt egy királyénak, egy uralkodóénak!

– Én pedig az az aes sedai vagyok, aki azért jött, hogy megmentse önt – válaszolta Elayne hűvösen, miközben rájött, hogy még mindig kezében tartja a tálcát. Gyorsan letette a padlóra. A panarkhánk szemmel láthatóan csak nehezen sikerült átlátni az álruháján. Temaile arca vörösen megduzzadt. Ébredése után lesz rajta néhány kék folt. Kétségtelenül kevesebb annál, mint amennyit megérdemelt. Elayne azt kívánta, bárcsak lehetőségük nyílna arra, hogy Temaile-t is magukkal vigyék. Legalább az egyiküket át kellene adni a Fehér Torony igazságszolgáltatásának. – Nem kevés veszélyt magunkra vállalva, azért jöttünk, hogy kivigyük innen. Később majd értesítheti a Légió főparancsnokát vagy Andricot és a seregét, hogy az ő segítségükkel leszámoljon ezekkel a nőszemélyekkel. Talán elég szerencsések leszünk ahhoz, hogy elfogjuk néhányukat, mert akkor bíróság elé állhatnak. Először azonban önt kell biztonságos helyre vinnünk.

– Nincs szükségem Andricra! – mordult fel Amathera. Elayne megesküdött volna, hogy a panarkha egész halkan még azt is hozzátette, hogy „most”. – A Légióm katonái itt állomásoznak a palota körül. Nem engedték meg, hogy beszéljek velük. De most, ha láthatnák, ha szólhatok hozzájuk, akkor megtesznek majd minden szükségszerűt. Maguk, aes sedai-ok nem fordíthatják mások ellen az erejüket... – elhallgatott, és dühös pillantást vetett az eszméletlen Temaile felé. – Vagy legalábbis nem alkalmazhatják fegyverként, igaz? Hallottam ám erről!

Elayne azzal lepte meg magát, hogy a Levegőből egész finom fonatokat szőtt. Ezekkel megragadta Amathera copfjait, és egyenként a magasba húzta őket, így a duzzogó bolondnak nem maradt más választása, mint hogy felszegje a fejét, és lábujjhegyre álljon. Elayne ebben a testhelyzetben, ami leginkább egy piruettező táncosnőre emlékeztette, egészen közel húzta magához a felháborodott tekintetű, tágra nyílt szemű panarkhát.

– Figyelj rám Amathera, Tarabon panarkhája! – mondta jeges hangon. – Ha kimész a katonáidhoz, akkor megtörténhet, hogy Temaile kebelbarátnői elkapnak, gúzsba, kötnek, mint egy sonkát, és így adnak vissza neki. Vagy ami még ennél is rosszabb, megtudják, hogy itt vagyok a barátnőmmel! Ezt nem hagyhatom! Most mi kiosonunk, és ha ez nem tetszik neked, akkor én kötlek gúzsba, betapasztom a szádat, és hátrahagylak Temaile-nek és a cimboráinak – valahogy csak ki kellene vinni Temaile-t is. – Megértettél?

Amathera leheletnyit bólintott, már amennyire ezt kifeszített hajfonatai megengedték. Egeanin elismerően felmordult.

Elayne elengedte a fonatokat, mire a nő sarka nagyot csattant a padlón.

– Most pedig keresünk valamit, amiben te is ki tudsz jönni velünk – Amathera ismét bólintott, de ajka még sohasem duzzogott annyira, mint most. Elayne remélte, hogy Nynaeve nem szembesül ilyen nehézségekkel.

Nynaeve belépett a sokoszlopos Nagy Tárházba, és azonnal lengetni kezdte portörlőjét. A rengeteg üvegszekrényt és polcot valószínűleg állandóan takarítani kellett, ezért nem tűnhetett fel egy nő, aki éppen a munkáját végzi. Körülnézett. A pillantását valósággal magához vonzotta annak az állatnak a drótokkal összefogott csontváza, amelyik leginkább egy különlegesen hosszú lábú lóra emlékeztette, ám a nyaka annyira hosszú volt, hogy a feje jó húsz láb magasból nézett vissza rá. A hatalmas teremben egyetlen ember sem járt rajta kívül.

Viszont bármelyik pillanatban beléphet valaki – szolgák, akiket tényleg azért küldtek, hogy takarítsanak vagy éppen Liandrin és a barátnői, keresve azt, ami... így aztán feltűnően tartva kezében a portörlőt, a fehér kőemelvény felé sietett, amin a mattfekete fémnyakörv és a karperecek hevertek. Észre sem vette, hogy nem vesz levegőt, míg csak odaérve megkönnyebbülten fel nem lélegzett. Látta, minden úgy maradt, ahogy azt az álomban látta. A cuendillarból készült pecsétet rejtő üvegvitrin alig ötvenlépésnyire állt, de most ez volt itt a fontosabb.

Átmászott a csuklónyi vastagságú, fehér selyemkötélen, és megérintette a széles, láncszemekből összerótt nyakörvet. Szenvedés. Fájdalom. Gyász. Ezek az érzések zúdultak rá, és legszívesebben elsírta volna magát. Mi lehetett ez, ha ilyen sok fájdalmat fogadott magába? Visszahúzta a kezét, és komor pillantást vetett a fekete fémre. Ezt a valamit azért találták ki, hogy uralkodni tudjanak egy fókuszálni tudó férfi fölött. Liandrin és Fekete társnői arra akarták felhasználni, hogy Randet legyőzve, az Árnyék oldalára állítsák, arra kényszerítsék, hogy a Sötét Urat szolgálja. Valakit Nynaeve falujából az aes sedai-ok rabjává tenni, és kihasználni! Fekete ajahok, az biztos, de legalább annyira aes sedai-ok, mint az a cselszövő Moiraine! Egeanin lassacskán belőlem is egy mocskos seanchant csinál!

Hirtelen rájött arra, mennyire összefüggéstelenek voltak utolsó gondolatai, és azt is felismerte, hogy egyszerűen megpróbálta dühbe lovalni magát, hogy képes legyen használni az Egyetlen Hatalmat. Kinyúlt az Igazi Forrás felé, és a Hatalom eltöltötte. Ekkor egy szolgálónő lépett a terembe, ruhája vállán a fa és a levél jelvényével.

Nynaeve remegett a vágytól, hogy felhasználja az Egyetlen Hatalmat, de kényszerítette magát, hogy várjon, sőt, felemelte a porolót, és megtisztogatta vele a nyakörvet és a bilincseket. A szolgálónő végiglépdelt a világos köveken. Még egy pillanat, és eltűnik, és akkor Nynaeve végre... Tulajdonképpen mit? Az övtáskájába teszi a tárgyakat, magával viszi, de... A szolgálónő el fog menni? Miért hittem azt, hogy elmegy, ahelyett, hogy elvégezné a munkáját? Titokban egy gyors oldalpillantást vetett a nőre. Egyre közeledett felé. Így igaz. Nem volt nála seprű vagy szemetesvödör, még egy portörlő vagy egy rongy sem. Bármiért is jött ide, nem fog sokáig...

Hirtelen felismerte a nő arcát. Szögletes, de rokonszenves, sötét hajfonatok, és szinte már barátságosnak tekinthető módon nevetett rá, bár nem is nagyon törődött Nynaeve-val. Semmiképpen sem tűnt fenyegetőnek. Az arca kicsit megváltozott, de azért felismerte.

Nynaeve egy pillanatnyi gondolkodás nélkül lecsapott, valósággal kalapácsot formált a levegőből, hogy szétzúzza ezt az arcot. Egy szempillantásnyi idő töredéke alatt a saidar izzása vette körbe az asszonyt, és arcvonásai megváltoztak. Egy csapásra nemesebbnek, büszkébbnek tűntek, Moghedien valódi arcára emlékeztette. Ráadásul meglepetés látszódott ezen az arcon, mivel nem sikerült észrevétlenül Nynaeve közelébe férkőznie. A fiatal nő csapása szertefoszlott, és megtántorodott az ellenhatástól, amely szinte valódi ütésként zúdult le rá. A Kitaszított Szellemből font összetett szövettel csapott le rá, amibe Vizet és Levegőt is kevert. Nynaeve nem sejtette, mi lehet a célja ennek az ütésnek, de megpróbálta ugyanúgy darabokra szaggatni, ahogy azt az előbb a másik asszonytól látta, mégpedig a Szellemből font, éles peremű szövettel. Egy szívdobbanásnyi időre szeretetet, odaadást, imádatot érzett ez iránt a lenyűgöző nő iránt, aki annyira leereszkedett, hogy megengedte neki...

A művészi mintájú szövet szertefoszlott, és Moghedien megtántorodott. Nynaeve elméjében megmaradt egy enyhe visszhang, az érzés, hogy engedelmeskedni akar, térdre borulni és szolgálni, mindaz, ami első találkozásukkor történt, és ettől még jobban dühbe gurult. Az a borotvaéles blokkolás, melyet Egwene használt arra, hogy elcsendesítse Amico Nagoyint, hirtelen itt volt. Inkább fegyver, mint blokkolás, és már repült is Moghedien felé – ám az kivédte. A Szellemből szőtt fonat feszült a Szellemből szőtt fonatnak. Nem sok hiányzott, és Moghedien örökre elszakadt volna az Igazi Forrástól. Most a Kitaszított vágott vissza. Fejszecsapásként jött az ütés, hogy Nynaeve-ot ugyanilyen módon elvágja az Igazi Forrástól. Mindörökkön örökké. Nynaeve kétségbeesetten hárított.

Hirtelen ráébredt, hogy a fortyogó düh felszíne alatt a puszta rettegés remegett. A próbálkozás, hogy leblokkolja a másik nőt, hogy kiégesse elméjét, miközben a másik ugyanezt próbálta megtenni vele, igénybe vette minden erejét. Annyi erő forrongott benne, hogy már azt hitte, szét fog pukkadni. A térde remegett. Alig tudott már állni. És még mindig ebbe a két erőfeszítésbe folyatta összes erejét. Semmi másra nem maradt energiája, még egy gyertyát sem tudott volna meggyújtani. Moghedien Szellemből szőtt fejszéje hol élesebb volt, hol meg megint tompább, de ez alapjában véve nem számított, ha egyszer sikerülne vele lecsapnia. Nynaeve nem nagyon látott más lehetőséget arra, hogy befejezze ezt a párbajt, mint hogy vagy kiégeti ez a nőszemély, vagy legfeljebb – legfeljebb! – leblokkolja, és ezzel kényére-kedvére kiszolgáltatja. Ez a dolog, a fejsze, vagy minek is nevezze, megérintette az Igazi Forrásból áradó erő özönét, de úgy, ahogy a kés érinti a csirke kifeszített torkát. Nagyon életszerű volt ez a hasonlat – azt kívánta, bárcsak ne jutott volna az eszébe. Koponyája legmélyén egy vékony hangocska kezdett dadogni. Ó, a Fényre! Ne engedd! Ne hagyd, hogy ezt tegye! Ó, Fény, csak azt ne!

Egy pillanatra arra gondolt, hogy nem kísérletezik tovább azzal, hogy Moghedient elzárja az Igazi Forrástól. Újra és újra meg kellett szőnie az éles pengét, mert az összefont szálak képtelenek voltak megtartani az élt. Lehet, hogy abba kellene hagynia, és az egész erejét arra összpontosítani, hogy visszaverje Moghedien támadásait, és széttépje a szövetét. De ha ezt tenné, a másiknak nem kellene tovább védekeznie, és minden erejével támadásba lendülhetne. Végül is, ellenfele egy Kitaszított volt, és nem egy egyszerű Fekete nővér. Egy asszony, aki a Legendák Korában volt aes sedai, akkor, amikor olyan dolgokat vittek végbe, amiről manapság már álmodni sem lehetett. Ha Moghedien teljes erejével ellene tudna fordulni... Ha most egy férfi lépett volna be, vagy egy olyan nő, aki nem képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, az valószínűleg csupán két nőt látott volna, akik alig tízlépésnyi távolságból egymást bámulják a fehér selyemkötél fölött. Két, farkasszemet néző asszonyt, a hatalmas, különleges dolgokkal telezsúfolt terem közepén. Semmit sem vettek volna észre, ami felhívta volna a figyelmüket a párbajra. Nem ugráltak kardokat lengetve körbe-körbe, mint a férfiak – semmit sem zúztak szét vagy törtek össze. Csak két, szinte mozdulatlanul ácsorgó nő. Ennek ellenére párbajt vívtak, mégpedig halálosat. Egy Kitaszítottal.

– Tönkretetted a gondosan előkészített tervemet! – szólalt meg hirtelen Moghedien feszült, dühös hangon. Olyan erővel markolta szoknyáját, hogy kezén a bütykök elfehéredtek az erőfeszítéstől. – Most majd iszonyú terheket kell a vállamra vennem, hogy helyreállítsam az eredeti állapotot. Lehet, hogy ez nem is lesz lehetséges. Ó, ezért majd megfizetsz, Nynaeve al'Meara! Nagyon jó kis rejtekhelyem volt ez itt, idáig, és ezek a bolond asszonyok számtalan, hasznos tárgyat gyűjtöttek össze, még ha maguk nem is... – Megrázta a fejét, és vadul vicsorogni kezdett. – Azt hiszem, most magammal viszlek. Tudom is, minek. Eleven kengyelnek foglak használni. Ha füttyentek, négykézláb odarohansz, hogy a hátadra lépve nyeregbe szállhassak. Vagy Rahvinnak is adhatnálak. Ő mindig viszonozza a szívességeket. Bár most van éppen egy kedves kis királynője játékszernek, de mindig is a csinos asszonyok voltak a gyengéi. Szereti, ha egyszerre három vagy négy táncol körülötte. Ez hogy tetszene neked? Életed végéig azon iparkodni, hogy rád mosolyogjon Rahvin kegye. Ezt fogod kívánni, ha egyszer a kezébe vesz; megvannak neki a maga kis trükkjei. Igen, azt hiszem, odaadlak Rahvinnak!

Nynaeve-ban egyre erősödött a düh. Izzadság patakzott az arcán, és a lába remegett, mintha össze akarna csuklani, de a harag új erővel töltötte el. Minden erejét összeszedve sikerült Szellemből kovácsolt fegyverét egy hajszálnyival közelebb erőltetnie Moghedien energiából álló köldökzsinórjához, hogy lemetssze az asszonyt róla, mielőtt az újra meghiúsítja támadását.

– Szóval, felfedezted ezt a kis ékszert a hátad mögött? – folytatta Moghedien egy pillanatnyi, bizonytalan egyensúly után. Meglepő módon, szinte fecsegve beszélt. – Kíváncsi vagyok, hogy sikerülhetett ez. Nem mintha fontos lenne. Azért jöttél, hogy elvidd magaddal? Talán, hogy megsemmisítsd? Nem tudod megsemmisíteni. Ez itt nem fém, hanem egyfajta cuendillar. Ha pedig alkalmazni akarod: van néhány... nevezzük egyszerűen mellékhatásnak! Ha egy fókuszálni tudó férfira rakja a nyakörvet, akkor az asszony a karkötő segítségével tökéletesen irányítani tudja, ez igaz, de ez még nem tartja vissza a férfit attól, hogy megőrüljön. Az áramlás mindkét irányban halad. A férfi előbb-utóbb képessé válik arra, hogy uralkodjon fölötted, és attól kezdve éjjel-nappal küzdhetsz a hatalomért. Nem éppen kellemes, ha az ellenfeled kezd megőrülni. Természetesen továbbadhatod a karkötőket, hogy senkinek se kelljen túl sokáig elviselni a mellékhatásokat, de ez azt jelenti, hogy valaki másra kellene bíznod. A férfiak mindig is remekül értettek az erőszak alkalmazásához, így használható fegyvert lehet belőlük faragni. Két asszony is viselhet egy-egy karkötőt, már ha ismersz valakit, akiben megbízhatsz. Úgy hallottam, ez lecsökkenti a káros mellékhatások erejét, de gyengíti a férfi fölötti uralmat is, még abban az esetben is, ha a társaddal teljes harmóniában működsz. Végül megint csak harcolhatsz az uralomért, mert mindkettőtöknek szüksége lesz a férfira, hogy levehessétek a karkötőt, és neki ugyanúgy szüksége van rátok, hogy megszabaduljon a nyakörvtől – kissé ferdén tartott fejjel, a magasba húzta egyik szemöldökét. – Hiszen ezt tervezed, azt hiszem. Uralkodni Lews Therin fölött – mostanában Rand al'Thornak hívják. – Ez egész hasznos lehet, de megéri a felhajtást? Most már tudod, miért hagytam ott a nyakörvet és a karkötőket, ahol voltak.

Nynaeve remegett az erőfeszítéstől, hogy összeszedjen annyi erőt, amivel meg tudja tartani a két fonatot, és a homlokát ráncolta. Miért mesél neki ennyit ez az asszony? Talán azt hiszi, nem számít az egész, mert úgyis ő nyer? Mitől ez a nagy változás? Előbb dühöngött, most meg fecseg. Moghedien arcán is izzadság gyöngyözött. Rengeteg izzadság. Cseppek ültek a homlokán, és végigfutottak az arcán. Hirtelen Nynaeve kezdte másként látni a dolgokat. Moghedien hangja nem az elfojtott dühtől remegett, hanem az erőfeszítéstől. Az asszony nem fogja egyetlen csapással minden erejét ellene fordítani. Nem, mert már egész idő alatt ezt tette. A harc ugyanolyan erőfeszítéssel járt a nőnek, mint neki. Szembeszállt egy Kitaszítottal, és ahelyett, hogy megtömték volna, mint egy libát, eddig még egy tollát sem vesztette! Egyenrangúként harcolt egy Kitaszítottal! Moghedien megpróbálta elterelni a gondolatait, hogy gyenge pontot keressen rajta, mielőtt elfogyna a saját ereje. Bárcsak ő is képes lenne ugyanerre! Mielőtt kimerülnének az ő erőtartalékai.

– Azt kérdezed, honnan tudom mindezt? A karkötőket és a nyakörvet azután készítették, miután engem... Na, erről inkább ne beszéljünk! Mihelyt kiszabadultam, elkezdtem összegyűjteni az utolsó napokról szóló beszámolókat. Tulajdonképpen az utolsó évekről. Kallódott itt egy seregnyi, értékes információ, töredékek, amelyekkel senki sem megy semmire, hacsak nincs eleve tisztában a dolgok hátterével. A Legendák Kora. Milyen hízelgő nevet adtatok a korszakomnak! De még a legvadabb álmaitok sem közelítik meg a valóságot! Én már több, mint kétszáz éves voltam, amikor ásni kezdték a lyukat, és fiatalnak számítottam az aes sedai-ok között. A ti „legendáitok” csupán gyenge lenyomatai azoknak, amiket véghez tudtunk vinni, tehát...

Nynaeve nem figyelt oda rá. Valahogy meg kellett zavarnia ezt a némbert. Még ha tudna is mondani rá valami csúnyát, Moghedien ellen valószínűleg nem használhatná fel a saját módszereit. Egy csipetnyi ereje sem maradt, még arra sem, hogy egy hajszálvékony fonatot szőjön, ugyanolyan kevéssé, mint... Ugyanolyan kevéssé, mint Moghediennek. A Legendák Korának asszonya, egy nő, aki hihetetlenül hosszú ideje volt képes fókuszálni az Egyetlen Hatalmat! Lehet, hogy hozzászokott ahhoz, hogy szinte mindent az Egyetlen Hatalom segítségével valósítson meg, mielőtt őt is bevetették volna a Sötét Úr börtönébe. Amióta kiszabadult, csak bujkált. Vajon mennyire szokott hozzá, hogy az Egyetlen Hatalom segítsége nélkül tegyen meg dolgokat?

Nynaeve úgy csinált, mint aki összeesik. A portörlő kihullott a kezéből, és megragadta az emelvényt, hogy megtámaszkodjon. Nem is kellett nagyon színészkednie.

Moghedien felkacagott, és egy lépéssel közelebb jött.

– ...más világokba utazhattunk, sőt, még az égbolt világaira is! Tudtad, hogy a csillagok... – Olyan beképzelt volt ez a nevetés! Olyan diadalmas!

Nynaeve megragadta a nyakörvet, elhessegette a szívfájdítóan belemaró érzelmeket, és az egészet egyetlen mozdulattal Moghedien felé hajította.

A Kitaszított döbbenten bámulta, ahogy a széles, fekete fémtárgy az arcába vágódik. Nem volt különösebben nagy ütés, még ahhoz sem elég, hogy elkábítsa, de váratlanul jött. Moghedien egy pillanatra elveszítette az ellenőrzés egy parányi töredékét az előbb szőtt fonatok fölött. És ebben a szempillantásban a harc kedvező fordulatot vett Nynaeve számára. A Szellemből szőtt pajzs Moghedien és az Igazi Forrás közé csúszott. Abban a pillanatban kihunyt a nő körül a saidar ragyogása.

A Kitaszított szeme kiguvadni látszott. Nynaeve arra számított, hogy az asszony a torkának ugrik. Ő ezt tette volna a helyében. Ehelyett Moghedien a magasba rántotta szoknyáját, és szaladni kezdett.

Mivel most már nem kellett védekeznie, Nynaeve-nak nem okozott nehézséget köteleket fonni Levegőből a menekülő asszony köré. A Kitaszított valósággal megdermedt rohanás közben.

Nynaeve gyorsan megcsomózta a szövetet. Sikerült! Szembeszálltam egy Kitaszítottal, és legyőztem! – gondolta hitetlenkedve. Végigmérte az asszonyt, akit tetőtől talpig lefogott a Levegő, keményen és mozdíthatatlanul, mint a kő. A nő úgy állt ott, mintha megdermedt volna, előrehajolva, egyik lábát lendítve. Alig tudta elhinni. Amikor közelebbről megvizsgálta, mire is jutott, Nynaeve felfedezte, hogy nem sikerült teljes győzelmet aratnia. A pajzs éles pereme eltompult, mire sikerült a helyére erőltetnie. Moghedien fogságba esett, és leblokkolódott, de nem sikerült lecsendesítenie.

Megpróbált nem imbolyogni, és a nő elé lépett. Moghedien még mindig fejedelmien nézett ki, de mint egy ijedt királynő, aki ajkát benedvesítve, rémülten pislog jobbra-balra.

– Ha... ha szabadon engedsz, akkor valahogy megegyezhetünk. Én... sok mindenre... megtaníthatnálak...

Nynaeve durván félbeszakította, és szájpecket szőtt a Levegőből, amellyel szétfeszítette a nő száját.

– Eleven kengyel. Ugye, erről beszéltél, igaz? Azt hiszem, ez egy jó ötlet. Én is szívesen lovagolok – ránevetett az asszonyra, akinek a szeme valósággal kiguvadt.

Méghogy a hátára lépjen! Ha! Ha Moghedien végre a Toronyban a bíróság előtt áll, és utána elvégzik rajta az elcsendesítést – más büntetést nem lehet elképzelni egy Kitaszított esetén –, akkor majd biztosan beosztják valami hasznos munkára, a konyhára, a kertbe, vagy az istállóba. Ezenkívül persze körbe is mutogatják, bebizonyítandó, hogy még a Kitaszítottakat is felelősségre lehet vonni, de ettől eltekintve még úgy bánnak vele, mint bármelyik szolgálólánnyal, bár kicsit talán szigorúbban fogják majd őrizni. Addig is, csak hadd gondolja, hogy Nynaeve is olyan kegyetlen, mint ő! Hadd higgye, amíg...

Nynaeve elfintorodott. Moghedien nem áll bíróság elé. Legalábbis nem most. Először is, meg kell találnia az utat, hogy vele együtt kijuthasson a panarkha palotájából. A nő a grimaszt látva azt hitte, valami szörnyűségre készül. Könny folyt a szeméből, és szája szavakat formált, amelyeket a pecek miatt nem tudott kimondani.

Nynaeve undorodva és bizonytalan lépésekkel visszament oda, ahol a fekete nyakörv feküdt, és gyorsan az övtáskájába csúsztatta, mielőtt a rettenetes érzések többet tehettek volna annál, mint hogy megérintik. A karkötők ugyanilyen nehézséget okoztak. Arra készültem, hogy megkínzom azzal, hogy elhitetem ezt vele. Megérdemelné, semmi kétség, de én nem vagyok olyan! Vagy mégis? Talán nem vagyok jobb Egeaninnál?

Sarkon fordult, dühösen amiatt, hogy ilyesmi egyáltalán az eszébe jutott, és Moghedien mellett peckesen a másik vitrinhez sétált. Csak akad valamilyen lehetőség arra, hogy igazságot szolgáltasson!

A vitrinben hét parányi figura állt. Hét, és a pecsét nem volt köztük. Egy pillanatig csak döbbenten bámulta a vitrint. Az egyik figura, egy különös állat, ami nagyjából egy disznóra hasonlított, de hosszú, kerek orra volt, és talpa ugyanolyan szélesnek tűnt, mint kövér lábai, állt azon a helyen, ahol a pecsétnek kellett volna lennie, vagyis az asztal közepén. Hirtelen összehúzta a szemét. Hiszen a szobrocska valójában nem is volt ott! A figurát Levegőből és Tűzből szőtték, mégpedig olyan finom szálakból, hogy a pókfonál ahhoz képest hajókötélnek tűnt. Csak a legnagyobb összpontosítás árán ismerte fel a szálakat. Nem hitte volna, hogy Liandrin, vagy bármelyik más Fekete nővér fel tudta volna fedezni. Az Egyetlen Hatalom parányi villanása, egy hihetetlenül kurta metszés, és a kövér állat eltűnt. A helyén ott feküdt a fekete-fehér pecsét a pirosra lakkozott emelvényen.

Bizonyára Moghedien rejtette el így, ezen a remek helyen, mindenki szeme előtt. A Tűz lyukat égetett a vitrin üvegébe, és a pecsét is eltűnt a táskájában. Az övtáska kidudorodott, és nagy súllyal nehezedett a csípőjére.

Dühös pillantást vetett a lábujjhegyen álló nőre, és megpróbált kitalálni valamit, hogy magával vihesse a Kitaszítottat. Moghedient nem tudta csak úgy egyszerűen a táskájába dugni, és ha felemelve kivitte volna az asszonyt, azzal nagy feltűnést keltett volna. Amikor elindult a legközelebbi kijárat felé, elfogta a kényszer, hogy körülnézzen. Bárcsak lenne egy lehetőség! Megállt, hogy még egy sajnálkozó pillantást vethessen vissza az ajtóból, aztán kilépett.

Egy kis, belső udvarra ért, ahol egy kút csobogott, melynek medencéjében számtalan vízililiom úszott. A medence túlsó oldalán egy karcsú rézszínű bőrű nő, aki olyan merész szabású, homokszínű taraboni ruhát viselt, hogy attól még Rendra is elpirult volna, éppen felemelt egy bordázott, nagyjából egy lépés hosszú botot. Nynaeve felismerte Jeaine Caide-t. És felismerte a botot is.

Kétségbeesetten oldalt vetette magát, olyan keményen, hogy tovább csúszott a sima, fehér padlócsempéken, míg neki nem vágódott az egyik tartóoszlopnak. A legtisztább, fehér fényből szőtt, combnyi vastagságú sugár suhant át azon a helyen, ahol az előbb még állt. Olyan volt, mintha a levegő folyékony fémmé változott volna. A sugárnyaláb keresztül vágott a Tárházon, és ahol eltalált valamit, ott egész oszlopdarabok tűntek el, és hihetetlenül értékes kiállítási tárgyak szűntek meg létezni. Nynaeve vakon tűzcsóvákat hajigált a háta mögé, remélve, hogy csak eltalál valamit, bármit, ott az udvarban, és négykézláb visszarohant a csarnokba. Nagyjából csípőmagasságban a sugárnyaláb végigszántott a levegőn, és mély vágást hagyott a két falon. A két fal között dobozok, szekrények és vitrinek omlottak össze, összedőltek és darabokra törtek a gondosan őrzött csontvázak. Több oszlop megremegett, és ledőlt, de ha odazuhantak, ahol az előbb végigfutott ez a rettenetes kard, ott már nem törhettek össze több kiállítási tárgyat, mert azok megszűntek létezni. Az a vitrin is összedőlt, amelyikből kivette a pecsétet, mielőtt eltűnt volna a vakító sugár. Ennek látványától még mindig kápráztató csíkok lebegtek a szeme előtt. A szekrényből csupán a cuendillar szobrocskák maradtak meg. Most a padlón hevertek.

A szobrocskák persze nem törtek össze. Úgy tűnt, Moghediennek igaza volt. Még az öröktűz sem tudta megsemmisíteni a cuendillart. A fekete rúd az egyik ellopott ter'angreal volt. Nynaeve emlékezett a lendületes kézírással a listához írt figyelmeztetésre. Öröktüzet gerjeszt. Veszélyes, és szinte lehetetlen ellenőrizni.

Moghedien, láthatatlan szájpecke ellenére, megpróbált üvölteni. Feje ide-oda rángatózott, ahogy nekifeszítette Levegőből szőtt kötelékeinek, de Nynaeve csupán egy rövid pillantást vetett rá. Mihelyt eltűnt az öröktűz sugara, annyira felegyenesedett, hogy kiláthatott, keresztül a Tárházon, és a falba olvasztott résen át, egészen a belső udvarig. A kút mellett Jeaine Caide tántorgott, egyik kezét a fejéhez szorítva, a másik pedig annyira elernyedt, hogy a fekete rúd majdnem a földre hullott. Mielőtt azonban Nynaeve lecsaphatott volna az Egyetlen Hatalommal, a Fekete nővér ismét megragadta a rudat, és annak végéből megint előtört az öröktűz, megsemmisítve mindent, amihez csak hozzáért a csarnokban.

Nynaeve hasra vetette magát, és amilyen gyorsan csak tudott – az összedőlő, leomló, darabokra szakadó szekrények, vitrinek és polcok között – a másik oldal felé kúszott. Nehezen lélegezve behúzódott egy folyosóra, melynek oldalfalát szintén felmetszette a sugár. Nem tudta megállapítani, milyen mély vágást ejtett az öröktűz. Talán átmetszette az egész palotát, egészen a városig. Nekitámaszkodott az egyik kőtörmelékkel borított faliszőnyegnek, és óvatosan kikukucskált az ajtón.

Az öröktűz ismét kialudt. Csend borult a Nagy Tárházra. Csak itt-ott vált le egy darab a vakolatból, hogy nagyot csattanva, a porral borított padlóra zuhanjon. Jeaine Caide-nek nyoma sem látszott, bár a szemközt lévő fal annyira összeomlott, hogy Nynaeve jól látta a szökőkutas udvart. Nem akarta megkockáztatni, hogy kirohanjon az udvarra, megállapítani, végzett-e a ter'angreal az asszonnyal. Zihálva, nehezen lélegzett, és a lába meg a keze annyira remegett, hogy boldog volt a pillanatnyi nyugalom miatt. Az Egyetlen Hatalom fókuszálása ugyanannyi erőbe került, mint bármilyen más munka. Minél keményebben dolgozik az ember, annál jobban kifárad. Minél inkább kifárad, annál kevesebb ereje marad a fókuszálásra. Ebben a pillanatban még azt sem tudhatta, hogy jelenlegi állapotában képes lenne-e megküzdeni Jeaine Caide-del.

Hogy lehetett ilyen bolond? Szembeszállt Moghediennel, párbajozva az Egyetlen Hatalom segítségével, miközben nem gondolt arra, hogy ilyen iszonyatos mennyiségű erő felhasználása valósággal kiugrasztotta a bőréből az összes Fekete nővért a palotában. Szerencséje volt, hogy a domani asszony nem akkor ért oda a ter'angreallal, amikor még a Kitaszított kötötte le a figyelmét. Valószínűleg mindketten meghaltak volna, mielőtt észrevehették volna az érkezőt.

Hirtelen hitetlenkedve meredt a csarnokra. Moghedien eltűnt! Az öröktűz tíz lábnál közelebb nem került a helyhez, ahol állt, de mégsem volt ott. Ez lehetetlen! Hiszen leblokkolta.

– Hát honnan tudjam, mi az, amit lehetetlen, és mi az, ami nem? – morogta Nynaeve. – Hiszen egy Kitaszítottat sem lehet legyőzni, és mégis sikerült!

Még mindig semmi nyomát nem látta Jeaine Caide-nek.

Feltápászkodott, és sietni kezdett a megbeszélt találkozóhely felé. Remélhetőleg Elayne-nek nem voltak nehézségei. Akkor lehet, hogy biztonságban távozhatnak a palotából.

Ötvenötödik fejezet

A mélység kapuján át

Szolgák szaladgáltak fejvesztve azon a folyosón, ahol Nynaeve sietett. Kétségbeesett kérdéseket kiabáltak egymásnak. Bizonyosan nem voltak abban a helyzetben, hogy érzékeljék, ha valaki az Egyetlen Hatalmat fókuszálta, de az csak nem kerülte el a figyelmüket, hogy majdnem kettévágták a palotát. Nynaeve egyszerűen átsiklott közöttük – csupán egy szolgálólány, aki páni félelmében rohan a folyosón.

A saidar lassan kisiklott a kezéből, miközben végigfutott a folyosókon és a belső udvarokon. Egyre inkább a nehezére esett megtartani a dühöt, miközben mind jobban mardosta az aggodalom Elayne miatt. Ha megtalálták a Fekete nővérek? Ki tudja, milyen fegyvereik lehettek még az öröktüzet kibocsátó ter'angrealon kívül? Az elhurcolt tárgyak listáján nem minden dolog mellett adták meg annak felhasználási területét.

Egyszer megpillantotta a sápadt-mézszínű hajú Liandrint és a fekete hajában fehér hajtincset viselő Rianát, akik egymás mellett siettek végig egy széles márványfolyosón. Mivel Nynaeve rohant, ezért nem tudta kivenni, hogy a két nőt körülfogja-e a saidar ragyogása, de abból, ahogy a szolgák felsikoltottak és félreugrottak az útjukból, ki lehetett találni, hogy korbácsként használták az Egyetlen Hatalmat, hogy gyorsabban haladhassanak. Örült, hogy szaladtában nem próbálta megtartani a saidart, mert a ragyogás miatt azonnal észrevették volna, még ebben a tömegben is, és ő most kifulladva képtelen lett volna akár egyikükkel is szembeszállni, kettőjükről már nem is beszélve. Ezenfelül már nála volt, amiért idejött. Minden más várhatott.

Körülötte egyre fogytak a rohangáló emberek, és amikor elérte a palota nyugati szárnyát, már egyedül haladt a folyosón. A többiek egy keskeny, bronzbevonatú ajtó előtt vártak rá, amelyet egy jókora, vas tolózár csukott be. Amathera is itt volt. A nő szálfaegyenes derékkal állt, egy könnyű vászonköpenyt viselt, amelynek csuklyáját a fejére húzta. A panarkha fehér ruhája nagyjából úgy nézett ki, mint egy szolgálólány öltözéke, de ha az ember alaposabban megvizsgálta, akkor kiderült, hogy a ruha anyaga finom selyem és nem egyszerű vászon. Az arcát éppen hogy csak eltakaró fátylat viszont éppen a szolgálók öltözékének anyagából készítették. Az ajtón keresztül tompa ordítások zaja hallatszott be. Kint ezek szerint még javában tarthattak az összetűzések. Itt volt az ideje annak, hogy a férfiak is megtegyék a magukét a terv sikere érdekében.

Nynaeve, figyelmen kívül hagyva Egeanint, átölelte Elayne-t, hogy gyorsan magához szoríthassa.

– Annyira aggódtam! Volt valamilyen nehézség?

– Egy cseppnyi sem – felelte Elayne. Egeanin kissé idegesen mozgolódni kezdett, mire az ifjabbik nő jelentőségteljes pillantást vetett rá, majd így folytatta: – Amathera egy kis fejfájást okozott nekünk, de tisztáztuk a dolgot.

Nynaeve a homlokát ráncolta.

– Fejfájást? Már hogyan okozhatott ő nektek fejfájást?

Rosszallása a panarkhának szólt, aki kissé távolabb a többiektől, merev testtartással állt, és kerülte a pillantását. Elayne habozni látszott.

Végül a seanchan nő felelt:

– Megpróbált elosonni, hogy a katonáit az árnybarátok ellen küldje. Tette ezt pedig úgy, hogy előtte figyelmeztettük.

Nynaeve nem nézett a nőre.

– Ne nézz olyan csúnyán, Nynaeve – folytatta Elayne. – Sikerült egészen gyorsan elkapnom, elbeszélgettem vele, és most a kapcsolatunk kifejezetten felhőtlen.

A panarkha arcán remegni kezdett egy izom.

– Ez így igaz, aes sedai – jelentette ki gyorsan. – Azt fogom tenni, amit mondanak nekem, és kiállítok az önök számára egy dokumentumot, amivel még a lázadók között is biztonságosan áthaladhatnak. Nincs semmi szükség arra, hogy még egyszer... elbeszélgessenek velem.

Elayne bólintott, mintha az egésznek lett volna bármi értelme is, majd intett a nőnek, hogy fogja be a száját. Mire a panarkha tényleg csendben maradt. Lehet, hogy kissé duzzogva, de talán ez csak a szája formája miatt tűnt így. Az kétségtelen, hogy távollétében különös dolgok történtek, és Nynaeve elhatározta, hogy ezekről majd megtud mindent. Majd valamikor később. A hosszú folyosón egyik irányból sem közeledett senki, de a palota belseje felől még mindig kétségbeesett kiabálás hallatszott. A parányi ajtó túlsó oldalán a csőcselék tombolt.

– De mi a helyzet veled? – kérdezte homlokát ráncolva Elayne. – Már egy fél órával ezelőtt ide kellett volna érned. Te okoztad ezt a nagy felfordulást? Éreztem, hogy két nő olyan mennyiségű Hatalmat fókuszált, hogy azzal le lehetett volna rombolni a fél palotát, aztán egy kis idővel később tényleg megpróbálták porig rombolni. Azt gondoltam, te lehetsz az. Egeanint úgy kellett visszatartanom attól, hogy utánad menjen és megkeressen.

– Egeanint? – Nynaeve összeszedte magát annyira, hogy egy pillanatara megérintse a seanchan vállát. – Köszönöm.

Úgy tűnt, Egeanin maga sem érti, miért is tette, de válaszképpen azért csak bólintott.

– Moghedien megtalált, és amíg azon töprengtem, hogyan tudnám kihozni, hogy bíróság elé állíthassuk, addig Jeaine Caide majdnem leborotválta a fejemet az öröktűzzel. – Elayne felsikoltott, mire Nynaeve sietett megnyugtatni. – Na, azért nem volt annyira szörnyű.

– Te foglyul ejtetted Moghedient? Te képes voltál legyőzni egy Kitaszítottat!

– Igen, de elmenekült – na, ezzel most mindent beismert. Jól látta, hogyan merednek rá a többiek. Idegesen egyik lábáról a másikra állt. Nem nagyon szerette, ha butaságot művelt. Azt meg végképp ki nem állhatta, hogy tudta, a többiek éppen az ilyesmire hívták fel a figyelmét. – Elayne, tudom, mit beszéltünk az óvatosságról, de amikor ott láttam magam előtt, semmi másra nem tudtam gondolni, csak hogy bíróság elé kell állítani! – Vett egy mély lélegzetet, és megpróbált alázatosnak látszani. A Fényre, hol késnek ezek a férfiak? – Mindent veszélybe sodortam, mert nem gondoltam a feladatunkra, de kérlek, ne légy ezért mérges rám!

– Cseppet sem vagyok mérges emiatt – válaszolta Elayne határozott hangon. – Amennyiben a jövőben nem fogsz elfeledkezni erről – Egeanin megköszörülte a torkát. – Ó, igen – fűzte hozzá Elayne sietve. Arca elvörösödött. Úgy tűnt, a várakozás mindenkinek kezd az idegeire menni. – Megtaláltad a pecsétet és a nyakörvet?

– Megtaláltam – Nynaeve végigsimította övtáskáját. Kint mintha felerősödött volna az üvöltözés. Akárcsak a palota belsejében. Liandrin valószínűleg a feje tetejére állította a palotát, hogy rájöjjön, mi történt. – Mi tartja vissza olyan sokáig a férfiakat?

– A Légióm... – kezdte Amathera, de Elayne olyan szúrós pillantást vetett rá, hogy egyből elhallgatott. Az a bizonyos „beszélgetés” elég hatásos lehetett. A panarkha úgy duzzogott, mint egy kisgyerek, aki attól félt, hogy vacsora nélkül küldik lefeküdni.

Nynaeve Egeanint nézte. A seanchan az ajtót tartotta szemmel. Segíteni akart. Miért nem hagyja, hogy gyűlöljem? Ennyire más vagyok, mint ő?

Hirtelen kinyílt az ajtó. A meggörnyedt testtartású Juilin két vékony drótot húzott ki a zárból. Arcának egyik felén vér folyt lefelé.

– Siessenek! El kell tűnnünk innen, mielőtt kicsúszik a kezünkből az események ellenőrzése.

Nynaeve tágra nyílt szemmel elbámult a férfi mellett, és arra gondolt, milyen lehet, amikor kicsúszik az események ellenőrzése az irányításuk alól. Bayle Domon tengerészei – legalább háromszázan lehettek – kettős félkört alkottak az ajtó körül, miközben Domon bunkóját lengetve biztatta őket. Hangosan kellett üvöltenie, hogy túlharsogja a széles utca zaját. Emberek küzdöttek, üvöltöttek a forrongó tömeg kavargásában. A tengerészek botjai és bunkósbotjai alig tudták őket visszatartani. A lázongókat tulajdonképpen nem a tengerészek érdekelték. A kavargásban feltűnt néhány lovas fehérköpeny, akik kardjukkal csaptak le a vasvillákkal és baltákkal felfegyverkezett, vagy éppen puszta kézzel hadonászó támadókra. Egész kőzáporok zúdultak le rájuk. Bizonyára hatalmasakat csattantak sisakjukon, de az iszonyú zajban mindebből semmit sem lehetett hallani. Az egyik fehérköpeny lova hirtelen pánikba esett, nyerítve felágaskodott, majd elzuhant. Nemsokára ismét lábra kecmergett, ám ekkorra már hiányzott a lovasa. A tömegben több gazdátlan ló is futkározott. Ez mind azt a célt szolgálta, hogy elfedjék a menekülésüket. Nynaeve megpróbálta emlékeztetni magát arra, mi célt is szolgált ez az egész vállalkozás, ezért kezét övtáskájára tette. Kitapogatta a cuendillarból készült pecsétet, a fekete fém nyakörvet, bármennyire is nehezére esett ez. Ott kint bizonyára emberek halnak meg miattuk.

– Megmozdulnának végre az asszonyságok? – kiáltotta Thom, miközben benézett az ajtón és vadul integetett, hogy jöjjenek már. Bozontos szemöldöke felett jókora seb vérzett, valószínűleg egy kő találhatta el, és barna köpenyét már felmosórongynak sem lehetett volna használni. – Ha a Panarkha Légiója kivételesen nem futamodik meg, a dolog még veszélyessé is válhat.

Amathera meglepett hangot adott, de Elayne már ki is tuszkolta. Nynaeve és Egeanin a nyomukba eredt, és mihelyt a négy nő kint volt, a tengerészek szűk kört formáltak körülöttük, és nekiláttak, hogy kiverekedjék magukat a tömegből, el a panarkha palotájától. Nynaeve-nak minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy egyáltalán talpon maradhasson, annyira szorongatták minden oldalról a férfiak, akiknek tulajdonképpen azért kellett itt lenniük, hogy megvédjék. Egeanin egyszer megcsúszott, de Nynaeve megragadta a karját, és talpra rántotta. Egy hálás vigyor volt a válasz. Azért nem vagyunk annyira különbözők. Nem teljesen egyformák, de azért nem olyan nagyok a különbségek, gondolta Nynaeve. Most már nem kellett kényszerítenie magát arra, hogy bátorítóan visszamosolyogjon a seanchan asszonyra.

Mihelyt sikerült néhány utcányira eltávolodniuk a palotától, rohamosan csökkent a tömeg nyomása, és nemsokára már szinte kihalt, szűk, kacskaringós utcákon folytathatták útjukat. Azok, akik nem kívántak belefolyni az összetűzésekbe, óvakodtak attól, hogy a közelükbe jöjjenek. A tengerészek kicsit lazítottak az alakzaton, így több hely jutott az asszonyoknak. Ha valaki mégis a közelükbe tévedt, az kapott jó pár kemény pillantást. Tanchico utcái még mindig Tanchico utcái voltak. Ez meglepte Nynaeve-ot. Úgy tűnt, mintha heteket töltött volna bent a palotában. A város igazán megváltozhatott volna ezalatt.

Miközben elhalt a zaj a hátuk mögött, Thom elegánsan meghajolt Amathera előtt, miközben mellette bicegett.

– Micsoda megtiszteltetés, panarkha – mondta. – Ha valamiben is a rendelkezésére állhatok, kérem, csak szóljon!

Nynaeve legnagyobb megdöbbenésére Amathera először Elayne felé pillantott, majd elfintorodva így szólt:

– Valakivel összetéveszt, jó uram. Én csak egy szegény vidéki menekült vagyok, akit ezek a derék asszonyok mentettek meg.

Thom meglepett pillantást váltott Juilinnel és Domonnal, de mielőtt bármit is mondhatott volna, Elayne közbeszólt:

– Nem mehetnénk tovább a fogadóba, Thom? Ez nem olyan hely, ahol kellemesen lehetne beszélgetni.

Amikor odaértek a Három Szilva Udvar fogadóba, ismét meglepte a többieket azzal, hogy Amatherát Theraként mutatta be Rendrának. Azt állította a panarkháról, hogy szegény vidéki menekült, akinek szállásra és munkára van szüksége, hogy megkeresse a betevőjét. A gazdasszony letörten bólintott, de már akkor is a jövevény haját dicsérte, amikor éppen csak elindultak a konyha felé. Azt is elmondta, hogy Amathera egyszerűen remekül nézne ki egy megfelelő ruhában.

Nynaeve megvárta, míg mindannyian beértek a Hulló Virágszirmok Kamrájába, bezárta az ajtót, és csak azután kommentálta a hallottakat.

– Thera? És ő belement ebbe? Elayne, Rendra beküldi őt az ivóba felszolgálni!

Elayne cseppet sem tűnt meglepettnek.

– Bizonyára ezt fogja tenni – mondta, majd sóhajtva leült egy székre, levette a cipőjét, és határozott mozdulatokkal masszírozni kezdte a lábát. – Nem is volt nehéz Amatherát meggyőzni arról, hogy néhány napig rejtőzködnie kell. A panarkha haláláról szóló híresztelések könnyen fellázíthatják az embereket. Esetleg az életére is törhetnek. Akkor majd nem azt kiabálják, hogy „Meghalt a panarkha!”, hanem azt, hogy „Halál a panarkhára!”. Az ilyesmi könnyen megtörténhet. Azt hiszem, az is segített, hogy személyesen is átélte az összetűzéseket. Most már abban se nagyon akar bízni, hogy Andric kisegíti a bajból. Azt akarja, hogy a saját katonái ültessék vissza a trónjára, még ha ez azzal is jár, hogy rejtőzködnie kell egy darabig, addig, amíg nem tud beszélni a Légió főparancsnokával. Azt hiszem, Andric majd átél egy-két meglepetést miatta. Csak az a kár, hogy nem a király lepi meg őt. Igazán megérdemelné ez az asszony!

Domon és Juilin fejcsóválva néztek össze, mint akik nem igazán értik az elhangzottakat, Egeanin viszont csücsörítve bólogatott, mintha mindent értene, és mindennel egyetértene.

– De miért? – tudakolta Nynaeve. – Értem én, hogy el akart osonni, de akkor miért most? És egyáltalán, hogy sikerülhetett neki, ha ketten is ott voltatok? – Egeanin pillantása Elayne-re villant, de olyan gyorsan, hogy Nynaeve még csak biztos sem lehetett abban, hogy tényleg látta-e.

Elayne lehajolt és a talpát masszírozta. Fájhatott neki, mert a talpa igen vörös volt.

– Nynaeve, ennek a nőnek egyszerűen fogalma sincs arról, hogyan élnek az egyszerű emberek! – Mintha neki lenne! – Tényleg fontosnak tartja az igazságosságot – legalábbis ezt hiszem –, de ugyanakkor cseppet sem zavarta, hogy a palotában egy évre elegendő élelmet halmoztak fel, miközben kint éheznek az emberek. Megemlítettem neki az ingyenkonyhákat, és fogalma sem volt, hogy miről beszélek. Csak jót tesz neki, ha néhány napon át saját magának kell megkeresnie a kenyerét. – Kinyújtotta a lábát az asztal alatt, és hálásan megmozgatta a lábujjait. – Hát ez pompás érzés! Kár, hogy Amathera nem tapasztalhatja meg. A Panarkha Légióját akarja arra használni, hogy megtisztítsa a palotát Liandrintól meg az árnybarátoktól. Kár érte, de hát ez a helyzet.

– Pontosan – erősítette meg határozottan Nynaeve. – Ezt kell tennie! – Tényleg jó volt, hogy leülhetett, de nem értette, mi köze ehhez a lány lábának. Ma nem is kellett sokat gyalogolniuk. – Minél hamarabb, annál jobb. Szükségünk van a panarkhára, és nem Rendra konyhájában – nem gondolta azt, hogy törődnie kellene Moghediennel. Annak a némbernek minden esélye megvolt arra, hogy tegyen valamit, miután kiszabadult. Ez a tény meglepte. Bizonyára nem kötötte meg kellő gonddal a csomókat. Ám ha Moghedien abban a helyzetben nem csapott le rá, pedig bizonyos lehetett abban, hogy Nynaeve teljesen kimerült, akkor most már nem fog semmivel sem próbálkozni. Legalábbis nem egy olyan dolog miatt, amire saját maga mondta, hogy nem ér sokat. Ugyanez sajnos nem vonatkozott Liandrinra. Ha ő csak a felét is megtudta annak, hogy mi is zajlott le valójában, akkor rá biztosan lehet számítani.

– A leányörökös szava tulajdonképpen többet ér jogi kérdésekben, mint a panarkháé – morogta Thom. – Amikor eljöttünk, emberek jutottak be a palotába, és mostanra már a főbejáraton is betörhettek. Láttam, amint több ablakból is füst száll ki. Lehet, hogy holnap reggelre csupán füstölgő rom marad az egészből. Akkor majd nem lehet üldözőbe venni a katonákkal az árnybarátokat, így Thera további értékes napokat nyerhet arra, hogy tanuljon, ahogy azt kegyed óhajtotta. Elayne egyszer még Andor nagy királynője lesz.

Elayne elégedett mosolya semmivé foszlott, amikor a férfira pillantott. Gyorsan felkelt, az asztalt megkerülve odaszaladt hozzá, előszedett egy zsebkendőt, és a tiltakozásával nem törődve, hozzálátott, hogy letörölgesse arcáról a rászáradt vért.

– Ne mozogjon! – parancsolta, de ez nagyon úgy hangzott, ahogy egy anya szól rá beteg gyermekére.

– Nem vethetnénk legalább egy pillantást arra, ami miatt kockára tettük a fejünket? – kérdezte Thom, amikor rájött, hogy Elayne pontosan azt fogja tenni, amit egyszer a fejébe vett.

Nynaeve kinyitotta övtáskáját, és tartalmát kirakta az asztalra. A fekete-fehér korongot, amely segített abban, hogy börtönében tartsák a Sötét Urat, a nyakpántot és a karpereceket, melyek a fájdalom és kétségbeesés érzését keltették benne, amíg le nem tette őket. Valamennyien az asztal köré gyűltek, hogy megnézzék a szerzeményeket.

Domon megtapogatta a pecsétet.

– Egyszer nekem biza' volt ám egy ilyesfajta portékám!

Nynaeve ezt legalábbis kétségbe vonta. A pecsétekből összesen hetet készítettek, és ezek közül három már megsemmisült, függetlenül attól, hogy cuendillarból alkották meg őket. Egyikük Moiraine kezébe került. Vajon a négy elég erős lesz ahhoz, hogy bezárva tartsa Shayol Ghul kapuját? Már a puszta gondolattól is borsódzott a háta.

Egeanin megérintette a nyakörvet, aztán egy kicsivel távolabb tolta maga elől. Ha képes is volt érzékelni az abban rejtőző érzéseket, ennek semmi tanújelét sem adta. Lehet, hogy ezt csak akkor lehetett érzékelni, ha az ember képes volt az Egyetlen Hatalmat fókuszálni.

– Nem a'dam – jelentette ki. – Azt ezüstből készítik, és egyetlen hosszú szál köti össze a részeit, nem ilyen tagolt lánc.

Nynaeve jobban örült volna annak, ha a seanchan nő nem hozza szóba az a'dameket. De ő legalább sohasem viselte az a'damhez tartozó karperecet. És azt a szerencsétlen asszonyt is, akiről mesélt, azt is szabadon engedte. Szerencsétlen asszony, ha! Ő – ez a Bethamin volt az, aki az a'dam segítségével elnyomott más nőket. Egeanin több együttérzést mutatott, mint amennyire Nynaeve hajlandó lett volna.

– Ez legalább annyira hasonlít egy a'damre, mint amennyire mi ketten egyformák vagyunk, Egeanin! – A megszólított egy pillanatra meglepetten bámult, de aztán töprengve bólintott. Egyáltalán nem különböztek annyira. Két nő, akik igyekeznek a lehető legjobb eredményeket elérni.

– Továbbra is üldözni akarja Liandrint? – kérdezte Juilin. A férfi karját összefonva ült, és az asztalon heverő tárgyakat bámulta. – Akár sikerült elűzni Tanchicóból, akár nem, ő még mindig szabad. Akár a társai. Túl fontosnak tűnik a szememben ahhoz, hogy csak úgy egyszerűen szabadon hagyjuk. Fürkész vagyok, így az a véleményem, hogy el kell fogni őket, és elvinni a Fehér Toronyba, hogy ott bezárhassák őket.

– Nem! – Nynaeve-ot magát is meglepte saját hangjának indulatossága. A többieket is, ez kiderült abból, ahogy tágra nyílt szemmel bámulták. Lassan felemelte a pecsétet, és visszarakta az övtáskájába. – Ennek itt vissza kell kerülnie a Toronyba. A többi viszont... – Még csak megérinteni sem akarta a fekete tárgyakat. Ha ezek eljutnának a Toronyba, akkor ott lehetnének aes sedai-ok, akik úgy döntenek, hogy pontosan úgy kellene felhasználni a nyakörvet, ahogy azt a Fekete nővérek akarták. Megpróbálnák hatalmukba keríteni Randet. Tényleg ilyet tenne Moiraine? Vagy Siuan Sanche? Nem kockáztathatta meg. – Ez túl veszélyes ahhoz, hogy magunkra vállalnánk annak kockázatát, hogy egyszer az árnybarátok kezébe kerül. Elayne, nem tudnád megsemmisíteni? Vagy megolvasztani? Nem érdekel, ha az asztal is megsemmisül! Csak pusztítsd el őket!

– Értem – válaszolta Elayne, bár Nynaeve kételkedett ebben. Elayne teljes mellszélességgel kiállt a Fehér Torony mellett. Igaz, Rand mellett is.

Nynaeve ebben az állapotban természetesen nem láthatta a saidar izzását, de abból, ahogy a lány olyan erősen összpontosítva bámulta az asztalon fekvő tárgyakat, kiderült, hogy most az Egyetlen Hatalmat felhasználva tesz valamit. Elayne a homlokát ráncolta. Ha ez lehetséges volt, pillantása még metszőbbé változott. Egyszer csak megcsóválta a fejét. Keze egy pillanatig a karperecek felett lebegett, aztán felemelte őket. Felsóhajtott, és elejtette a fekete fémtárgyakat.

– Olyan érzés... Tele vannak... – mély lélegzetet vett, és folytatta. – Megpróbáltam, amire kértél Nynaeve. Egy kalapács is megolvadt volna, annyi Tüzet folyattam bele, de ez még csak meg sem melegedett.

Akkor tehát Moghedien nem hazudott. Kétségtelenül úgy vélte, nincs is szüksége arra, hogy hazudjon, mert annyira biztos volt a győzelmében. Hogyan szabadulhatott ki ez a némber? Mihez kezdjenek ezekkel a tárgyakkal? Az biztos, hogy nem engedi, hogy bárki is megkaparinthassa őket.

– Domon mester, ismer egy különösen mély tengerszakaszt a partvidék közelében?

– Igen, ismerek ilyesmit, al'Meara asszonyság – felelte a férfi megfontoltan.

Óvatosan, hogy ne engedjen magához túl sokat a kavargó érzésekből, Nynaeve a férfi elé tolta a bilincset.

– Akkor dobja a tengerbe ott, ahonnan senki sem kaparinthatja meg soha többé!

Egy pillanatnyi habozás után a férfi bólintott.

– Ezt fogom tenni! – Sietve a zsebébe gyömöszölte a karpereceket és a nyakörvet. Látszott rajta, nem szívesen foglalkozik olyan holmikkal, melyeket az Egyetlen Hatalom segítségével alkottak meg. – A legmélyebb hasadékba, amit csak ismerek, az Aile Somera közelében.

Egeanin komor pillantást vetett a padlóra, bizonyára azért, mert az a veszély fenyegetett, hogy az illiani elmegy. Nynaeve nem felejtette el, hogy a nő milyen kedvezően nyilatkozott a Domonról. Majdnem felnevetett. Szinte mindennel megvoltak. Ha Domon kifut, akkor azzal örökre megszabadultak a baljóslatú nyakörvtől és a bilincsektől. Akkor visszatérhet Tar Valonba. Aztán meg... Tearbe vagy bárhol is járjon al'Lan Mandragoran. A tény, hogy szembeszállt Moghediennel, hogy megkockáztatta a pusztulást vagy a még annál is szörnyűbbet, csak megerősítette benne a késztetést, hogy Lan elé álljon. A férfit persze most egy gyűlölt nőszeméllyel kénytelen megosztani, de ha Egeanin szemet vethetett egy olyan férfiúra, aki a foglya volt – és Domon is szemet vetett rá, bizony ám –, ha Elayne egy olyan férfiba lehetett szerelmes, aki egyszer majd az őrület martalékává válik, akkor talán ő is képes lesz egyszer megtalálni azt az utat, amelyik Lanhoz vezeti.

– Nem kellene lemennünk, hogy megnézzük, milyen szolgálólány lett „Therából”? – kérdezte. – Aztán jöhet Tar Valon. Nemsokára.

Ötvenhatodik fejezet

Aranyszem

A Borforrás fogadó ivójában csend honolt, csak Perrin tollának sercegése hallatszott. Csend és magány. A fiún kívül csak Aram volt ott. A késő délelőtt napsütése világos foltokat festett a padlóra, az ablakok előtt. A konyha felől nem érződtek a szokásos illatok. A faluban sehol sem gyújtottak tüzet, és még az izzó parazsat is eloltották. Nem kell az ellenség dolgát megkönnyíteni azzal, hogy tálcán viszik elé a tüzet, csak hogy könnyebben felégethessék a házakat! A kolompár – Perrin néha eltöprengett azon, helyes-e még egyáltalán kolompárnak nevezni Aramot, de hát egy ember még ugyanaz marad, kard ide vagy oda – a falnál állt, a bejárati ajtó mellett, és Perrint figyelte. Mire számít ez az ember? Mit akar? Perrin tollát belemártotta a parányi tintatartóba, félrerakta a harmadik papirost is, és nekikezdett egy negyediknek.

Ban al'Seen, íjával a kezében bejött az ajtón, és ujjával bizonytalanul masszírozni kezdte jókora orrát.

– Visszajöttek az aielek – jelentette ki nyugodtan, de közben úgy toporgott, mintha nem tudna nyugodtan állni. – Trallokok jönnek északról meg délről. Ezrével, Perrin nagyúr.

– Ne nevezz annak! – válaszolta Perrin oda sem figyelve, miközben komoran bámulta a papirost. Egyszerűen nem találta meg a megfelelő szavakat. Képtelen volt olyan elegánsan és művészien kifejezni a dolgokat, ahogy az a nőknek tetszett. Csupán azt tudta leírni, amit érzett. Ismét belemártotta a tollat a tintatartóba, és leírt még néhány sort.

Nem fogok bocsánatot kérni azért, amit tettem. Még azt sem tudom, hogy egyáltalán megbocsátasz-e nekem, ezért nem is kérlek erre. Többet érsz nekem, mint az életem. Sose gondold, hogy elhagytalak! Ha végigsimít a napsugár, akkor az az én mosolyom lesz. Ha az almavirágok közt a szél zaját hallod, azzal is én suttogom neked, hogy szeretlek. Szerelmem örökké a tied.

Perrin

Gyorsan átolvasta, amit leírt. Nem mondott vele eleget, de hát ezzel kellett most beérnie. Nem találta meg a megfelelő szavakat, és ideje sem maradt. Gondosan felitatta a nedves tintát a homokkal, és összehajtotta a levelet. Majdnem azt írta a külső részére, hogy „Faile Bashere”, de aztán észbekapott, és a címzés már „Faile Aybarának” szólt. Erről eszébe jutott, hogy fogalma sincs arról, vajon Saldaeában is felveszi-e az asszony a férje családnevét. Vannak olyan vidékek, ahol nem szokás az ilyesmi. Igaz, Faile a Folyóközben jött hozzá, így igazodnia kell az itteni szokásokhoz.

A levelet a kandalló párkányának közepére tette. Talán egy napon majd a lány kezébe kerül. Ezután megigazította a széles, piros, esküvői szalagot a gallérján, hogy végei elegánsan lógjanak zubbonya fölé. Ezt hét napig kell viselnie, hogy mindenki lássa, frissen házasodott.

– Majd igyekszem hordani – mondta halkan a levélnek. Faile megpróbált esküvői szalagot fonni a szakállába. Perrin azt kívánta, bárcsak megengedte volna neki.

– Bocsánat, Perrin nagyúr – mondta Ban, miközben egyik lábáról a másikra állt. – Nem értettem, amit mondott – Aram az ajkába harapott. Tágra nyílt szeme félelemmel telt meg.

– Itt az idő, hogy kezdődjön a munka! – válaszolta Perrin. Faile talán megkapja a levelet. Valahogyan. Felemelte az asztalról az íjat, és a vállára akasztotta. A fejsze és a tegez már az övéről lógott. – És ne hívj nagyúrnak!

A fogadó előtt már a nyeregben ülve várták a Bajtársak. Wil al'Seen tartotta azt a bolond, farkasfejes lobogót. A hosszú nyelet kengyelében támasztotta meg. Mennyi idő telt el azóta, hogy Wil nem volt hajlandó kézbe venni a dolgot? Most azoknak a túlélői, akik legelőször csatlakoztak hozzá, féltékenyen ragaszkodtak a jogukhoz. Wil, a hátára vetett íjjal és az oldalán lógó karddal, olyan büszkén vigyorgott, mint egy igazi fajankó.

Amikor Ban nyeregbe szállt, Perrin hallotta, amint azt mondja:

– Ez az ember olyan hideg, mint a tó télen. Mint a jég. Lehet, hogy ma nem lesz olyan szörnyű – nem nagyon törődött a többiek beszédével. A nők már összegyűltek a Zöldön.

Szoros kört alkottak a magas rúd körül, melyen a nagyobb farkasfejes zászló lobogott a lágy szélben. Öten-hatan álltak egymás mögött, vállt vállhoz vetve. Szálfegyvereket viseltek, melyeket kaszákból vagy vasvillákból készítettek. Néhányan baltafokot kötöttek rájuk, de egy-két nagyobb konyhakést, meg hússzelő bárdot is látott.

Perrin torka összeszorult, amikor Fürge nyergébe szállt, és elindult feléjük. A gyerekek az asszonyok körén belül álltak. Emondmező összes gyereke. Lassan ellovagolt soraik mellett, és érezte, amint pillantásukkal követik. Az asszonyok és a gyerekek is. Félelmet és aggodalmat érzett. A gyerekek holtsápadt arcán jól látszódott ez, de mindannyiukon érződött a félelem. Megállította a lovát ott, ahol Marin al'Vere, meg Daise Congar és a Nőkör többi tagja állt. Alsbet Luhhan férje egyik kalapácsát vetette a vállára, és azt a fehérköpeny sisakot viselte, vastag hajfonata miatt kissé ferdén, amelyet menekülésük éjszakáján hozott magával. Neysa Ayellin hosszú pengéjű mészároskést tartott a kezében, és hátul még kettőt tűzött az övébe.

– Mindent pontosan elterveztünk – jelentette ki Daise, és úgy nézett fel rá, mint aki tiltakozásra számít, és arra készül, hogy azt csírájában elfojtsa. Kezében hosszú rúdra kötött vasvillát tartott, jó három lábbal magasabbat, mint amekkora ő volt. Erre a lándzsára támaszkodott. – Ha a trallokok valahol áttörnek, akkor nektek, férfiaknak, sok lesz a dolgotok. Ezért aztán mi kimentjük a gyerekeket. Az idősebbek tudják, mi a dolguk, és mindannyian eleget játszottak bújócskát az erdőben. Elbújnak, amíg elég biztonságos nem lesz a helyzet ahhoz, hogy újra előjöhessenek.

Az idősebb gyerekek, tizenhárom és tizennégy éves fiúk és lányok, csecsemőket hordtak a hátukon, és a kisebb gyerekek kezét fogták. Azok a lányok, akik náluk már egy cseppnyivel is idősebbek voltak, az asszonyok mellett álltak a körben. Bode Cauthon két kézzel markolta favágó fejszéjét, nővére, Eldrin pedig egy széles pengéjű malacbökőt tartott. Az idősebb fiúk kint voltak a férfiakkal, vagy íjjal a kézben, fent ültek a tetőkön. A kolompárok bent álltak a körben a gyerekekkel. Perrin lepillantott a kengyel mellett álló Aramra. Ők nem fognak harcolni, de minden felnőtt két csecsemőt kötött a hátára, és egy harmadikat meg a karjában tartott. Raen és Ila átkarolták egymást, és nem néztek a fiúra. „Hogy biztonságban legyenek, míg újból elő nem jöhetnek.”

– Nagyon sajnálom – össze kellene szednie magát, és megköszörülnie a torkát. Nem akarta, hogy ennyire elfajuljanak a dolgok. Ám bárhogy is töprengett, nem jutott semmi az eszébe, amit másként csinálhatott volna. Még ha a trallokok kezére is adta volna magát, azok akkor sem hagyták volna abba a gyilkolást és a pusztítást. A végén ugyanez történt volna. – Nem volt tisztességes, amit Faile-lal tettem, de nem tehettem mást. Kérem, értsenek meg! Kénytelen voltam.

– Ne légy bolond, Perrin! – válaszolta Alsbet határozott hangon, de meleg mosollyal az arcán. – Ki nem állhatom, ha ilyen ostoba módon viselkedsz! Talán azt hiszed, mást vártunk tőled?

Marin egyik kezébe vette hentesbárdját, a másikkal pedig megsimogatta Perrin térdét.

– Ha egy férfi megérdemli, hogy főzzünk rá, akkor az pontosan ugyanezt tette volna.

– Nagyon köszönöm! – A Fényre! Milyen furcsa a hangja! Még egy perc, és szipogni fog, mint egy kislány. Valamilyen oknál fogva nem tudott megszabadulni a torkát szorító gombóctól. Valószínűleg fajankónak tarthatják. – Nagyon köszönöm. Nem lett volna szabad becsapnom önöket, de Faile nem ment volna el, ha sejti az igazat.

– Ó, Perrin! – nevetett fel Marin. Tényleg nevetett, mindannak ellenére, amivel szembe kellett nézniük, a félelem ellenére, amit pedig a fiú érzett rajta. Azt kívánta, bárcsak ő is olyan bátor lenne, mint az asszony! – Pontosan tudtuk, mire készülsz, még mielőtt felült volna a lovára. Abban pedig nem vagyok egészen bizonyos, hogy ő nem tudta. A nők mindig azon kapják magukat, hogy olyan dolgokat cselekszenek, melyeket nem is akarnak, csak azért, hogy nektek, férfiaknak szívességet tegyenek. Most menj, és tedd meg, amit meg kell tenned! Ez itt a Nőkör dolga! – tette hozzá szigorúan.

Perrinnek valahogy sikerült visszamosolyogni.

– Igen, gazdasszony – mondta, és kezével homlokát megérintve, tisztelgett. – Bocsássanak meg! Tudom, hogy nem üthetem bele az orromat – a közvetlen közelében álló asszonyok jókedvűen felnevettek, amikor megfordult Fürgével. Ban és Tell közvetlenül a nyomában ügettek, ahogy észrevette, és a Bajtársak felsorakoztak Wil és a zászló mögé. Intett kettőjüknek, hogy zárkózzanak fel mellé. – Ha valami balul ütne ki ma – szólalt meg, amikor azok már a két oldalán lovagoltak –, akkor a Bajtársak jöjjenek, és segítsenek a két nőnek!

– De...

Félbeszakította Tell tiltakozását.

– Azt csinálod, amit mondok! Ha valami balul üt ki, elviszitek innen a nőket és a gyerekeket! Megértettél? – Bólintottak, habozva ugyan, de csak bólintottak.

– És te? – kérdezte Ban halkan. Perrin nem törődött vele.

– Aram, maradj a Bajtársaknál!

A Fürge és Tell bozontos lova között lépkedő kolompár még csak fel sem nézett.

– Én oda megyek, ahová te mész! – Ezt egyszerűen csak kijelentette, de hangja szilárdan csengett. Azt csinál, amit akar, mindegy, hogy mit mondott Perrin. A fiú arra gondolt, vajon az igazi nagyuraknak is kell-e ilyesmivel bajlódni.

A Zöld nyugati végében a fehérköpenyek ültek a lovukon. Arany napdíszes köpenyeik fényesen világítottak, sisakjuk és mellvértjük csillogott, lándzsáik hegyén megvillant a fény, és négy ember széles menetoszlopuk egészen a házakig ért. A fél éjszakát a vértezetük fényesítésével tölthették. Dain Bornhald és Jaret Byar megfordították lovaikat, hogy szembenézhessenek Perrinnel. Bornhald szálegyenesen ült a nyeregben, de almapálinka szaga érződött rajta. Byar beesett arcát a szokottnál is vadabb gyűlölet torzította el, amikor Perrinre pillantott.

– Azt hittem, már elfoglalták a kijelölt helyüket – szólalt meg Perrin. Bornhald komor pillantást vetett hátasa sörényére, és nem válaszolt.

Egy pillanattal később Byarból tört ki a szó:

– Mi elvonulunk, árnybarát! – A Bajtársak között dühös morgás tört ki, de a beesett arcú férfi ugyanúgy nem törődött velük, mint Arammal, aki a válla fölött kardjához kapott. – Nem tarthattok vissza attól, hogy átverekedjük magunkat Őrdombig, és ott csatlakozhassunk a bajtársainkhoz!

Elvonulnak. Több, mint négyszáz katona, és el akarnak menni. Fehérköpenyek, de akkor is lovas katonák, nem parasztok, katonák, akik hajlandóak voltak – Bornhald beleegyezett! – ott és akkor támogatni a folyóközi embereket, ahol a leghevesebb harcok dúlnak. Hogy Emondmezőnek a legcsekélyebb esélye is legyen az életben maradásra, ahhoz szüksége volt erre a csapatra. Fürge felkapta a fejét, és horkantott, mintha csak érezné gazdája érzelmeit.

– Még mindig azt hiszi, hogy árnybarát vagyok, Bornhald? Hány támadást vertünk vissza? A trallokok engem ugyanúgy meg akarnak ölni, mint bárki mást!

Bornhald lassan felemelte a fejét. Idegesnek tűnt, de szeme ugyanakkor üvegesen csillogott. Acéllapokkal megerősített kesztyűbe bújtatott keze öntudatlanul is megszorult a zablán.

– Azt hiszed, nem tudom, hogy a védelmi vonalakat nélküled építették? Nem a te műved volt, igaz? Nem fogom itt hagyni az embereimet, csak hogy tanúja lehessek annak, amint felzabáltatod a szülőföldedet a trallokokkal! Aztán majd a hullahegy tetején fogsz táncolni, ha minden véget ért, árnybarát? De nem a mi hulláinkon! Elég sokáig akarok élni ahhoz, hogy pálcát törhessek feletted!

Perrin megveregette Fürge nyakát, hogy megnyugtassa a mént. Szüksége volt ezekre a katonákra.

– Engem akarnak, igaz? Hát legyen! Ha minden véget ér, ha legyőztük a trallokokat, akkor nem fogok ellenállást tanúsítani, amikor megpróbálnak elfogni!

– Nem! – üvöltötte Ban és Tell kórusban, és mögöttük a többiek is morogni kezdtek. Aram döbbenten pillantott fel Perrinre.

– Üres ígéret! – gúnyolódott Bornhald. – Csak azt akarod, hogy rajtad kívül mindenki itt pusztuljon el!

– De erről nem bizonyosodhat meg, ha elszelel, igaz? – Perrin megpróbált kemény és megvető hangon beszélni. – Én megtartom az ígéretemet, de ha maguk elfutnak, akkor talán sosem találkozunk újra! Fusson hát, ha ezt akarja! Szeleljen el, és próbálja meg elfelejteni, ami itt történt! Mennyit fecsegett, hogy megvédi az embereket a trallokoktól! Hány embert öltek meg a trallokok, amióta maguk idejöttek? Nem az én családom volt az első, és nem is az utolsó. Fussanak csak, vagy maradjanak, ha még emlékeznek arra, hogy férfiak! Ha bátorságra van szüksége, Bornhald, akkor nézze meg azokat az asszonyokat! Közülük mindegyik bátrabb, mint az összes fehérköpeny együttvéve!

Bornhald úgy remegett, mintha korbácsütésként érték volna a szavak. Perrin attól tartott, hogy a férfi kiesik a nyeregből. Végül Bornhald inogva, de határozottan nézett rá.

– Maradunk! – jelentette ki rekedtes hangon.

– De Bornhald nagyúr! – tiltakozott Byar.

– Tisztességgel! – üvöltött Bornhald. – Ha itt kell meghalnunk, legalább tisztességgel halunk meg! – Ismét Perrin felé fordult. Szája szélén hab látszott. – Maradunk! De a végén látni fogom, hogy meghalsz, árnybarát! A családomért, az apámért, én... téged... halva akarlak látni! – Durván megrántotta a kantárszárat, és visszavágtatott a fehér ruhás oszlop elejére. Byar némán rávicsorgott Perrinre, aztán követte vezérét.

– Ugye, nem akarod betartani ezt az ígéretedet? – kérdezte Aram döbbenten. – Azt nem teheted!

– Ellenőriznem kell mindent – válaszolta Perrin. Nem volt túlzottan nagy az esélye annak, hogy életben maradjon, és betartsa az ígéretét. – Nem maradt sok időnk – megsarkantyúzta Fürgét, mire a ló vágtába szökkenve elindult a nyugati faluszéle irányába.

A Nyugati-erdő felé mutató, kihegyezett nyársak mögött lándzsákat, alabárdokat, és mindenféle fegyvereket markoló férfiak guggoltak. Ezeket Haral Luhhan készítette nekik. Maga is ott volt, hosszú bőrkötényében, és egy nyolc láb hosszú nyélre erősített sarlóval. Mögöttük az íjászok sorakoztak, sorukat csak a négy kővető szakította meg. Abell Cauthon lassan végigsétált a vonalak előtt, és mindenkivel váltott néhány szót.

Perrin megállt lovával Abell mellett.

– Az a hír jött, hogy északról és dél felől egyszerre támadnak – mondta halkan. – Ennek ellenére figyeljetek mindenre!

– Majd nyitva tartjuk a szemünket. Arra is hajlandó vagyok, hogy az embereim felét odaküldjem, ahol a legnagyobb szükség lesz rájuk. Megemlegetik ezek még a folyóközi embereket! – Abell vigyora erősen emlékeztetett a fiáéra.

Perrin zavarba jött, amikor a férfiak vadul éljenezni kezdtek, miközben ellovagolt mellettük, a háta mögött a Bajtársakkal és a zászlóval.

– Aranyszem! Aranyszem! – Néha azt is hallotta, hogy „Perrin nagyúr!” Megint eszébe jutott, hogy ezt kezdettől fogva határozottan meg kellett volna tiltania.

A déli résznek Tam volt a parancsnoka. A férfi arca komorabbnak tűnt, mint Abellé, de szinte egy őrző eleganciájával sétált végig a sorok között, kezét kardja markolatán tartva. Ez a farkasszerű, halálos mozgás nem igen illett a zömök, ősz hajú paraszthoz. Ám az, amit Perrinnek mondott, nem sokban különbözött Abell szavaitól.

– Mi, folyóközi emberek, szívósabbak vagyunk ám annál, amit a legtöbben gondolnak – mondta halkan. – Nem kell aggódnod, drágán adjuk a bőrünket!

Alanna az itt felállított hat kővető egyike mellett foglalt helyet, és éppen egy hatalmas kődarabbal bajlódott, amelyet a jókora dobókar végén levő, széles kanálba akartak rakni. A közelében ült Ihvon lova hátán, színjátszó őrzőköpenyében, karcsún, mint egy acélpenge, és éberen, mint egy sólyom. Kétség sem férhetett ahhoz, hogy itt – persze Alanna mellett – gondosan kiválasztotta a helyet, ahol állt, és hogy majd mindent megtesz azért, hogy élve kivigye innen a nőt. Szinte rá sem nézett Perrinre. Az aes sedai viszont abbahagyta a munkát. Kezét továbbra is a kő fölött hagyta, de továbbra is követte a fiút, ahogy az ellovagolt. Perrin szinte érezte, ahogy a nő számol, mérlegel és ítél. Az ujjongás itt is követte.

Ahol a karók erdeje maga mögött hagyta a Borforrás fogadótól keletre álló, néhány házat, ott Jon Thane és Samel Crawe felelt együtt a védelemért. Perrin pontosan azt mondta nekik, amit Abellnek, és nagyjából ugyanazt a választ hallhatta. Jon, aki helyenként erősen átrozsdásodott láncinget viselt, jól látta égő malmának füstjét, és a lóarcú, hosszú orrú Samel is biztos lehetett abban, hogy a távolból felszálló füstfelhők egyike az ő birtokáról származik. Egyikük sem számított könnyű napra, de a jeges elszántság úgy borította be őket, mint egy köpeny.

Perrin úgy döntött, hogy ő védi az északi oldalt. Végigsimította a nyakában lógó szalagot, és Őrdomb felé pillantott, abba az irányba, amerre Faile ellovagolt. Eközben azon töprengett, miért pont az északi szárnyat választotta. Repülj csak, Faile! Repülj, szívem! Na, mindegy. Meghalni ez a hely is ugyanolyan jó volt, mint bármi más.

Hivatalosan Bran volt ezért a frontszakaszért a felelős. Acélsisakkal a fején, fémlapokkal teletűzdelt mellényében fel-alá sétált a karóerdő mögött sorakozó emberek előtt. Perrint meglátva megállt, és meghajolt, amennyire ezt hasa engedte. Gaul és Chiad harcra készen állt, fejük köré tekert shoufával, és arcukat egészen a szemükig fekete kendő fedte. Váll vállvetve, ahogy Perrinnek feltűnt. Bármi is történt kettőjük között, az fontosabb lehetett, mint törzseik háborúskodása. Loial mindkét kezében egy-egy favágó fejszét tartott. A fejszék szinte gyerekjátéknak tűntek hatalmas mancsában. Szőrös füle vad elszántsággal előremeredt, és széles arcán komoly kifejezés honolt.

– Azt hiszed, tán elfutok? – kérdezte, amikor Perrin azt javasolta neki, hogy Faile után osonjon el az éjszakában. Füle ernyedten és sértődötten lekonyult. – Veled jöttem, Perrin, és veled maradok, míg el nem mész! – És aztán hirtelen kacagni kezdett, mély, zengő kacagással, amitől szinte táncolni kezdtek a tányérok. – Talán egy napon majd rólam is írnak hőskölteményt. Mi nem tartjuk túl sokra az ilyesmit, de miért ne lehetne egyszer egy ogier hős is? Tréfáltam, Perrin! Ez csak egy tréfa volt! Nevessél már! Gyere, meséljünk egymásnak anekdotákat! Nevetned kell, és Faile-ra gondolni, ahogy szabadon, és magasan szárnyal!

– Nem tréfa ez, Loial! – morogta Perrin, amikor végiglovagolt az emberek sorai előtt, és megpróbálta nem meghallani az érkezését kísérő ujjongást. – Hős vagy, akár akarod, akár nem! – Az ogier idegesen rávigyorgott, mielőtt ismét a karóerdő túlsó oldala felé fordult volna, ahol a jó kilátás és a megfelelő célzás érdekében mindent eltakarítottak.

Százlépésenként fehér csíkos ágakat szúrtak a földbe. Egészen ötszáz lépésnyi távolságig jelölték így ki a terepet, hogy pontosan kiszámíthassák, hová is lőjenek. Emögött felszántott földek húzódtak. A dohány és az ott termesztett zab a korábbi támadások áldozatává vált. Ezután sövények, és alacsony kőkerítések, majd tölgyből, fenyőből és bükkből álló, kisebb erdők következtek.

Perrin sok arcot felismert a várakozó férfiak között. A megtermett Eward Candwint és a szögletes állú Paet al'Caart. Az ősz hajú Buel Dowtryt, a nyílkészítőt, aki természetesen az íjászok mellett állt. Ott állt a zömök, ősz hajú Jac al'Seen is, kopasz unokaöccsével, Wittel, mellettük meg az örökké harapós Flann Lewin, egy paszulykaró soványságú férfi, akárcsak családjának szinte valamennyi férfitagja. Ott volt Jaim Torfinn és Hu Marwin is, az elsők közül valók, akik vele lovagoltak. Ők nem akartak beállni a Bajtársak közé, mintha az a tény hogy nem vettek részt a vízierdei csatában, gátat szabott volna ennek. Elam Dowtry és Dav Ayellin, meg Ewin Finngar, Hari Coplin és a fivére, Darl, a vén Bili Congar, Berin Thane, a molnár testvére, a kövér Athan Dearn, meg Kevrim al'Azar, akinek az unokái is felnőtt fiúk apái voltak, meg Tuck Padwhin az ács, és...

Perrin rávette magát, hogy abbahagyja a számolást, és odalovagolt Verinhez, aki Tomas figyelő tekintete mellett az egyik kővetőnél állt. Tomas szürke lován ült. A kerekded, barna ruhás aes sedai egy pillanatig Aramot bámulta, aztán madárra emlékeztető tekintete megpihent Perrinen. Egyik szemöldökét a magasba húzta, mintha azt kérdezné, miért zavarja a fiú.

– Kicsit meglepett, hogy ön és Alanna még mindig itt vannak – mondta Perrin. – Tehetséges lányokat keresni, megtalálni azokat, akik képesek fókuszálni, csak nem ér ez annyit, hogy az ember lemészároltassa magát érte? Ugyanúgy, mint bábuként táncoltatni egy ta'verent?

– Hát ezt tennénk? – A nő összekulcsolta hasa előtt a kezét, és elgondolkodva oldalt fordította a fejét. – Nem – folytatta végül. – Nem hiszem, hogy már elmehetnénk. Rendkívül érdekes vizsgálati tárgy vagy, a magad módján ugyanolyan érdekes, mint Rand. És az ifjú Mat. Ha három lenne belőlem, akkor mindhármótokat éjjel-nappal vizsgálnálak, még akkor is, ha ehhez hozzátok kellene mennem.

– Már van feleségem – különös érzés volt ilyet mondani. Különös és jó. Volt egy felesége, aki biztos helyre ment.

Aztán az aes sedai összetörte a hallgatás porcelánfinom pillanatát.

– Igen, ez így igaz. De azt biztos nem tudod, mit jelent, ha Zarine Bashere a feleséged, igaz? – A magasba nyúlt, és kicsit elfordította a fiú övébe tűzött fejszét. Alaposan megvizsgálta a fegyvert. – Mikor fogsz lemondani erről, hogy helyette a kalapácsot válaszd?

Perrin döbbenten nézett az aes sedai-ra, aztán hátraléptetett Fürgével egyet, és kivette a nő kezéből a fejszét, mielőtt észbe kapott volna. Már miért jelentene valamit is, hogy Faile a felesége? Hogy feladja a fejszét? Hát ezzel meg mire gondolt? Miről tud az aes sedai?

– ISAM! – Mennydörgésként csattant fel a hörgő üvöltés, és felbukkantak a trallokok, mindegyik jó féltestnyivel magasabb, és kétszer olyan széles, mint egy ember. Kirohantak a mezőre, és az íjak lőtávolán kívül megálltak, hullámzó, fekete tömeget alkotva, soksornyi mélységben, így fogták körbe az egész falut. Ezrével álltak körbe ott, egymás mellett. Hatalmas arcukat csőrök vagy állati pofák csúfították el. Fejükből szarvak vagy tollas tarajak nőttek, könyökükön és vállukon csontos tövisek sarjadtak. Mancsukban sarlószerű, görbe kardokat, tövises fejszéket, kampós lándzsákat és háromágú szigonyokat tartottak. Szinte végtelennek tűnt a rettenetes fegyverek erdeje. Mögöttük Myrddraalok ügettek fel és alá, éjfekete paripáik hátán, és hollófekete köpenyük akkor is mozdulatlan maradt, ha felágaskodtak lovukkal.

– ISAM!

– Érdekes – morogta Verin.

Perrin nem gondolta, hogy ez lenne a helyes kifejezés. Ez volt az első olyan alkalom, amikor a trallokok valami érthetőt üvöltöttek. Nem, mintha sejtette volna, hogy mit jelent az, amit hall.

Így aztán elsimította esküvői szalagját, és arra kényszerítette magát, hogy a legnagyobb nyugalommal beügessen az emberek közé. A Bajtársak felsorakoztak mögötte. A könnyű szellő kiterítette a piros farkasfejes zászlót. Aram két kézzel markolta kihúzott kardját.

– Készüljetek! – kiáltotta Perrin. Hangja annyira hűvös és nyugodt volt, hogy azt már maga is alig hitte.

– ISAM! – És a fekete áradat artikulálatlan üvöltéssel előrelendült.

Faile biztonságban volt. Semmi más nem számított. Perrin nem akarta a körülötte álló férfiak arcát látni. Hallotta, hogy délről felhangzik ugyanez az üvöltés. Két oldalról, egyszerre. Ezzel korábban még nem próbálkoztak. Faile biztonságban volt.

– Négyszáz lépésre...! – Az íjászok felemelték fegyvereiket. Az üvöltő tömeg egyre közeledett. Hosszú, izmos lábuk gyorsan megtette a távolságot. Közeledtek. – Lőjetek!

A visszacsapódó íjhúrok zaját elnyelte a trallokok üvöltése, de a libatollas nyílvesszők jégesője magasra szállt az égen, majd aláhullott a fekete páncélos hordára. A kővetők lövedékei tűzgömbként robbantak szét, és éles, lángoló szilánkok martak a fortyogó zűrzavarba. Trallokok zuhantak el. Perrin látta elestüket, látta, ahogy összetapossák őket a paták és a csizmák. Még néhány Myrddraal is elesett. Ám az áradat tovább közeledett, feltöltötte a réseket, és nem látszott apadni.

Nem volt szükség parancsot adni az új sortűzre. Jött a következő is, olyan gyorsan, ahogy az emberek vesszőt tettek a húrra, és lőni tudtak. A horgas fejű nyílvesszők második zápora felemelkedett, mielőtt az első célba ért volna. Aztán jött a harmadik, a negyedik, az ötödik. Tűz robbant a trallokok között, olyan gyorsan, ahogy csak újra tudták tölteni a kővetőket. Verin egyik katapulttól a másikig vágtatott, és odaérve mélyen kihajolt a nyeregből. A hatalmas, üvöltő alakok továbbrohantak, szavakat bömböltek egy olyan nyelven, melyet Perrin nem értett, hörögve követeltek embervért, és az emberek húsát. A karók mögött kuporgó férfiak mozgolódni kezdtek, és felemelték fegyverüket.

Perrin belsejében hirtelen minden lehűlt. Látta, hogy a trallok hullám mögött halottak és haldoklók borítják a talajt, ám mégis úgy tűnt, hogy a támadók száma semmivel sem csökkent. Fürge idegesen táncolt, de a fiú a trallokok vonyítása miatt nem hallotta a barna mén halk nyerítését. A fejsze hirtelen ott volt a kezében. A napfény megcsillant a hosszú, félhold alakú pengén és a vastag tövisen. Még csak dél sem volt. A szívem örökre a tied, Faile. Ezúttal nem lesz elég a karóerdő...

A trallokok legelső sora még leheletnyit sem lassított rohanásán, és egyszerűen belerohant a kihegyezett karók vonalába. Állatias pofájuk eltorzult, miközben felharsant a fájdalom üvöltése. A trallokok vonyítottak, amikor felnyársalták őket, és a mögöttük rohamozó, hatalmas alakok belepréselték őket a nyársakba, amikor áttapostak rajtuk. Néhányan elestek a karók között, de újak ugrottak a helyükre, mindig újak. A közvetlen közelről kilőtt, utolsó nyilak sortüze még belemart az ellenségbe, de aztán a harc már a lándzsákra, az alabárdokra és a sebtében összeütött fegyverekre hárult, amelyek lecsaptak az óriási termetű, fekete alakokra. Néhányan elestek, miközben az íjászok, amennyire lehetett, barátaik feje fölött lőttek a nem emberi arcokra. A fiúk, amilyen jól csak tudtak, a tetőkről nyilaztak, az őrület és a halál zűrzavarába, a fülrepesztő üvöltésbe, bömbölésbe és vonyításba. A folyóközi emberek sorai lassan, de megállíthatatlanul hátráltak bizonyos helyeken. A frontvonal tucatnyi helyen görbült be, ha valahol áttörnek, bárhol is...

– Visszavonulás! – üvöltötte Perrin. Egy vadkan pofájú, már vérző trallok verekedte át magát a férfiak során. Felhördült, és vaskos, görbe kardjával lecsapott. Perrin fejszéje egészen az orráig kettévágta a fejét. Fürge megpróbált két lábra ágaskodni, és hangtalanul nyerített a fülsiketítő lármában.

– Visszavonulás! – Darl Coplin elesett. Két kézzel markolta combját, melyet egy alkar vastagságú lándzsa fúrt át. Az öreg Billi Congar megpróbálta hátravonszolni, miközben ügyetlenül a disznóbökővel szurkált. Hari Coplin alabárdját lengette, hogy megvédje fivérét. Szája néma üvöltésre nyílt. – Vissza, a házak közé!

Perrin nem volt egészen biztos abban, hogy a többiek meghallották, és továbbadták parancsát, vagy csupán a trallok testek iszonyú nyomása okozta, hogy az emberek lassan, lépésről lépésre hátrébb húzódtak. Loial úgy lengette véres fejszéit, mint két cséphadarót. Széles szája vicsorra húzódott. Az ogier mellett a komor arcú Bran döfködött lándzsájával. Elveszítette acélsisakját, és vér folyt ritkás, ősz hajfürtjei között. Tomas ménje hátán ülve fedezte Verint. Az asszony haja széles ívben repült, már elveszítette lovát, de kezéből tűzlabdák röppentek ki, és az eltalált trallokok felrobbantak, mintha előtte olajba mártották volna őket. Nem elég ahhoz, hogy kitartsanak. A folyóközi emberek lassan hátráltak. Perrin középen állt. Gaul és Chiad hátukat egymáshoz vetve küzdött. A lánynak még maradt egy lándzsája, a férfi viszont már csak hosszú késével döfött és vágott. Vissza. Nyugaton és keleten a védműveknél álló férfiak kirajzottak, és nyílzáporral próbálták megakadályozni a trallokokat abban, hogy megkerüljék, és hátba támadják a védőket. Nem elég. Vissza.

Hirtelen egy óriási, kosszarvas alak megpróbálta kirángatni Perrint a nyeregből, vagy felkapaszkodni mögé. Fürge összerogyott a hatalmas súly alatt. Perrin egyik lába beszorult, és majdnem eltört. Megpróbált fejszéjével hátravágni, miközben távol tartotta torkától a még az ogier kezénél is nagyobb mancsokat. A trallok felsikított, amikor Aram kardja a nyakába vágott. Abban a pillanatban, amikor rázuhant Perrinre, és vére minden irányban szétfröcskölt, Aram már meg is pördült, és kardját könnyedén egy másik trallok gyomrába döfte.

Perrin felnyögött a fájdalomtól, és lerúgta magáról a dögöt. Fürge feltápászkodott, de Perrinnek nem maradt ideje nyeregbe szállni. Éppen csak oldalt tudott gördülni, amikor egy fekete paripa patája vágódott oda, ahol még az előbb a feje volt. A Félember sápadt, szemnélküli arca csak egy dühös vicsorgásnak tűnt. A Myrddraal kihajolt a nyeregből, amikor Perrin megpróbált felállni. A halálfekete penge átszelte a levegőt, és megérintette a haját, de Perrin még le tudott kuporodni. Düh és halálfélelem munkált benne, amikor meglendítette fejszéjét, és lecsapta a ló egyik lábát. A ló és lovasa együtt zuhant. Még földet sem értek, amikor a fiú fejszéje lezúdult oda, ahol az Félember szemének kellett volna lennie.

Kellő időben rántotta ki a pengét ahhoz, hogy felpillantva tanúja legyen annak, amint Daise Congar vasvillája egy kecskeképű trallok torkába fúródik. A szörnyeteg egy kézzel megmarkolta a hosszú nyelet, miközben döfni próbált a másik mancsában tartott szigonnyal, ám Marin al'Vere nyugodtan mellélépett, és hentesbárdjának egyetlen csapásával lemetszette a lábát. Amikor a trallok megroggyant, az asszony ugyanilyen nyugalommal lecsapott a gerincére. Egy másik trallok Bode Cauthont a hajánál fogva a levegőbe emelte. A lány szája kétségbeesett kiáltásra nyílt, ám ennek ellenére baltáját belevágta a szörny pikkelypáncéllal fedett vállába, és ugyanebben a pillanatban nővére, Eldrin, malacbökőjét keresztül döfte a trallok mellén. Az ősz hajú Neysa Ayellin adta meg a kegyelemdöfést hosszú henteskésével.

Ameddig Perrin kétoldalt ellátott a harcvonalon, a nők mindenütt a férfiak között álltak. Csupán az érkező nők nagy számának köszönhették, hogy még mindig kitartottak, pedig már egészen a házakig szorultak. Asszonyok a férfiak között, váll vállvetve, néhányuk még csak lány, bár az is igaz, hogy a férfiak között is akadtak olyanok, akiknek még nem kellett borotválkozni. Olyan is lesz, aki már sosem fog borotválkozni. Hol vannak a fehérköpenyek? A gyerekek! Ha itt vannak a nők, akkor ki vigyáz a gyerekekre? Hol vannak az átkozott fehérköpenyek? Ha most jönnének, azzal legalább néhány percet nyerhetnének. Néhány percet, hogy elvigyék a gyerekeket.

Egy fiú – ugyanaz a sötét hajú futárgyerek, aki előző este jött hozzá – megragadta Perrin karját, amikor megfordult, hogy megkeresse a Bajtársakat. A Bajtársaknak kellene utat vágniuk a gyerekek számára. Elküldi őket, és megtesz mindent, amit csak lehet.

– Perrin nagyúr! – üvöltötte a fiú a fülsiketítő lármában. – Perrin nagyúr!

Perrin megpróbálta lerázni, de aztán egyszerűen felkapta, és a hóna alá csapta a kapálózó kis legényt. Ott a helye a többi gyerek mellett. A Bajtársak egymás mellé álltak, és sort alkottak két ház között. Ban és Tell, meg a többiek a nyeregből a férfiak és a nők feje fölött lőtték ki nyilaikat. Wil a földbe szúrta a zászlórudat, hogy mindkét keze szabad legyen az íj számára. Tellnek valahogy sikerült megfognia Fürgét, és a pej mén kantárát saját nyergéhez erősítette. A fiú majd Fürgén lovagolhat.

– Perrin nagyúr! Figyeljen rám! Al'Thor mester azt mondja, valaki támadja a trallokokat! Perrin nagyúr!

Perrin már félúton járt Tell irányában, és bicegett sérült lába miatt, amikor felfogta a szavak értelmét. A fejsze nyelét bedugta az övébe, és vállánál fogva felemelte a fiút annyira, hogy a szemébe nézhessen.

– Megtámadták őket? Kicsoda?

– Nem tudom, Perrin nagyúr! Al'Thor mester azt mondta, hallani vélte, amint valaki azt kiáltotta, hogy „Lovasd!”

Aram ragadta meg Perrin karját, és véres karjával némán mutatott valamit. Perrin még kellő időben fordult meg ahhoz, hogy lássa, amint egy újabb nyílzápor csap le a trallokokra. Északról. Egy újabb, szürke felhő pedig éppen akkor emelkedett a magasba, hogy végigfussa halálos ívelését.

– Menj vissza a többi gyerekhez! – kiáltotta, és letette a fiút. Fel kellett mennie oda, ahonnan jobban láthat. – Menj! Nagyon ügyes voltál, fiú! – kiáltotta, miközben bicegve Fürge felé iramodott. A kis legény vigyorogva sietett a faluba. Perrin lábán minden lépésnél végigcikázott a fájdalom. Lehet, hogy tényleg eltört? Nem maradt ideje ezen töprengeni.

Elkapta a kantárt, amit Tell dobott oda neki, aztán felhúzta magát a nyeregbe. A látványtól aztán kételkedni kezdett, hogy a valóság tárul-e elé, vagy az, amit látni szeretne.

Az egykori szántóföldek szélén, egy vörös sasos lobogó alatt, parasztruhás férfiak hosszú sora állt. Egymás után lőtték ki nyílvesszőiket. A zászló mellett Faile ült Fecske nyergében, a kengyelnél meg Bain állt. Bizonyára Bain volt az, a fekete kendő mögött, de Faile arcát egészen világosan látta. A lány idegesnek, rémültnek, ijedtnek tűnt a látvány miatt, de ugyanakkor szikrázott az élettől. Csodálatosan szép volt.

A Myrddraalok megpróbáltak néhány trallokot szembefordítani a hátulról támadó ellenséggel, és ellentámadást indítani az őrdombi vagy lovasdi férfiak ellen, de nem jártak sikerrel. Még azok a trallokok is elestek, mielőtt megtettek volna ötven lépést, akik nagy nehezen megfordultak. Egy Félember lezuhant a lováról, ám nem nyilak végeztek vele, hanem a kétségbeesett trallokok rohama. A trallokok most hátrafelé igyekeztek, teljesen megzavarodva és ijedten. Futottak a két oldalról rájuk záporozó nyilak elől, mert mihelyt elég helyük volt az emondmezei embereknek, ők is újra lőttek, ahogy csak bírtak. Trallokok zuhantak el, és a Myrddraalok felett összecsapott a fekete tömeg. Mészárszékké vált a mező, de Perrin ezt alig látta. Faile.

Ugyanaz a kisfiú jelent meg a kengyele mellett.

– Perrin nagyúr! – üvöltötte. Üvöltenie kellett, hogy túlharsogja a lármát, mert a férfiak és az asszonyok megkönnyebbült ujjongásban törtek ki, amikor elesett az utolsó trallok is, aki nem tudott az íjak lőtávolán kívülre menekülni. Nem soknak sikerült, vélte Perrin, de másrészt nem is igazán tudott tisztán gondolkodni. Faile. A fiú Perrin nadrágszárát rángatta.

– Perrin nagyúr! Al'Thor mester jelenti, hogy a trallokok menekülnek! És tényleg azt kiáltották, hogy „Lovasd!” Már az emberek, úgy értem! Magam hallottam!

Perrin lehajolt, és megsimogatta a fiú fürtjeit.

– Hogy hívnak, legény?

– Jaim Aybara vagyok, Perrin nagyúr! Az unokaöccse, azt hiszem. Vagy valami rokona, legalábbis.

Perrin egy pillanatra becsukta a szemét, hogy ne kezdjen el könnyezni. Amikor kinyitotta, keze még mindig remegett a fiú fején.

– Akkor hát, Jaim öcsém, meséld el a gyermekeidnek a mai napot! És mondd el az unokáiknak, meg az ő gyerekeiknek!

– Nekem nem lesznek gyerekeim! – jelentette ki Jaim makacsul. – A lányok kiállhatatlanok! Kinevetik az embert, nem csinálnak semmi érdekeset, és egyáltalán nem lehet érteni, hogy miről beszélnek!

– Azt hiszem, egy napon rájössz, hogy cseppet sem kiállhatatlanok. Néhány dolog nem változik, de ez biztosan! – Faile.

Jaim kételkedve nézett rá, de aztán felderült a képe, és majdnem fülig ért a szája.

– Na, várjatok csak, még elmesélem Hadnak, hogy Perrin nagyúr öcsémnek szólított! – Ezzel elrohant, hogy beszámoljon Hadnak, akinek egy napon majd gyermekei születnek, csakúgy, mint a többi fiúnak. A nap pontosan a fejük fölött állt. Talán egy óra. Nem tarthatott tovább, egy óránál. Perrin úgy érezte, hogy egész élete ráment a harcra.

Fürge elindult, és Perrin rájött, hogy ő sarkantyúzta meg. Ujjongó emberek álltak félre a pej ló elől, de Perrin alig hallotta őket. Jókora lyukak tátongtak a karók erdejében, ahol egyszerűen kiszakította őket a trallok testek nyomása. Keresztüllovagolt egy ilyen résen, a halott trallokok halmai mellett, de észre sem vette őket. A mezőt nyilakkal telelőtt trallokok tetemei borították, és néhány helyen még rángatóztak a horgas végű nyilakkal szitává lyuggatott Félemberek. Őket sem látta. Csak egyvalamit figyelt. Faile-t.

A lány kiügetett az őrdombi férfiak csoportjából, megállt egy pillanatra – bizonyára, hogy odaszóljon Bainnek, hogy ne kövesse – majd elindult Perrin felé. Olyan elegánsan lovagolt, mintha eggyé vált volna a fekete kancával, karcsún és egyenes derékkal. Fecskét combja nyomásával irányította, nem a kantárral, melyet olyan magától értetődően tartott a kezében. A piros, esküvői szalag még mindig ott volt a hajába fonva, és a pántlika vége lelógott a vállára. Virágot kellene szerezni neki.

A ferde vágású szemek egy pillanatig Perrinre meredtek. A szája... Csak nem bizonytalanodhatott el a lány vele szemben? Az illata mégis erről árulkodott.

– Azt mondtam, hogy elmegyek! – tört ki végül a felszegett állú lányból. Fecske nyakát ívbe görbítve oldalt táncolt, de Faile szinte öntudatlanul megnyugtatta a kancát. – Azt viszont nem mondtam, meddig megyek. Nem állíthatod, hogy bármi ilyesmit ígértem volna!

Perrin meg sem tudott szólalni. Olyan szép volt a lány! Egyszerűen csak nézni akarta, látni ezt az élettől sugárzó gyönyörűséget maga mellett. Illatába a tiszta izzadság vegyült, keveredve a gyógynövényes szappan szagával. Perrin nem tudta eldönteni, hogy sírni vagy nevetni akar-e inkább. Talán mindkettőt egyszerre. Legszívesebben magába szívta volna a lány illatát. Faile a homlokát ráncolva folytatta:

– Már készen álltak, Perrin! Harcra készen! Alig kellett valamit mondanom nekik, hogy felkerekedjenek! A trallokok nem nagyon háborgatták őket, de látták a füstfelhőket. Olyan gyorsan mentünk, amennyire csak lehetett, Bain meg én, és még valamivel napkelte előtt értük el Őrdombot. Napkeltekor pedig már úton voltunk ide, visszafelé. – Eltűnt arcáról a feszültség, és egyszerre várakozóan és büszkén mosolyogni kezdett. Milyen szép a mosolya! Sötét szeme csillogott. – Engedelmeskedtek nekem, Perrin! Engedelmeskedtek! Még Tenobia sem vezetett férfiakat csatába! Egyszer akarta, amikor nyolcéves voltam, de az apám négyszemközt elbeszélgetett vele a lakosztályában, és amikor a sereg elvonult a Fertőbe, a királynő otthon maradt – sajnálkozó mosollyal hozzátette: – Azt hiszem, te meg én, mi néha ugyanazokat a módszereket alkalmazzuk. Tenobia száműzte apámat, de akkor még csak tizenhat éves volt, és a Főurak Tanácsa néhány hét alatt meggyőzte, hogy vissza kell hívni. Zöld lesz az irigységtől, ha ezt elmesélem neki! – Ismét elhallgatott, ám ezúttal vett egy mély lélegzetet, és csípőre tette a kezét. – Hát nincs semmi mondanivalód? – kérdezte türelmetlenül. – Csak ücsörögsz itt, mint egy szőrös gombóc? Sosem mondtam neked, hogy itt hagyom a Folyóközt! Ezt csak te mondtad, nem én! Nincs jogod arra, hogy dühös legyél, csak mert nem tettem meg, amit nem is ígértem! Ráadásul te elküldesz, mert azt hiszed, hogy meg fogsz halni! Azért jöttem vissza, mert...

– Szeretlek – ez volt minden, amit Perrin mondani tudott, de furcsa módon ez is elégnek tűnt. Alig mondta ki, a lány mellélépdelt Fecskével, egy karjával átölelte, és arcát a fiú mellére szorította. Mintha agyon akarta volna szorítani. Perrin megsimogatta sötét haját, érezte, mennyire selymes, érezte eleven melegségét.

– Annyira féltem, hogy késve érkezünk! – suttogta a lány. – Az Őrdombi férfiak olyan gyorsan meneteltek, ahogy csak tudtak, de amikor megérkeztünk, és láttam, hogy a trallokok már a házak között harcolnak, és olyan sokan vannak, hogy lavinaként elsodorhatják a falut, és sehol sem láttalak... – Remegve beszívta a levegőt, aztán, valamivel lassabban, kifújta. Amikor tovább beszélt, hangja nyugodtabban csengett. Egy kicsivel. – Megjöttek a lovasdi emberek? – Perrin összerezzent, és keze megállt a lány fején.

– Igen, itt vannak. De honnan tudsz róluk? Talán őket is te hívtad? – A lány remegni kezdett, és eltartott egy darabig, míg Perrin rájött, hogy csak nevet.

– Nem, szívem, bár szívesen megtettem volna, ha képes lettem volna rá. Amikor megjött az a férfi az üzenettel – „Jövünk!” –, akkor azt hittem – azt reméltem –, hogy ez erre vonatkozik – kicsit hátrébb húzta az arcát, és komolyan pillantott a fiúra. – Nem mondhattam el neked, Perrin! Nem kelthettem reményt benned csak azért, mert sejtettem valamit! Rettenetes lett volna, ha... Ne legyél rám mérges, Perrin!

Perrin mosolyogva kiemelte a lányt a nyeregből, és keresztbe maga elé ültette. Faile kacagva tiltakozott, majd átnyúlt a nyeregkápa fölött, hogy mindkét kezével átölelhesse.

– Sosem leszek mérges rád, erre esk... – a lány, kezét a fiú szájára téve, elhallgattatta.

– Anyám azt mesélte, hogy a legszörnyűbb, amit apám valaha is tett vele, az volt, amikor megesküdött, hogy sosem lesz rá mérges. Egy teljes esztendőbe beletellett, míg rávette apámat, hogy visszavonja, amit mondott, és anyám szerint apám ez alatt az idő alatt egyszerűen kiállhatatlanná vált, mert minden haragot lenyelt. Leszel te még mérges rám, Perrin. Én meg rád! Ha már esküvői ígéretet akarsz tenni, akkor azt ígérd meg, hogy nem fogod visszatartani magadat, amikor mérges vagy rám! Nem tehetek semmit olyan dolgok ellenében, amelyeket nem mesélsz el nekem, férjuram! Férjuram! – ismételte meg elégedett hangon, miközben Perrinhez simult. – Tetszik ez a szó!

Perrinnek feltűnt, hogy a lány nem ígérte meg, hogy ő is mindig elmondja neki, ha mérges rá. Eddigi tapasztalatai alapján az ilyesmire neki magának kell rájönnie, legalább az esetek felében. És Faile azt sem ígérte meg, hogy nem lesznek titkai előtte. Ebben a pillanatban azonban ez nem számított, mert a lány itt volt vele.

– Tudatni fogom veled, ha neheztelek rád, kedves feleségem! – ígérte meg. Faile enyhe gyanakvással nézett rá, mint aki nem biztos, hogyan is értse a hallottakat. Sosem fogod őket teljesen megérteni, Jaim öcsém, de ez nem fog zavarni!

Hirtelen észrevette az elhullott trallokokat a környéken, a hatalmas, fekete mezőt, melyet mintha nyilakkal telelőtt gaz borított volna. A vonagló Myrddraalok még mindig nem voltak hajlandóak meghalni. Lassan megfordult Fürgével. Sok száz lépésnyire, minden irányban árnyfattyak hulláival teli mészárszék húzódott. Varjak ugráltak körülöttük, a magasban pedig egész sok keselyű keringett. Hollót azonban nem látott. Jaim szavai szerint délen is pont ilyen volt a helyzet. Bizonyítékul a falu déli fertálya fölött keringő keselyűk szolgáltak. Ez nem volt elég, hogy megbosszulja Desellét vagy Adorát, vagy a kis Paetet, és... Nem elég! Sosem lesz elég! Semmi sem adhatja vissza őket. Olyan szorosan átölelte Faile-t, hogy a lány felsóhajtott, de amikor enyhített szorításán, Faile ölelte át, és ugyanolyan erővel szorította magához, ahogyan az előbb ő. Faile mindörökké elég lesz.

Az emberek kiáramlottak Emondmezőre. Bran bicegett, és lándzsáját használta mankónak. Marin nevetett, és átölelte férjét. Daise-t átölelte párja, Wit, Gaul és Chiad pedig leeresztett kendővel, kéz a kézben közeledtek. Loial füle kimerülten lecsüngött. Tam arcát vér borította, Flann Lewin pedig csupán Adine asszony segítségével tudott állni. Szinte mindenki vérzett, és mindenkin látszott egy-két sebtében bekötözött sérülés. De mind nagyobb számban jöttek. Elam és Dav, Ewin és Aram, Eward Candwin és Buel Dowtry, Hu és Tad, a Borforrás fogadó istállósfiúi, Ban és Tell, meg a többi Bajtárs, még mindig a zászlóval. Perrin ezúttal nem a hiányzó arcokat kereste, hanem azokat, akik még ott voltak. Verin és Alanna lóháton, Tomas és Ihvon közvetlenül a hátuk mögött. A vén Billi Congar egy korsóval hadonászott, amiben bizonyára sör lehetett, vagy talán pálinka. Cenn Buie ugyanolyan savanyúnak tűnt, mint mindig, bár ő is meglehetősen megviseltnek látszott. Jac al'Seen feleségébe karolt, és köréjük gyűlt az egész családja. A fiúk és a lányok, feleségeikkel és férjeikkel. Raen és Ila, még mindig csecsemőkkel a hátukon. Egyre többen. Aztán arcok, akiket nem is ismert. Lovasdi férfiak, meg emberek a környékbeli tanyákról. Fiúk és lányok szaladgáltak nevetve a kavargásban.

Lassacskán kör alakult ki körülöttük, odaálltak az őrdombi férfiak is, és mindenki őt meg Faile-t nézte. A pillantások kerülték a haldokló Myrddraalokat, de úgy tűnt, észre sem veszik a mindenfelé heverő árnyfattyakat. Csak a Fürge hátán ülő párt látták. Olyan sokáig nézték őket hallgatva, hogy Perrin ideges lett. Miért nem mond már valaki valamit? Miért bámul mindenki minket?

Felbukkantak a fehérköpenyek. Lassan ügettek elő, hosszú, csillogó, négysoros menetoszlopokban a faluból. Dain Bornhalddal és Jaret Byarral az élükön. Minden fehér köpeny világított, mintha frissen mosták volna őket. Az összes lándzsa ugyanabban a szögben meredt az égre. Haragos moraj támadt, de az emberek arrébb álltak, és hagyták őket belovagolni a körbe.

Bornhald felemelte páncélkesztyűs kezét, mire a menetoszlop megállt. Fém csengett, és a nyergek nyikorogtak. A férfi Perrinre pillantott.

– Bevégeztetett, árnyfattyú! – Byar szája remegett, mintha rá akarna vicsorogni Perrinre, ám Bornhald arckifejezése változatlan maradt, és a hangját sem emelte meg. – A trallokok veszítettek. Akkor hát, egyezségünk értelmében, letartóztatlak, mint árnybarátot és gyilkost!

– Nem! – Faile megfordult, és dühösen meredt Perrinre. – Miért mondta azt, hogy az egyezségetek értelmében?

A lány szavát szinte elnyelte a tömeg üvöltése.

– Nem! Nem! – Meg hogy: – Nem kapjátok meg! – És hogy: – Aranyszem!

Perrin, Bornhaldot szemmel tartva, felemelte a kezét, mire lassan elcsendesedtek az emberek. Amikor mindenki megnyugodott, megszólalt:

– Azt mondtam, nem fogok ellenállást tanúsítani, ha segítenek – meglepte, mennyire nyugodt maradt a hangja, pedig belsejében hideg düh tombolt. – Ha segítenek nekünk, fehérköpeny! Hol voltak, amikor szükségünk volt magukra? – A férfi nem válaszolt.

Daise Congar lépett ki az őket körülvevő körből, vele jött Wit, aki úgy szorította a kezét, mintha soha többé nem akarná elengedni. Az asszony erős karja is átölelte Wit vállát. Furcsa páros voltak így, együtt.

A jó fejjel magasabb nő úgy karolta át alacsonyabb férjét, mintha meg akarná védelmezni. Meghosszabbított nyelű vasvilláját a földbe döfte.

– Ott álltak a Zöldön! – jelentette ki hangosan. – Szépen felsorakozva és kirittyentve, mint a lányok, ha Napünnepkor táncolni készülnek! Meg sem moccantak! Ezért jöttünk mi, asszonyok... – Dühös, asszonyi hangok morajlottak fel egyetértően. – Amikor láttuk, hogy lerohantak benneteket. Ők meg csak tétlenül ücsörögtek ott!

Bornhald egy pillantásra sem vette le tekintetét Perrinről. Még a szempillája sem rebbent.

– Komolyan azt hitted, hogy megbízom benned? – kérdezte gúnyosan. – Nem sikerült a terved, mert megjöttek a többiek! De ez nem a te érdemed! – Faile megmozdult, de anélkül, hogy levette volna tekintetét a férfiról. Perrin egy ujját a lány szájára tette, amikor az szólni akart. Faile az ujjába harapott – keményen! –, de csendben maradt. Végül Bornhald hangosabban folytatta: – Akasztófán végzed, árnyfattyú! Fel foglak akasztatni, mindegy, hogy mit kell tennem ezért! Gondoskodom róla, hogy elpusztulj, még ha elpusztul az egész világ is! – Az utolsó szavakat már üvöltötte. Byar kardja egy tenyérnyit kicsusszant a hüvelyből. Egy jól megtermett fehérköpeny mögötte, akit Perrin emlékezete szerint Farrannak hívtak, teljesen kihúzta a kardját, miközben örvendve nevetett – arca éles ellentétben állt Byar dühös vicsorgásával.

Mozdulatlanná merevedtek azonban, amikor meghallották a tegezekből előhúzott és a húrra illesztett nyílvesszők, meg a megfeszülő húrok hangját. A hatalmas körben mindenütt vadászíjak emelkedtek a magasba, és a kampós nyílvesszők feje a fehérköpenyekre szegeződött. A menetoszlop végéig nyikorogtak a nyergek, ahogy a katonák idegesen mocorogtak. Bornhaldon nem látszott félelem, és a szagában sem érződött. A szagát szinte csak gyűlölet alkotta. Lázas tekintete végigsuhant a katonáit körülvevő, folyóközi emberek sorain, aztán visszatért Perrinhez. Gyűlölet.

Perrin leengedte a kezét, mire az emberek habozva visszaengedték az íjak húrját, és lassan leeresztették az íjakat.

– Nem akartak segíteni – hangja hideg acélként csengett, keményen, mint az üllő. – Amióta megérkeztek ide, a Folyóközbe, csak véletlenül segítettek az embereknek! Alapvetően nem érdekelte magukat, hogy elpusztulnak vagy földönfutóvá válik a nép, amíg találtak valakit is, akire rásüthették, hogy árnybarát! – Bornhald megremegett, de tekintete még mindig izzott. – Itt az ideje, hogy távozzanak! Nem csak Emondmezőről. Itt az ideje, hogy összevonja csapatait, és elhagyja a Folyóközt! Most, rögtön, Bornhald! Most fognak távozni!

– Gondoskodom róla, hogy egy napon lógni fogsz! – felelte Bornhald halkan. Magasba lökte a karját, és ezzel jelezte a menetoszlopnak, hogy kövesse. Sarkát lova véknyába vágta, mintha le akarta volna gázolni Perrint. Perrin oldalt léptetett Fürgével. Azt akarta, hogy ezek az emberek elmenjenek. Nem akart több vérontást. Hadd mutassa ki nyíltan ellenszenvét a fickó!

Bornhald nem fordult hátra, de a beesett arcú Byar még egy hosszú, gyűlölködő pillantást vetett rá. Farran ezzel szemben sajnálkozónak tűnt, bármi is volt rá az oka. A többiek egyenesen előremeredtek, amikor a fegyverzet csengése és a patkók dobogása közben elvágtattak. A kör némán kinyílt, és hagyta őket észak felé vonulni.

Miközben az utolsó fehérköpeny is távozott, egy tíz-tizenkét férfiból álló csoport indult el Perrin felé. Néhányan régi vértezetek teljesen össze nem illő darabjait viselték, és valamennyien idegesen vigyorogtak. Egyiket sem ismerte. Úgy tűnt, egy széles orrú, cserzett képű fickó a vezetőjük. Ősz haján nem volt sapka, viszont rozsdás láncinge egészen a térdéig leért. Ezalatt egyszerű parasztinget viselt, melynek gallérja kilógott a láncok fölött. Ügyetlenül meghajolt, hosszú íját tartva.

– Jerinvar Barstere, Perrin nagyúr! De csak Jernek szólítanak – gyorsan beszélt, mint aki attól félt, hogy félbeszakítják. – Bocsásson meg, hogy ilyesmivel zaklatom! Néhányan közülünk elkísérnék a fehérköpenyeket, és szemmel tartanánk őket, ha ez megfelel kegyednek. Sokan meg hazamennénk, még akkor is, ha a sötétség beállta előtt nem érnénk oda. Őrdombon legalább ennyi fehérköpeny állomásozik, de nem akartak jönni. Azt mondták, az a parancsuk, hogy ott őrködjenek. Egy nagy halom bolond, ha engem kérdez, és már tényleg elegünk van abból, hogy ott parádéznak, beleütik az orrukat az emberek dolgaiba, és megpróbálnak rávenni minket, hogy feljelentsük valami miatt a másikat. Kikísérjük őket, ha ez önnek megfelel – szégyenlős pillantást vetett Faile-ra, kissé behúzta a nyakát, de csak beszélt tovább: – Bocsásson meg nekem, Faile úrhölgy! Nem akartam kegyedet, és a nagyurat zavarni. Csak tudatni akartam vele, hogy az ő oldalán állunk. Csodálatos asszony a felesége, Perrin nagyúr! Csodálatos asszony! Már engedtessék, Faile úrhölgy! Na, szóval, még nappal van, és a beszédtől nem nyíródik meg a birka! Bocsásson meg, hogy feltartottam, Perrin nagyúr! Bocsánat, Faile nagyasszony! – Megint meghajolt. A többiek utánozták, majd elsiettek, mintha csak elhajtották volna őket. Vezetőjük elmenőben még így morgott: – Hát nem a legjobbkor zavartuk a nagyurat, meg az úrhölgyet! Hej, sok dolog vár még ránk!

– Ez meg ki volt? – kérdezte Perrin, enyhén kábultan a szóáradattól. Daise és Cenn együtt nem beszélt ennyit. – Ismered őt, Faile? Őrdombról?

– Barstere mester Őrdomb polgármestere, a többiek meg a Falutanács tagjai. Az őrdombi Nőkör nemsokára elküldi képviselőit meg a javasasszonyukat, már ha elég biztonságos az út. Látni akarják, hogy ez a Perrin nagyúr megfelel-e a Folyóköznek, legalábbis ezt mondták, és ragaszkodtak ahhoz, hogy megtanítsam őket, hogyan kell előtted pukedlizni. A javasasszonyuk, Edelle Gaelin, hozni fog neked a saját almás réteséből is.

– Ó, a Fény égessen meg! – sóhajtotta Perrin. Híre ment! Tudta, hogy kezdettől fogva, határozottan meg kellett volna tiltania. – Ne hívjatok így! – kiáltotta a távozó férfiak után. – Én csak egy kovács vagyok, halljátok? Egyszerű kovács! – Jer Barstere megfordult, integetett, és bólintott, aztán továbbhajtotta a többieket.

Faile szuszogva megrántotta Perrin szakállát.

– Édes bolond vagy te, kovács nagyuram! Most már késő visszafordulni! – Hirtelen kifejezetten kópéssá vált a tekintete. – Férjuram, szerinted mostanában lesz alkalmad arra, hogy egyedül maradj az asszonykáddal? Úgy tűnik, az esküvő óta ugyanolyan szemtelen vagyok, mint egy domani szajha! Tudom, hogy fáradt vagy, de... – Faile feljajdult, és szorosan átölelte Perrint, amikor az vágtába ugratta Fürgét, és elindult visszafelé, a Borforrás fogadóba. Ezúttal, változatosság kedvéért, nem zavarta az emberek ujjongása.

– Aranyszem! Perrin nagyúr! Aranyszem!

A Nyugati-erdő peremén álló, hatalmas tölgy vastag ágán kuporogva, Ordeith a jó mérföldnyire, délre fekvő Emondmező irányába bámult. Lehetetlen! Korbácsold őket! Nyúzd meg őket! Hiszen minden a terv szerint alakult! Még Isam is a kezére játszott. Miért nem küldött az a bolond több trallokot? Annyit kellett volna ideküldenie, hogy elfeketedjen tőle az egész Folyóköz! Nyál csöpögött az ajkáról, ám nem vette ezt észre. Ugyanilyen kevéssé tudatosodott benne, hogy keze az övén motoszkál. Pusztítsd a földjüket, míg meg nem szakad a szívük! Taposd őket üvöltve a földbe! Mindent kitervelt, hogy Rand al'Thort idecsalja! És erre ez történt! A Folyóközt még csak meg sem karcolták! Az a néhány felperzselt birtok nem számított, ugyanolyan kevéssé, mint az a pár paraszt, akiket leöltek, hogy megtöltsék a trallokok üstjeit. Azt akarom, hogy lángoljon a Folyóköz! Égjen, de annyira, hogy arra még ezer esztendő múlva is emlékezzenek!

Figyelmesen megnézte a falu fölött lobogó zászlót, és a másikat, melyet nem messze attól fújt a szél. Vörös farkasfej, fehér mezőben, vörös szegéllyel, és egy vörös sas. Vörös, mint a vér, amit a Folyóközben kellene ontani, hogy Rand al'Thor vonyítson! Manetheren. Ez bizonyára Manetheren zászlaja akar lenni. Valaki mesélt nekik Manetherenről, igaz? Mit tudnak ezek a bolondok Manetheren dicsőségéről? Manetheren. Igen. Nem csak egy módon lehet leszámolni velük! Olyan hevesen kacagott fel, hogy majdnem leesett a tölgyfáról, mielőtt rájött, hogy már nem két kézzel kapaszkodik, mert egyikkel ott markolta övét, ahol a tőrnek kellett volna függenie. Kacagása dühös hörgéssé vált, amikor kezére pillantott. Amit elloptak tőle, az most a Fehér Toronyban van. Valami, amit ősi jog ruházott rá, ősibb, mint a Trallok háborúk.

Leugrott a fáról, és felmászott lova nyergébe, mielőtt végignézett volna kísérőin. A vadászkopóin! A harminc vagy hány megmaradt fehérköpeny már rég nem hordta fehér köpönyegét. Kopott páncéljukon rozsdafoltok látszódtak, és Bornhald bizonyára nem ismerte volna fel ezeket a komor, bizalmatlan, mocskos és borostás arcokat. Az emberek gyanakodva és félve bámulták Ordeithet, és rá sem pillantottak a köztük álló Myrddraalra. A Félember hullasápadt arca ugyanolyan ideges és merev volt, mint az övé. A Myrddraal attól tartott, hogy Isam megtalálja. Isam cseppet sem volt boldog amiatt, hogy olyan sokan túlélték a tarenrévei támadást, akik majd hírét vihetik a folyóközi eseményeknek. Ordeithnek vihognia kellett a gondolattól, hogy Isam nyugtalankodik. Ezzel a fickóval majd később kell törődnie, már ha az addig életben marad.

– Irány Tar Valon! – förmedt rájuk. Keményen kell vágtatniuk, ha Bornhald előtt akarják elérni a révet. Annyi évszázad után ismét kitűzték Manetheren lobogóját a Folyóközben! Hogy üldözte őt akkor régen ez a vörös sas! – De először fel, Caemlynbe! – Korbácsold és nyúzd meg őket! Először a Folyóköz fog megfizetni, aztán Rand al'Thor, aztán meg...

Kacagva elvágtatott észak felé, át az erdőn, és még csak vissza sem nézett, hogy lássa, követik-e a többiek. Követni fogják. Hiszen nincs senki más, akit követhetnének.

Ötvenhetedik fejezet

Vihar a pusztában

A folyékony izzású, délutáni nap felperzselte a pusztát, és árnyékot vetett az északi hegyek közé, melyek immár ott feküdtek, előttük. A kiszáradt dombok lassan fogytak Jeade'en patái alatt: felfelé és lefelé, mintha csak egy agyagóceán hullámain sétáltak volna, amelyik minden irányban mérföldekre terjeszkedett körülöttük. A hegyek lenyűgözték Randet, amióta csak – előző nap – megpillantotta őket. Nem viseltek hókoronát, és nem voltak olyan magasak, mint a Ködhegység csúcsai, a Világ Gerincéről már nem is beszélve, hanem leginkább széttöredezett, barna és szürke kőlapokra emlékeztették, melyeket helyenként sárga és piros csíkok tarkítottak, vagy vadul szétágazó, csillogó sávok, hogy láttukra még a Sárkányfal megmászása is vonzó vállalkozásnak tűnt. Sóhajtva kiegyenesedett a nyeregben, és megigazította a piros kabátja mellett viselt shoufát. Ezek között a hegyek között feküdt Alcair Dal. Nemsokára valami véget ér, vagy valami elkezdődik. Talán mind a kettő, egyszerre. Hamarosan.

A szőke Adelin könnyű léptekkel haladt az almásderes előtt, kilenc további napbarnított Far Dareis Mai pedig széles körben jött Rand körül, mindannyian rövid lándzsával, és apró pajzzsal a kezükben, hátukon, a tokban íjukkal. A fekete kendő a mellükre lógott, készen arra, hogy bármelyik pillanatban felöltsék. Rand díszőrsége. Az aielek ugyan nem így hívták őket, ám a Lándzsa Hajadonjai csupán Rand tiszteletére jöttek el Alcair Dalba. Olyan sok, finom megkülönböztetést és fokozatot ismertek, hogy Rand még a dolgok felét sem látta át, és akkor sem értette meg őket, ha véletlenül észrevett valamit.

Ilyen volt például Aviendha viszonya a Lándzsa Hajadonjaihoz, és ahogy a Hajadonok bántak Aviendhával. A lány többnyire, akárcsak most, Rand mellett gyalogolt, kezét összefonva a válláról lelógó kendő alatt, és a sötét fejkendő alól elővillanó, zöld szemének pillantását az előttük tornyosuló hegyekre szegezte. Ritkán szólt egy vagy két szónál többet a Hajadonokhoz, de nem ez volt az egyetlen dolog, ami Randnek feltűnt. Mindenekelőtt az a tény volt különös, hogy a lány mellén összefonta karját. A Hajadonok tudták, hogy Aviendha már viseli az elefántcsont karkötőt, de úgy tettek, mintha nem vették volna észre, ő pedig nem vette le az ékszert, de elrejtette az alkarját, ha úgy vélte, valaki nézi.

Egyetlen harcostársaságnak sem vagy a tagja, mondta Adelin Randnek, amikor a fiú azt javasolta, hogy ne csak a Lándzsa Hajadonjai adják a kíséretét, hanem mások is. Minden egyes főnököt, függetlenül attól, hogy egy egész törzs, vagy csak egy klán élén állt, annak a harcostársaságnak a tagjai kísérték, amelybe egykor maga is tartozott, mielőtt főnökké választották volna. Nem vagy egyetlen harcostársaságnak a tagja sem, de az anyád a Lándzsa Hajadonja volt. A szőke asszony és a másik kilenc még csak rá sem pillantott közben Aviendhára, aki alig pár lépésnyire, Lian sátrának bejáratánál állt. Legalábbis nem néztek feltűnően arrafelé. Számtalan éven át a Lándzsa Hajadonjai, akik nem akarták feladni a lándzsát, gyermeküket a Tudós Asszonyokra bízták, akik azután a kisdedeket más nőknek adták át. A Hajadon nem tudta, hová került a gyermek, de még azt sem, hogy fiút avagy leányt szült-e. Most viszont a Lándzsa egyik Hajadonjának a fia visszatért hozzánk, és mi felismertük őt. A te tiszteletedre megyünk el Alcair Dalba, Shaiel fia, a Chumai taardadok egyik Hajadonjának gyermeke! A nő arckifejezése olyan határozottságot sugárzott – ugyanúgy, mint az összes Hajadonét, beleértve Aviendhát is –, hogy Rand úgy vélte, ha nemet mond, akkor felajánlják neki, hogy járja el velük a lándzsa táncát.

Amikor elfogadta a kíséretet, még egyszer végig kellett csinálnia a „Ne feledkezz el a becsületről!” szertartását. Ám most a zemaiból facsart oosquai nevű italt kellett inniuk, és minden egyes, parányi ezüstcsészét az utolsó cseppig ki kellett ürítenie. Tíz Hajadon, tehát tíz csésze. A lötty úgy nézett ki, mintha enyhén barnás víz lenne, az íze is olyan volt nagyjából, viszont erősebb volt a legerősebb pálinkánál is. Utána járni is alig tudott. A Hajadonok kinevették, és elcipelték az ágyáig. Rand persze tiltakozott, mire csiklandozni kezdték, de annyira, hogy alig kapott levegőt, így aztán neki is kacagnia kellett. Mind ott voltak, kivéve Aviendhát. Nem, mintha ő elment volna. Ott maradt, és az egészet kőmerev arccal nézte. Amikor Adelin és a többiek végül begyömöszölték Randet a takaró alá, majd elmentek, Aviendha leült az ajtó mellé, megigazította sötét, nehéz szoknyáját, és addig bámulta mozdulatlanul, míg Rand el nem aludt. Amikor felébredt, a lány még mindig ott ült, és őt nézte. És nem beszélt vele, sem a Lándzsa Hajadonjairól, sem az oosquairól, vagy bármi egyébről. Mintha az ő részéről meg sem történt volna az egész. A Hajadonokat meg sem kérdezte. Hogyan tudna tíz nőnek a szemébe nézni, és megkérdezni, hogy miért itatták le, és miért szórakoztak azzal, hogy levetkőztették, és ágyba dugták.

Túl sok az eltérés, és túl kevés az, amit megértett. Sosem tudhatta, mi vezet bukáshoz, mi az, ami meghiúsíthatja terveit. Mégsem habozhatott sokáig. Hátranézett. Ami megtörtént, az megtörtént. Ki tudhatja, mit hoz a jövő?

Valamelyest lemaradva, a taardadok követték. Nemcsak a Kilenc Völgy taardadok meg a jindók, hanem a miadik és a Négy Kő klán, a chumaik és a Véres Víz nemzetség, meg a többiek is. Menetoszlopba rendeződve, körülvették a kalmárok döcögő szekereit és a Tudós Asszonyok csapatát. A csillogó hőségben kétmérföldnyire nyúlott a háta mögé a menetoszlop, és előtte meg mögötte felderítőket és hírnököket lehetett látni. Minden nap többen érkeztek, miután Rhuarc már az első nap elküldte futárait: száz férfi és Hajadon itt, háromszáz ott, ötszáz egy másik nemzetségből, az erődök nagysága és igénye szerint, akik nem akarták a saját védelmüket sem meggyengíteni.

Bizonyos távolságban, délnyugat felől egy másik, futólépésben gyorsan közeledő csoportot is felfedezett, amelyik hosszú porfelhőt húzott maga után. Lehet, hogy ott egy másik törzs vonult Alcair Dal felé, bár ezt nem hitte. A klánoknak csupán kétharmada érkezett még csak meg, de úgy vélte, hogy a taardad aielek létszáma a háta mögött már meghaladta a tizenötezret. Egy hadsereg vonult itt, és egyre többen jöttek. Majdnem az egész törzs úton volt a főnökök találkozóhelye felé, amellyel sárba tiporta az összes hagyományt.

Jeade'en felvitte a következő magaslatra, és ott hirtelen feltárult előtte egy hosszú és széles mélyedés, és a már élénk forgalmat lebonyolító vásár túloldalán, a dombokon meglátta az időközben megérkezett törzs- és nemzetségfők táborait.

A két-háromszáznyi, alacsony, oldalt nyitott sátrak között, melyeket egymástól elég nagy távolságban építettek fel, a mélyedésben szürkésbarna anyagból készült bódék álltak. Éppen elég magasak voltak, hogy állni lehessen bennük. Árnyékukban, pokrócokra téve, különböző áruk várták az érdeklődőt. Tarka, csillogó kerámiák, még tarkább szőnyegek. Ezüst- és aranyékszerek. Mindenek előtt olyan árukat láthatott, melyeket maguk az aielek állítottak elő, bár feltűntek a puszta túloldaláról származó portékák is, talán még selyem és elefántcsont is, a távoli keletről. Ebben a pillanatban azonban senki sem foglalkozott adásvétellel. Az a néhány férfi és nő, akiket meglátott, többnyire egyedül ücsörgött az elárusító bódékban.

A vásár körüli dombokon kialakított öt tábor közül négy teljesen kihaltnak tűnt. Csupán néhány tucatnyi férfi és Lándzsa Hajadonja mozgott a ponyvák alatt, ahol talán néhány ezer ember találhatott szállást. Az ötödik tábor kétszer akkora lehetett, mint a többiek, és ott emberek százai látszottak. Valószínűleg még egyszer ennyien lehettek a sátrakban.

Rhuarc felfutott a tíz Aethan Dorral, a Vöröspajzsosokkal Rand után, a dombra, nyomában Heirnnel, és tíz Tain Sharival, Tisztavérűvel, majd több, mint negyven nemzetségfő következett, akiket pajzzsal és lándzsával, íjjal és nyíllal felszerelt testőreik kísértek. Ez bizony figyelemre méltó haderő volt, nagyobb, mint az, ami bevette Tear Kövét. A táborban és a vásártéren néhány aiel felpillantott rájuk. Ahogy Rand sejtette, nem annyira az érkező aieleket figyelték, hanem őt. Egy férfi, lóháton. Ez nem túl gyakori látvány a Háromszoros Földön. Azonban, mire minden véget ér, ennél többet is fog mutatni nekik.

Rhuarc pillantása a legnagyobb táborra szegeződött, ahol egyre több cadin'sort viselő aiel özönlött elő a sátrakból, és mind az ő irányukba néztek.

– Shaidók, ha nem tévedek – mondta halkan. – Couladin. Nem te vagy az egyetlen, aki semmibe veszi a régi szokásokat, Rand al'Thor!

– Talán jó, hogy én kezdtem el – Rand lehúzta fejéről a shoufát, és betömte zsebébe, az angreal mellé. A parányi szobor egy kövér, kerek képű férfit ábrázolt, a térdére fektetett karddal. A napfény rázúdult fedetlen fejére, és ebből rájött, milyen jó védelmet nyújtott a kendő. – Ha a hagyományokat tiszteletben tartva jöttünk volna... – A shaidók a hegyek irányába futottak, és üres sátrakat hagytak maguk mögött. Ennek hatására mozgás támadt a többi táborban, és a vásártéren is. Az ottani aielek már nem a lovas férfit bámulták, hanem ehelyett a távolodó shaidókat nézték. – Keresztül tudtad volna verekedni magadat, útban Alcair Dal felé, egy kétszeres, vagy még annál is nagyobb túlerőben lévő seregen, Rhuarc?

– Napnyugta előtt semmiképpen – válaszolta megfontoltan a törzsfő. – Még egyedül a haramia shaidók ellen sem. Ez nem egyszerűen a hagyományok felrúgása. Még a shaidókban is több becsületnek kellene lennie ahhoz, hogy ilyet tegyenek!

A domb gerincén álló, többi taardad felől egyetértő, dühös morgás hallatszott. Csak a Hajadonok álltak csendben. Valamilyen oknál fogva, most Aviendha oldalán gyűltek össze, és komolyan vitatkozni kezdtek. Rhuarc pár szót váltott az egyik Vöröspajzsossal, egy zöld szemű fickóval, akinek olyan volt az arca, mintha azzal karókat vertek volna a földbe. A férfi megfordult, és a közeledő taardadok irányába rohant.

– Erre számítottál? – kérdezte Rhuarc Randet, mihelyt elfutott a hírnök. – Ezért hívtad össze az egész törzset?

– Nem egészen erre, Rhuarc – a shaidók hozzáláttak, hogy felsorakozzanak a sziklába vágott, parányi, keskeny átjáró előtt, és elkendőzték az arcukat. – Couladinnak azonban nem lehetett más oka arra, hogy éjszaka elosonjon az embereivel, mint hogy a lehető leggyorsabban eljusson valahová, és melyik hely lenne alkalmasabb arra, hogy nehézségeket okozzon nekem, mint ez, itt? A többiek már összegyűltek Alcair Dalban? Miért?

– Nem lehet elszalasztani azt a lehetőséget, hogy itt más főnökökkel találkozzon az ember, Rand al'Thor. Meg lehet vitatni a határvitákat, a legeltetési jogot, egy tucatnyi dolgot. A vizet. Ha két különböző törzsbeli aiel találkozik, akkor a vízről beszélnek. Ha három különböző törzs tagjai, akkor a vízről és a legeltetési jogról.

– És ha négy? – kérdezte Rand. Öt törzs már megérkezett, és a taardadokkal együtt hatan voltak.

Rhuarc egy pillanatig habozott, aztán öntudatlanul is megmarkolta egyik lándzsáját.

– Négyen eljárják a lándzsa táncát. De itt ennek másként kell történnie.

A taardadok félreálltak a fejkendőjükbe burkolózó Tudós Asszonyok előtt. Moiraine, Lan és Egwene a nyomukban ügetett. Egwene és az aes sedai az aiel nőket utánozta, és fehér kendőkbe burkolták fejüket. Mat is megérkezett, ám egyedül, távol a többiektől. Fekete nyelű lándzsája keresztben feküdt a nyergében. Széles karimájú kalapja árnyékba borította arcát. Figyelni kezdte az eléjük táruló látványt.

Az őrző csendesen bólintott, amikor megpillantotta a shaidókat.

– Ez véres lehet – mondta halkan. Fekete ménje a szemét forgatta Rand almásderese irányában. Ennél többet nem tett, de Lan, aki a bejárat előtt sorakozó aielekre összpontosított, ennek ellenére észrevette, és megnyugtatólag megsimogatta Mandarb nyakát. – De nem most, azt hiszem.

– Nem most – értett vele egyet Rhuarc.

– Ha megengednék nekem, hogy önökkel bemenjek – a kérő hanglejtéstől eltekintve, Moiraine hangja ugyanolyan méltóságteljesen csengett, mint mindig. Hűvös nyugalom ült a kortalan arcon, ám sötét szemének pillantása úgy tapadt Randre, mintha pusztán a tekintetével megadásra tudná kényszeríteni a fiút.

Amys hosszú, világos haja kilógott a kendő alól. A magasba lebbent, ahogy a fejét rázta.

– Ebben ő nem dönthet, aes sedai. Ez a főnökök dolga, férfidolog. Ha beengedünk téged Alcair Dalba, akkor ha legközelebb gyűlést tartanak a Tudós Asszonyok vagy a házúrnők, felbukkanhatna valamelyik törzsfő, hogy beleüsse az orrát a dolgaikba. Azt hinnék, hogy beavatkoztunk az ügyeikbe, és ezért ők is bele akarnak szólni a mi ügyeinkbe – mosolyogva Rhuarcra pillantott, bizonyára azért, hogy megmutassa, nem rá gondolt. Férje kőmerev arca azonban elárulta Randnek, hogy a törzsfőnek kissé más a véleménye.

Melaine összehúzta kendőjét álla alatt, és egyenesen Randre bámult. Bár ő nem támogatta Moiraine-t, de Rand döntésében sem bízott. A fiú alig aludt valamit, amióta elhagyták a Hideg Szikla erődöt. Ha a nő megpróbált álmaiban szaglászni, ott csak rémálmokat talált.

– Légy óvatos, Rand al'Thor! – szólalt meg Bair, mintha kitalálta volna gondolatait. – Egy fáradt férfi könnyen hibázik. Ma nem engedheted meg, hogy hibázzál! – Kendőjét szorosabbra húzta sovány válla fölött, és vékony hangja szinte dühösen csengett. – Nem engedhetjük meg magunknak, hogy hibázzál! Az aielek nem engedhetik meg maguknak!

Az, hogy újabb lovasok bukkantak fel a domb gerincén, ismét rájuk irányította az emberek figyelmét. A bódék között több száz aiel gyűlt össze: cadin'sort viselő férfiak, bő szoknyát és fehér blúzt hordó nők, és mindannyian feszült figyelemmel követték az eseményeket. Csak az osztotta meg a figyelmüket, amikor valamivel arrébb felbukkant Kadere öszvérvontatta fehér lakókocsija is. A homokszínű ruhába öltözött, nagydarab kalmár a bakon ült, mellette Isendre, aki ma fehér selyemöltözéket és hozzá illő napernyőt hordott. Keille kocsija következett. Azon Natael fogta a gyeplőt. Aztán felbukkantak az ekhós szekerek is, végül pedig a három hatalmas tartálykocsi, amelyek leginkább kerekekre szerelt, óriási hordókra emlékeztettek. Ezeket öszvérek hosszú sora húzta. Mind Randet nézték, ahogy a kocsik csikorgó, régóta zsírt nem látott tengellyel elvonultak előtte. Kadere és Isendre, Natael a mutatványosok tarka köpenyében, Keille jól megtermett, hófehér ruhába burkolt teste, a hajába szúrt elefántcsont fésűkről lógó csipkekendővel. Rand megsimogatta Jeade'en büszke ívelésű nyakát. Férfiak és nők jöttek elő a piactér épületeiből, és egyre nagyobb számban indultak el a szekerek felé. A shaidók nem moccantak. Nemsokára. Nemsokára.

Egwene szürke kancájával közelebb léptetett Jeade'enhez. Az almásderes megpróbálta orrával megbökni a kancát, mire az válaszul kicsit beleharapott.

– Amióta elhagytuk a Hideg Szikla erődöt, nem hagytál alkalmat arra, hogy beszéljek veled, Rand – a fiú nem válaszolt. Ez a lány aes sedai volt, és nem csak azért, mert annak nevezte magát. Vajon ő is kémkedett már az álmaiban? A lány arca feszültnek, szeme fáradtnak tűnt. – Ne húzódj annyira önmagadba vissza, Rand! Nem kell egyedül harcolnod. Mások is állnak a te oldaladon.

A fiú homlokát ráncolva kerülte a lány pillantását. Először Emondmezőre gondolt, meg Perrinre, de nem igazán tudta elképzelni, hogy a lány tudta, hová is ment Perrin.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte végül.

– Érted küzdök – szólalt meg Moiraine, mielőtt Egwene kinyithatta volna a száját. – Ugyanúgy, ahogy Egwene is – a két nő összenézett. – Akadnak emberek, akik érted küzdenek, és te még csak nem is ismered őket. Nem érted, mit jelent az, ha megváltoztatod egy korszak kormintáját? A hullámok, amelyek a cselekedeteidből indulnak ki, amelyek belőled indulnak ki, tovaterjednek, és az olyan sorsmintákat is megváltoztatják, amiknek a szálairól fogalmad sem lehet. Ez a harc nem csak a te harcod. Ám mégis te állsz a Minta szövetének középpontjában. Ha csődöt mondasz és elbuksz, akkor mindenki veled bukik. Mivel én nem mehetek be veled Alcair Dalba, vidd magaddal legalább Lant! Egy szempárral több, hogy védje a hátadat – az őrző könnyedén megfordult a nyeregben, és sötét pillantást vetett a nőre. Mivel a shaidók elkendőzték arcukat, és készen álltak az ölésre, nem szívesen hagyta volna magára.

Rand nem gondolta, hogy szabad lett volna észrevennie kettőjük között ezt a pillantást. Szóval valamit titkolnak előle. Egwene-nek igazi aes sedai szemei voltak, sötét, kiismerhetetlen szemei. Aviendha és a Hajadonok ismét csatlakoztak hozzájuk.

– Hadd maradjon Lan ön mellett, Moiraine. Az én díszőrségemet a Far Dareis Mai adja.

Moiraine szája széle kissé lebiggyedt, de ami a Hajadonokat illeti, a lehető legjobbat mondta. Adelin és a többiek szélesen vigyorogtak.

Lejjebb az aielek már körbefogták a szekereket. A kocsisok nekiláttak kifogni az öszvéreket. Nem mindenki törődött azonban az aielekkel. Keille és Isendre kocsijukon ülve, szikrázó szemmel méregették egymást, miközben a mellettük ülő férfiak megpróbáltak a lelkükre beszélni. Natael az egyiket, Kadere a másikat igyekezett lecsendesíteni, míg azok végre abbahagyták a tekintetek párbaját. A viszony már egy ideje ilyen feszült volt a két asszony között. Ha férfiak lettek volna, akkor Rand szerint már régen egymás torkának ugrottak volna.

– Legyetek óvatosak, Egwene! – szólalt meg. – Legyen mindenki nagyon óvatos!

– Még a shaidók se bántanának egy aes sedai-t – nézett rájuk Amys. – Ahogy Bairhez, Melaine-hez vagy hozzám se nyúlnának. Bizonyos dolgokra még egy shaido sem kapható.

– Azért csak vigyázzanak! – Rand ezt nem ilyen éles hangon akarta mondani. Még Rhuarc is elkerekedett szemmel nézett rá. Nem értették, és ő nem mondhatott el nekik mindent. Még nem. Ki fog először besétálni a csapdába? Az ő életüket ugyanúgy kockára kell tennie, mint a sajátját.

– És velem mi lesz, Rand? – kérdezte hirtelen Mat. Keze ujjai között egy aranymárkát pörgetett, de ezt észre sem vette. – Baj lenne, ha veled mennék?

– Szeretnél jönni? Azt hittem, inkább a kalmárokkal maradsz.

Mat komor pillantást vetett a szekerekre, és a sziklahasadék előtt felsorakozó shaidókra. – Nem hiszem, hogy túl egyszerű lenne kijutni innen, ha megöleted magadat. A Fény égessen meg, de mindig magaddal rángatsz valaki üstjébe... Dovienya – mordult fel. Rand már többször hallotta, hogy ezt hajtogatja. Lan szerint az Ősi Nyelven ez annyit jelent, hogy „Szerencse”. Ezzel Mat a magasba dobta az aranypénzt. Amikor el akarta kapni, az megpattant az ujjáról, és a földre hullott. Bár lehetetlennek tűnt, de az érme az élére esett, és a száraz agyagtalajt borító, számtalan repedés ellenére gurulni kezdett lefelé, a kereskedők kocsijai felé. Felvillant rajta a napfény, amikor ott eldőlt.

– Átok, Rand – hördült fel Mat. – Ne szórakozz velem!

Isendre felemelte, és megtapogatta az érmét, miközben a dombtető felé pillantott. A többiek is erre meredtek: Kadere, Natael és Keille.

– Velem jöhetsz – döntött Rand. – Rhuarc, nem kellene indulnunk?

A törzsfő a háta mögé pillantott.

– Igen. Ebben a... – A háta mögött lassú táncmelódiát kezdtek játszani a dudák. – ...Még egy pillanat.

A dudák hangját követve, ének szállt a magasba. Az aiel fiúk leszoknak az éneklésről, ha már felnőttnek számítanak. Bizonyos alkalmakkor azonban énekelni szoktak. Ha egy aiel férfi kezébe vette a lándzsát, akkor már csak csatadalt és siratódalokat énekel. A dalhoz csatlakoztak a Lándzsa Hajadonjai is, ám őket túlzengték a mélyebb férfihangok.

Mosd meg a lándzsát – ha a Nap az égre hág.
Mosd meg a lándzsát – ha a Nap nyugodni tér.

Jobb és bal oldalukon, nagyjából félmérföldnyi távolságban, feltűnt a taardadok két, széles menetoszlopa, amelyek a dal ritmusára mozogtak előre. A harcosok, lándzsával a kézben, arcukat elkendőzve futottak. A végtelennek látszó oszlopok a hegyek irányába kígyóztak.

Mosd meg a lándzsát – ki fél a haláltól?
Mosd meg a lándzsát – senki, ki itt él!

A törzsek táboraiban és a vásártéren az aielek elképedve bámultak. Testtartásuk azt sugallta Randnek, hogy elhallgattak. Néhány kocsis döbbenten bámult, miközben mások sorsukra hagyták az öszvéreket, és elbújtak a kocsik alatt. Keille és Isendre, Kadere és Natael Randet figyelte.

Mosd meg a lándzsát – ameddig csak élsz.
Mosd meg a lándzsát – míg minden véget ér.
Mosd meg a lándzsát.

– Induljunk? – Rand nem várt Rhuarc bólintására, hanem lépésre fogva Jeade'ent, elindult a mélyedésbe. Adelin és a Hajadonok azonnal körbefogták. Mat egy pillanatnyi habozás után a nyomába szegődött Pipivel. Rhuarc és a taardad klánok vezetői rögtön elindultak az almásderes után. Egyszer, félúton a vásártér felé, Rand felpillantott a domb gerincére, Moiraine és Egwene ott ültek Lan mellett, lovuk nyergében. Aviendha a három Tudós Asszony mellett állt. Mindannyian őt nézték. Szinte már el is felejtette, milyen az, ha nem bámulja egyszerre ennyi ember.

Amikor közel ért a vásártérhez, egy küldöttség indult el vele szemben. Tíz vagy még annál is több, szoknyát, blúzt és rengeteg arany, ezüst, meg elefántcsont díszt viselő nő, meg legalább ugyanennyi szürke és barna cadin'sort viselő férfi, akik, késüktől eltekintve, nem hordtak fegyvert, és ezek a kések is jóval kisebbek voltak annál, mint amilyeneket Rhuarc használt. Ennek ellenére, puszta megjelenésükkel képesek voltak megállásra kényszeríteni Randet és a többieket. Úgy tűnt, cseppet sem érdekli őket, hogy keletről és nyugatról elkendőzött taardadok özönlik el a völgyet.

Mosd meg a lándzsát – az élet csak egy álom.
Mosd meg a lándzsát – az álom végét várom.

– Ezt tőled igazán nem vártam, Rhuarc! – szólalt meg egy testes, ősz hajú férfi. Nem volt kövér – Rand egyetlen kövér aiellel sem találkozott –, testét egyszerűen ilyen sok izom borította. – Ez még a shaidóktól is meglepett, de tőled...

– Változnak az idők, Mandhuin – válaszolta a törzsfő. – Mióta vannak itt a shaidók?

– Napkeltekor érkeztek. Ki tudja, miért rohanták át az éjszakát? – Mandhuin homlokát ráncolva nézett Randre, aztán fejét félrehajtva bámulta Matet. – Valóban különös idők, Rhuarc.

– Ki van még itt a shaidókon kívül? – kérdezte Rhuarc.

– Mi, goshienek jöttünk meg először. Aztán a shaaradok – az izmos férfi elfintorodott halálos ellenségeinek említésekor, de továbbra is a két vízföldit vizsgálta. – Később megjöttek a chareenek és a tomanellék. Legvégül pedig a shaidók, ahogy azt már mondtam. Sevanna csak nemrég beszélte rá a főnököket, hogy bemenjenek. Bael viszont nem látott okot arra, hogy már ma tárgyaljon. Néhányan a többiek közül sem.

Egy széles arcú, középkorú asszony, akinek haja még Adelinénél is világosabb volt, csípőjére tette a kezét, amitől csörögni kezdtek arany és elefántcsont karkötői. Olyan sokat viselt, és ezekhez nyakláncokat, mint Amys meg asszonytársa együttesen.

– Úgy hallottunk, hogy Az, Aki a Napkeltével Érkezik, Rhuideanból érkezett hozzád, Rhuarc – lekicsinylően végigmérte Randet és Matet. Az egész küldöttség így tett. – Úgy hallottuk, hogy ma kikiáltják a Car'a'carnt. Mielőtt még valamennyi törzs összegyűlt volna.

– Akkor valaki jóslatot mondott önöknek – felelte Rand. Sarkával megérintette almásderese oldalát, mire a küldöttség félreállt az útjából.

– Dovienya – morogta Mat. – Mia dovienya nesodhin soende – bármit is jelentett ez, úgy tűnt, mintha imádkozna.

A taardadok oszlopai két oldalról megközelítették a shaidókat, és most ott álltak, alig százlépésnyire, még mindig elkendőzve, még mindig énekelve. Nem tettek fenyegető lépéseket, csak ott álltak, tizenötször vagy hússzor annyian, mint a shaidók, és énekeltek. Hangjuk egyetlen, hatalmas kórussá változott.

Mosd meg a lándzsát – míg elfut minden árnyék.
Mosd meg a lándzsát – míg kiszárad mind a víz.
Mosd meg a lándzsát – merre van az otthon?
Mosd meg a lándzsát – míg tart az életed.

Rand közelebb lépdelt a fekete kendős shaidókhoz, és látta, amint Rhuarc felemeli a kezét, hogy elkendőzze az arcát.

– Nem, Rhuarc! Nem azért jöttünk, hogy velük harcoljunk! – Ezzel azt akarta mondani, reméli, hogy nem lesz vérontás, de az aiel férfi félreértette.

– Igazad van, Rand al'Thor! Nem tiszteljük meg ezzel a shaidókat! – Leengedte a kendőjét, és elkiáltotta magát. – Nem tiszteljük a shaidókat!

Rand nem nézett hátra, de az volt az érzése, hogy a mögötte állók is leengedik a kendőiket.

– Ó, vér és hamu! – morogta Mat. – Vér és átkozott hamu!

Mosd meg a lándzsát – míg kihűl a Nap.
Mosd meg a lándzsát – míg elfogy a víz.
Mosd meg a lándzsát...

A shaidók sorai idegesen mozgolódni kezdtek. Bármit is mondott nekik Couladin vagy Sevanna, számolni azért tudtak. Nem okozott nekik lelkiismeret-furdalást, hogy végezzenek Rhuarckal és maroknyi kísérőjével, bár ez a hagyományok felrúgását jelentette volna, de hogy ilyen sok taardaddal eljárják a lándzsa táncát, akik lavinaként elsöpörhetnék a shaidókat, na az már egész más ügy volt. Lassan félreálltak, és megnyitottak egy elég széles átjárót ahhoz, hogy Rand keresztüllovagolhasson.

Rand megkönnyebbülten felsóhajtott. Adelin és a Lándzsa többi Hajadonja rezzenéstelen arccal, szálfaegyenesen sétált tovább, mintha nem is léteztek volna a shaidók.

Mosd meg a lándzsát – lélegzetet veszek.
Mosd meg a lándzsát – ragyogjon acélhegye.
Mosd meg a lándzsát...

Az énekszó egyre halkult a hátuk mögött, ahogy beljebb haladtak a meredek sziklafalak közötti, keskeny vájatban. A mély árnyékban a szakadék messze vezetett, a hegy belsejébe. Hosszú perceken át a legnagyobb zajt a lovak patája és az aiel csizmák halk neszezése okozta. Aztán hirtelen elérték a kijáratot, és ott álltak Alcair Dalban.

Rand azonnal megértette, miért nevezték el a völgyet egy tálról, bár aranynak nyomát sem látta. A völgy szinte szabályos kör alakú volt. Körül a szürke kőfalak nem voltak túl meredekek, kivéve a túlsó végében, ahol kissé befelé hajlott a kőfal, mint egy megtörő hullám. A völgyben mindenütt fedetlen fejű, elkendőzetlen aielek csoportjai álltak. Sokkal több csoport volt, mint ahány törzs. A klánfőnökökkel érkező taardadok odasétáltak az egyik vagy másik ilyen, kisebb csoportosuláshoz. Rhuarc azt mesélte, hogy a harcos közösségek szerint ily módon elosztani az embereket jobban segített megőrizni a békét, mintha az egy törzsből származók együtt maradtak volna. Csupán az ő Vöröspajzsosai és a Hajadonok maradtak Rand és a taardadok vezetője mellett.

A többi törzs nemzetségfői klánok szerint csoportosulva, keresztbe tett lábbal ültek a belógó sziklafal alatti, hosszú, vízszintes kövön. Hat, kisebb csoport, közöttük a Lándzsa Hajadonjaié, helyezkedett el a törzsfők és a kiugró szikla között. Valószínűleg ők voltak azok az aielek, akik díszőrségként jöttek a törzsfőkkel. Hat csoport, pedig csak öt törzs érkezett. A Hajadonok bizonyára Sevannával jöttek. Pedig – Aviendha gyorsan megsúgta Randnek – Sevanna maga sosem volt Far Dareis Mai. Ám a létszám feletti csoport... Tizenegy férfi, nem csak tíz. Rand csupán hátulról látta a lángoló vörös hajú fejet, de mégis biztos volt, hogy az ott Couladin.

A kiugró sziklán egy aranyhajú nő állt, aki ugyanolyan sok ékszert viselt, mint kint, a piactéren az asszonyok, és szürke kendőjét a karjára tekerte – ez csak Sevanna lehetett –, mellette pedig négy törzsfő, akik az övükről lógó, hosszú késtől eltekintve, fegyvertelenek voltak. Egyikük a leghatalmasabb termetű férfi volt, akit Rand valaha is látott. Rhuarc leírása alapján ez nem lehetett más, mint Bael, a goshien aielek feje. Ez a fickó legalább egy tenyérnyivel magasabb volt, mint Rhuarc vagy Rand maga. Éppen Sevanna beszélt, és valamilyen akusztikai különlegesség révén, minden egyes szavát remekül lehetett érteni.

– ...engedjétek meg neki, hogy beszéljen itt! – A nő hangja idegesen és haragosan csengett. Magasra emelt fejjel, szálegyenes háttal megpróbálta felülről uralni az egész völgyet. – Ezt követelem, mert jogom van hozzá. Míg egy új főnököt választunk, én képviselem Suladricot és a shaidókat! Ragaszkodom a jogomhoz!

– Te képviseled Suladricot, míg nem választanak új főnököt, házúrnő! – Az ősz hajú férfi, aki ezeket a szavakat meglehetősen ingerülten mondta, Han, a tomanellék törzsfője volt. Arcbőre leginkább a sötét, cserzett bőrre hasonlított. A Folyóközben már őt is átlagon felül magasnak tartották volna, ám az aielekhez képest alacsony és vézna volt. – Nem kételkedem abban, hogy jól ismered egy házúrnő jogait, de a törzsfő jogait talán nem annyira jól! Csak olyan beszélhet itt, aki járt Rhuideanban, vagy mint – aki, akárcsak te, Suladric – egy törzsfő helyett beszél! – Nem tűnt túlzottan boldognak, ahogy Han ezt elmondta, de másrészt a férfi maga sem látszott olyannak, mint aki egyszer is mosolygott élete során. – Tudós Asszonyainknak azt mondták az Álomjárók, hogy Couladin nem kapta meg a jogot, hogy belépjen Rhuideanba.

Couladin üvölteni kezdett, nyilvánvalóan dühösen, de nem lehetett érteni, mert a völgyben csak azt lehetett jól hallani, aki a kiugró sziklán beszélt. Ekkor a chareenek főnöke, Erim vágott a szavába, akinek hasonlóan vakítóan vörös haja félig már megőszült.

– Hát nem tiszteled a szokást és a törvényt, shaido? Nincs tisztesség a testedben? Hallgass el végre!

Néhányan a völgy oldalán ülök közül a jövevények felé fordultak, hogy meglássák, ki érkezett. Azok, akik észrevették a két, lóháton ülő idegent a nemzetségfők élén, akik közül az egyiket ráadásul a Lándzsa Hajadonjai kísértek, megbökték a mellettük állókat. Rand kíváncsi volt, hogy hirtelen hány aiel kezdte el bámulni. Háromezer? Négyezer? Vagy több? Viszont mind néma maradt.

– Azért gyűltünk itt össze, hogy értesüljünk egy fontos hírről, mihelyt megérkezik minden törzsfő – jelentette ki Bael. Már az ő sötétvörös haja is erősen őszült. A törzsfők között nem akadtak ifjú legények. Hatalmas termete és mély hangja ráterelte az emberek figyelmét. – Ha valamennyi törzs megérkezett. Ha Sevannának nincs más mondanivalója, mint hogy engedélyt kérjen Couladinnak arra, hogy itt beszélhessen, akkor én egyszerűen visszamegyek a sátrainkhoz, és ott várok.

A shaarad törzsbeli Jheran, aki Bael goshienjei halálos ellenségének számított, karcsú volt, mint egy acélpenge. Az ő világosbarna hajában is számos ősz tincs látszott. Egyik törzsfőre sem nézett, amikor megszólalt.

– Azt mondom, ne térjünk vissza a sátrakba! Ha már Sevanna összehívott minket, akkor beszéljünk arról, aminek fontossága csak kicsivel marad el a nagy hír fontossága mögött, amire mindannyian várunk! Beszéljünk vízről! Meg akarom beszélni veletek a Hegylánc erőd körüli vízjogokat – Bael fenyegetően felé fordult.

– Bolondok! – förmedt rájuk Sevanna. – Elegem van a várakozásból! Én...

Ebben a pillanatban a sziklaszirten állók is észrevették a jövevényeket. Néma csendben figyelték, ahogy közelednek. A törzsfők a homlokukat ráncolták. Sevanna arca elkomorodott. Szemrevaló nő volt, talán még nem is középkorú, és ennél is fiatalosabbnak hatott, ahogy ott állt a jóval idősebb férfiak között. Szája azonban mohóságról árulkodott. A törzsfők mind tiszteletet parancsoló férfiúnak látszottak, még a savanyú képű Han is, ám az asszony világoszöld szemében kapzsiság csillogott. Ellentétben az összes aiel asszonnyal, akit Rand eddig látott, ő annyira kinyitotta bő, fehér blúzát, hogy jócskán kilátszott nyakláncokkal díszített, napbarnított melle. A férfiakról Rand már a viselkedésük alapján is látta, hogy törzsfők, de ha Sevanna házúrnő volt, akkor nem sok közös vonása akadhatott Liannal.

Rhuarc habozás nélkül odalépdelt a kiugró sziklához, átnyújtotta lándzsáit és pajzsát, íját és tegezét Vöröspajzsosainak, majd felmászott. Rand lova kantárát Mat felé nyújtotta, aki erre felmordult.

– A szerencse legyen velünk! – Gyanakodva bámulta a körülötte álló aieleket. Adelin bátorítóan Randre hunyorított, aki a ló hátáról egyszerűen átlépett a sziklára. A völgyet meglepett morgás töltötte meg.

– Mit művelsz itt, Rhuarc? – kérdezte Han elsötétedő pillantással. – Idehozol egy vízföldit? Ha már nem ölöd meg, legalább küldd le a főnökök helyéről!

– Ez a férfi, Rand al'Thor, azért jött, hogy beszéljen a törzsek vezetőihez! Az Álomjárók talán nem mondták, hogy velem fog jönni? – Rhuarc szavait hallva ismét hangos zúgás tört ki a hallgatók között.

– Melaine sok mindent mondott nekem, Rhuarc – felelte Bael megfontoltan, miközben Randre pillantva, ismét a homlokát ráncolta. – Azt, hogy Ő, Aki a Napkeltével Érkezik, visszajött Rhuideanból. Csak nem akarod azt mondani, hogy ez az ember... – Hitetlenkedve elhallgatott.

– Ha ennek a vízföldinek szabad beszélnie – szólt közbe Sevanna gyorsan –, akkor Couladinnak is szabad! – Felemelte egyik, puhának tűnő karját, mire Couladin a haragtól vöröslő arccal felmászott a sziklára.

Han ráförmedt.

– Mész le innen, Couladin! Már az is szörnyű, hogy Rhuarc semmibe veszi a hagyományokat, nincs szükségünk arra, hogy te is kövesd a példáját!

– Itt az ideje, hogy leszámoljunk a régi, elavult hagyományokkal! – üvöltötte a lángoló hajú shaido, miközben lesimította szürkésbarna kabátját. Nem volt semmi oka arra, hogy itt, fent is üvöltsön, mert szavait az egész völgyben jól lehetett hallani. Ennek ellenére hangosan folytatta: – Én vagyok Az, Aki a Napkeltével Érkezik! – Felrángatta ingujjait, egészen a könyökéig, és a magasba emelte két öklét. Mindkét alkarján ott tekergett a vörös és arany pikkelyes, kígyószerű teremtmény, fémesen csillogó lábaival, melyekből öt aranykarom meredt ki. A lény aranysörényes feje beborította a férfi kézhátát. Két tökéletes Sárkány. – Én vagyok a Car'a'carn! – Az üvöltés akkorát visszhangzott, mint egy mennydörgés. Az aielek felugrottak, és ujjongtak. A nemzetségek vezetői is felpattantak, a taardadok idegesen egymáshoz húzódtak, de a többiek ugyanúgy üvöltöttek, mint a tömeg.

A törzsfők is döbbentnek látszottak, még Rhuarc is. Adelin és a Lándzsa kilenc Hajadonja úgy ragadta meg lándzsáit, mint akik arra számítanak, hogy azokat bármikor használniuk kell. Mat egy pillantást vetett a völgybe vezető, széles sziklahasadékra, aztán mélyebben a szemébe húzta a kalapját, miközben a két lóval közelebb lépett a sziklához, és titokban integetni kezdett Randnek, hogy szálljon újra nyeregbe.

Sevanna diadalittasan nevetett, és megigazította kendőjét, miközben Couladin magasba emelt kézzel a szikla peremére lépett.

– Változásokat hozok! – üvöltötte a férfi. – Ahogy azt a Próféciák megjósolták! Elhozom az új időt! Átkelünk a Sárkányfalon, és visszahódítjuk azt, ami a miénk volt! A vízföldiek gyengék, de gazdagok! Biztos emlékeztek azokra a kincsekre, amelyeket akkor hoztunk, amikor utoljára behatoltunk a vízföldekre! Ezúttal mindent elveszünk! Ezúttal...!

Rand hagyta, hadd beszéljen a fickó. Hát, ha valamire, akkor erre nem számított. Ezt meg hogy csinálta? Csak ez járt a fejében, miközben csodálkozott, hogyan sikerült ennyire megőriznie nyugalmát. Lassan levette zubbonyát. Egy pillanatig habozott, mielőtt kivette volna az angrealt a zsebéből, aztán a szobrocskát becsúsztatta az öve mögé. Ezután elejtette kabátját, és odalépett a szikla peremére, ahol a legnagyobb lelki nyugalommal kioldotta ingujjának szalagjait. Amikor karját a feje fölé emelte, az ingujjak lecsúsztak.

Az összegyűlt aieleknek csak egy pillanatig tartott meglátni a sárkányokat, melyek a napfényben ott csillogtak az ő alkarján is. Egyik a másik után hallgatott el, míg végül néma csend lett. Sevanna tátott szájjal bámulta. Ő tehát nem tudott erről. Couladin nyilvánvalóan nem gondolta, hogy Rand ilyen gyorsan a nyomába ér, vagy egyszerűen nem mesélte el az asszonynak, hogy egy másik férfi karján is ott van a jel. De hogyan? Ez a fickó azt hitte, hogy van még elég ideje, és mihelyt megszilárdította a helyzetét, Randet csalónak bélyegezheti meg. A Fényre, hogy sikerült neki? Ha már a Comarda erőd házúrnője elképedt, annál jobban meglepődtek a törzsfők, kivéve Rhuarcot. Két emberen is ott látták a jelet, melyet a Próféciák szerint csak egy viselhetett.

Couladin tovább üvöltött, és a karját lengette, miközben senkire sem nézett.

– ...de most nem állunk ám meg az esküszegők földjén! Minden országot elfoglalunk, egészen az Aryth-óceánig! A vízföldiek nem tudnak ellenállni, ha... – Hirtelen rájött, hogy mindenki elhallgatott, aki még az előbb ujjongott. Pontosan tudta, mi a csend oka. Anélkül, hogy Rand felé fordult volna, felüvöltött: – Vízföldi! Hát nézzétek a ruháját! Ez egy vízföldi!

– Vízföldi vagyok – ismerte be Rand. Halkan beszélt, de így is jól értették. A shaido egy pillanatra meglepődött, de aztán diadalittasan vigyorogni kezdett – míg Rand nem folytatta: – Hogyan is szól Rhuidean jóslata? „A vérből születik.” Anyám Shaiel volt, a Chumai taardadok egyik Hajadonja! – Ki volt ő valójában? Honnan jöhetett? – Apám Janduin volt, a Vashegy nemzetség tagja, a taardadok törzsfője! – Az apám Tam al'Thor. Ő megtalált, felnevelt, és szeretett engem. Bárcsak ismerhettelek volna téged, Janduin, de Tam az apám. – „A vérből születik, de az neveli fel, aki nem a vérből való.” Hol kerestek engem a Tudós Asszonyok? A Háromszoros Föld erődjeiben? A felderítőiket átküldték a Sárkányfalon, oda, ahol felnőttem. Ahogy a Próféciák megjövendölték.

Bael és a többiek megfontoltan, habár habozva bólintottak. De még mindig ott volt a tény, hogy Couladin is felmutatta a sárkányokat, és kétségtelenül jobban örültek volna egy fajtájukbelinek, Sevanna arcán ismét elszántság látszott. Mindegy, hogy ki az igazi, ő tudta, hogy kit fog támogatni.

Couladin önbizalma töretlen maradt. Gúnyosan rávigyorgott Randre. Ez volt az első alkalom, hogy egyáltalán ránézett.

– Mennyi ideje annak, hogy elhangzott Rhuidean jóslata? – Még mindig azt hitte, hogy üvöltenie kell. – Ki tudja, mennyit változott a szavak jelentése? Az anyám Far Dareis Mai volt, mielőtt feladta volna a lándzsát! Mennyit változott a többi szöveg? Vagy mennyit változtattak rajta? Azt mondják, valamikor az aes sedai-okat szolgáltuk. Én azt mondom, megint magukhoz akarnak kötni minket! Ezt a vízföldit azért választották, mert annyira hasonlít ránk! Ő nem a vérünkből való! Az aes sedai-ok pórázán jött közénk! És a Tudós Asszonyok anyavérként üdvözölték őket! Mind hallottatok a Tudós Asszonyokról, akik elképzelhetetlen dolgokat cselekszenek. Az Álomjárók az Egyetlen Hatalmat használták arra, hogy távol tartsanak ettől a vízfölditől. Az Egyetlen Hatalmat használták, úgy, ahogy azt az aes sedai-okról hallottuk! Az aes sedai-ok küldték közénk ezt a vízföldit, hogy megtévesszenek bennünket! És az Álomjárók nekik segítenek!

– Ez őrület! – Rhuarc Rand mellé lépett, és a még mindig hallgató tömegre nézett. – Couladin sosem járt bent, Rhuideanban! Hallottam, ahogy megtiltották neki a Tudós Asszonyok! Rand al'Thor azonban bent járt! Láttam, amint elhagyta a Chaendaert, és láttam visszatérni, karján a jellel, melyet most ti is rajta láthattok!

– És miért nem akartak engem beengedni? – bődült fel dühöngve Couladin. – Mert az aes sedai-ok ezt parancsolták nekik! Rhuarc nem mondta el nektek, hogy az egyik aes sedai is elkísérte ezt a vízföldit a Chaendaertól. Ezért tért vissza a sárkánnyal! Az aes sedai-ok boszorkánysága segítette. A fivérem, Muradin meghalt a Chaendaer tövében, meggyilkolta a vízföldi, és az aes sedai Moiraine. A Tudós Asszonyok meg azt tették, amit az aes sedai-ok parancsoltak nekik, és futni hagyták őket! Amikor leszállt az éjszaka, akkor mentem be én Rhuideanba. Eddig ezt nem mondtam senkinek, mert ez itt a megfelelő hely, hogy a Car'a'carn először megmutatkozzon. Én vagyok a Car'a'carn!

Hazugság, de volt benne annyi valóság, hogy igaznak tűnhessen. Ez az ember csupán diadalmas öntudatból állt. Biztos volt abban, hogy mindenre tudja a választ.

– Azt mondod, bementél Rhuideanba? Anélkül, hogy a Tudós Asszonyok megengedték volna? – tudakolta Han a homlokát ráncolva. A hatalmas termetű Bael ugyanolyan haragvónak tűnt, még akkor is, ha karját mellén keresztbe fonva, nyugodtan állt. Erim és Jheran sem tűntek éppen boldognak. Akkor tehát legalább még a törzsfők nem döntöttek.

Sevanna megmarkolta kését, és úgy meredt Hanra, mintha legszívesebben a hátába vágná. Couladin erre a kérdésre is tudott választ.

– Igen, engedély nélkül! Az, Aki a Napkeltével Érkezik, változásokat hoz magával. Így szól a jóslat. Az értelmetlen dolgoknak meg kell változniuk, és én megváltoztatom őket! Talán nem napkeltekor érkeztem?

Már majdnem sikerült meggyőzni a törzsfőket, ugyanúgy, mint számos nézőt. Valamennyien felálltak, és hallgatva bámultak. Aielek ezrei. Ha Rand nem tudja meggyőzni őket, valószínűleg nem hagyhatja el élve Alcair Dalt. Mat ismét Jeade'en nyergére mutatott. Fontosabb célja volt annál, mintsem, hogy beérje azzal, ha élve távozik. Szüksége volt ezekre az emberekre, és a hűségükre. Kellett, hogy legyen egy népe, aki kitart mellette, és hisz benne, nem pedig azért áll mellé, hogy kihasználja, mert kapni akar tőle valamit. Így kellett lennie.

– Rhuidean – szólalt meg. A szó, mintha kitöltötte volna az egész völgyet. – Azt mondod, jártál Rhuideanban, Couladin. Mit láttál bent?

– Mindenki tudja, hogy nem szabad arról beszélnünk, amit Rhuideanban láttunk! – vágott vissza Couladin.

– A többiek kimehetnek – szólt közbe Erim –, mi meg itt maradunk, hogy elmondhasd nekünk...

A shaido haragtól vöröslő arccal a szavába vágott.

– Senkivel sem fogok beszélni erről! Rhuidean szent hely, és amit ott láttam, az is szent! Én is szent vagyok! – Ismét felemelte sárkányos karjait. – Ezek tesznek szentté!

– Üvegoszlopok között sétáltam az Avendesora tövében – folytatta Rand nyugodtan, de szavait mindenki hallotta. – Láttam az aielek történetét, őseim szemén át. És te mit láttál, Couladin? Én nem félek attól, hogy meséljek erről. És te? – A shaido remegett a haragtól. Arcának színe semmivel sem volt halványabb lángoló hajánál.

Bael és Erim, Jheran és Han bizonytalanul összenézett.

– Ki kell küldenünk a többieket! – mormogta Han.

Couladin nem vette észre, hogy azok négyen már nem őt támogatják, de Sevanna azonnal észrevette a változást.

– Rhuarc mondta el neki! – visította. – Rhuarc egyik felesége Álomjáró, az aes sedai-ok szolgáinak egyike! Rhuarc mondta el neki!

– Rhuarc ilyet nem tenne! – förmedt rá Han. – Ő törzsfő, és tiszteletre méltó férfiú. Ne fecsegj olyan dolgokról, Sevanna, amit fel nem foghatsz!

– Nem félek! Nem félek! – üvöltötte Couladin. – Senki sem állíthatja, hogy félek! Én is láttam őseim szemén át! Láttam, amint megérkeztünk a Háromszoros Földre! Láttam a dicsőségünket! A dicsőséget, amit majd visszaszerzett!

– Én a Legendák Korát láttam – jelentette be Rand. – Láttam, ahogy az aielek elindulnak a Háromszoros Földre – Rhuarc megragadta a karját, de Rand lerázta magáról a törzsfő kezét. A sors erre a pillanatra készítette, amióta csak az aielek első alkalommal gyűltek össze Rhuidean előtt. – Láttam az aieleket, amikor még Da'shain aieleknek hívták őket, amikor még a Levél Útját követték.

– Nem! – Dübörgő üvöltés tört ki, hangosabb, mint a mennydörgés. – Nem! Nem! – hangzott fel ezernyi torokból. A napfény megcsillant a lendülő lándzsák hegyén. A taardadok klánfőnökei közül is ott üvöltöttek néhányan. Adelin kétségbeesetten nézett fel Randre. Mat valamit üvöltött, de az nem hallatszott a mennydörgésben. Ezért azután sürgősen Jeade'en nyergére kezdett el mutogatni.

– Hazudsz! – A völgy falai felerősítették Couladin üvöltését, amelyikben a harag keveredett a diadallal, és így túlharsogta az összegyűlt aielek lármáját. Sevanna kétségbeesetten csóválta a fejét, és megragadta a férfit. Most már sejteni kezdte, ki lehet a csaló, és megpróbálta elhallgattatni a shaidót, hogy maradjon még egy esélye. Ahogy azt Rand remélte, Couladin ellökte a nőt. A férfi tudta, hogy Rand bent járt Rhuideanban. Valószínűleg saját meséjének még a felét sem hitte el, de Rand történetének egy szavát sem hitte. – A saját szájából hallhattátok a bizonyítékát, hogy csaló! Mi mindig is harcosok voltunk! Mindig! Az idők kezdete óta!

Még inkább felerősödött az üvöltés, és rázták a lándzsákat, ám Bael és Erim, Jheran és Han kővé dermedten, némán állt a háttérben. Most már mindent tudtak. Couladin nem vette észre pillantásukat, és még mindig sárkánydíszes karját lengette a tömeg felé. Szemmel láthatóan élvezte csodálatukat.

– Miért? – kérdezte Rhuarc Randet halkan. – Hát nem értetted meg, miért nem beszélünk Rhuideanról? El kell fogadnunk, hogy valamikor annyira különböztünk mindattól, amiben ma hiszünk, hogy azok voltunk, akiket ma Elveszetteknek tartunk, akiket ti tuatha'anoknak hívtok. Rhuidean megöli azt, aki ezt nem tudja elfogadni. Három férfi megy be Rhuideanba, egy jön csak ki élve. És te most mindenki előtt beszéltél erről. Ezt nem csak azok fogják megtudni, akik ma itt voltak, Rand al'Thor. Híre megy a dolognak! Hányan lesznek elég erősek ahhoz, hogy elviseljék?

Visszavisz benneteket, és megsemmisít!

– Változásokat hozok magammal – felelte Rand szomorúan. – Nem békét, hanem zűrzavart – pusztulás követ, bármerre megyek. Akad majd olyan hely, amit nem szétszaggatva hagyok hátra? – Eljön, aminek el kell jönnie. Ezen nem változtathatok.

– Eljön, aminek el kell jönnie – ismételte az aiel néhány pillanattal később.

Couladin még mindig fel-alá járkált a szikla szélén, és üvöltve dicsőséget meg hódítást ígért az aieleknek. Észre sem vette a mögötte álló törzsfők tekintetét. Sevanna viszont többé rá sem pillantott Couladinra. Halványzöld szemét a törzsfőkre meresztette, vicsorgott, és keble hevesen zihált. Tudnia kellett, mit jelent a hallgatás, és ezek a hűvös pillantások.

– Rand al'Thor – jelentette ki Bael hangosan, és a név keresztülzendült Couladin rikácsolásán, s mint egy acélpenge, elmetszette a tömeg üvöltését. Egy pillant alatt csend lett. A törzsfő elhallgatott, megköszörülte a torkát, és úgy nézett körül, mint aki kiutat keres. Couladin felé fordult, és öntudatosan keresztbefonta karját. Arra számított, hogy meghallhatja a vízföldi halálos ítéletét. A hatalmas termetű törzsfő mélyet lélegzett. – Rand al'Thor a Car'a'carn. Rand al'Thor Az, Aki a Napkeltével Érkezik! – Couladin hihetetlen dühében tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Rand al'Thor Az, Aki a Napkeltével Érkezik – jelentette ki ugyanennyire habozva a cserzett arcú Han.

– Rand al'Thor Az, Aki a Napkeltével Érkezik – ezt a savanyú képű Jheran mondta, majd Erim szólalt meg.

– Rand al'Thor Az, Aki a Napkeltével Érkezik.

– Rand al'Thor – jelentette ki Rhuarc – Az, Aki a Napkeltével Érkezik. – És olyan halkan, hogy még ebben a különleges völgyben sem lehetett lent meghallani, még hozzátette: – És a Fény legyen hozzánk irgalmas!

Egy hosszú-hosszú pillanatig tartott a hallgatás. Aztán Couladin a dühtől őrjöngve leugrott a szikláról, kitépte egyik Seia Doonja kezéből a lándzsát, és teljes erővel Rand felé hajította. Mielőtt azonban az acélhegy célba találhatott volna, Adelin vetette magát elé. A lándzsa belefúródott a több réteg bivalybőrből készült pajzsba, és fellökte a nőt. A völgyben elszabadult a pokol. Az emberek üvölteni kezdtek, és előretódultak. A jindo Hajadonok felugrottak a sziklára, Adelin mellé, és védelmezően körbefogták Randet. Sevanna lemászott, és Couladinnal ordítozott. Ezután a férfi karjába kapaszkodott, hogy visszatartsa attól, hogy az Fekete Szem shaidóival nekirontson a Rand előtt álló Hajadonoknak. Heirn és a taardadok tucatnyi más nemzetségfője csatlakozott Adelinhez, lándzsájukat harcra készen tartva, míg társaik egy része csak kiabált. Mat, kezében lándzsájával – fekete nyél és hollóval megjelölt kardpenge – szintén felmászott, miközben üvöltött valamit, ami valószínűleg káromkodás lehetett az Ősi Nyelven. Rhuarc és a többi törzsfő kiabálva megpróbálta helyreállítani a rendet, ám a völgy forrongott. Rand látta, ahogy az aielek elkendőzik magukat. Felvillant egy lecsapó lándzsa. Egy másik. Meg kell állítania őket!

Kinyúlt a saidin után, és az Egyetlen Hatalom elárasztotta, de annyira, hogy azt hitte, menten fel fog robbanni, hacsak nem ég el előtte. A rontás szennye szétáradt benne, mígnem már azt érezte, hogy ropogva meggörbülnek a csontjai. Gondolatok lebegtek az ürességen kívül. Hideg gondolatok. Víz. Itt, ahol a víz olyan ritka volt, erről beszélt az összes aiel. Még ebben a száraz levegőben is akadt egy kevés víz. Anélkül, hogy pontosan tudná, mit is tesz, fókuszálni kezdett, és vakon kinyúlt a semmibe.

Villámok cikáztak Alcair Dal felett. A szél minden irányból ide kezdett fújni, és olyan hangosan süvített a sziklafalak között, hogy még az aielek üvöltését is túlharsogta. A szél parányi vízrészecskéket hozott magával, egyre többet és többet, míg végül olyasvalami történt, amire itt senki sem emlékezett. Vékony fátyolban esni kezdett az eső. A szél a fejük fölött üvöltött és kavargott. Vad villámok cikáztak egyre hevesebben az égen. Az eső mind erősebb és erősebb lett, igazi zivatar, igazi felhőszakadás öntötte el a kiugró sziklát. Rand haja a homlokába tapadt, inge pedig a hátába. Alig látott el ötvenlépésnyire.

Az esőcseppek hirtelen már nem értek el hozzá. Láthatatlan kupola borult Randre, eltakarva a taardadokat és Matet. Az oldalt lezúduló eső függönyén át látta, amint Adelin öklével a kupolára csap, és megpróbál bejönni hozzá.

– Te eszement idióta! Hogy állhattál le játszadozni azzal a másik elmebeteggel? Elpocsékolod azt a sok erőfeszítést, azt a sok tervezést!

Víz csöpögött Rand arcáról, ahogy megfordult Lanfear felé. A nő ezüstöves, hófehér ruhája teljesen száraznak látszott. Az ezüsthold és a csillagok között hullámzó, fekete hajfonatokra egyetlen csepp eső sem hullott. A hatalmas, fekete szemek dühösen meredtek rá. Düh torzította el a szépséges arcot.

– Nem számítottam arra, hogy már ilyen korán felfeded magadat! – válaszolta nyugodtan. Az Egyetlen Hatalom még eltöltötte. Az áramlatban úszott, szinte tehetetlenül, de kétségbeesetten a felszínen tartotta magát. Hangjában azonban semmi sem érződött ebből a kétségbeesésből. Nem volt rá szükség, hogy még több Hatalmat fogadjon magába. Csak hagyta, hogy a testébe áradjon a Hatalom, mígnem úgy érezte magát, hogy csontjai hamuvá égnek. Nem tudhatta, hogy a nő képes-e leblokkolni, miközben átjárja a saidin. Ám az óvatosság kedvéért teljesen teleengedte magát. – Tudom, hogy nem vagy egyedül. Hol a társad?

Lanfear csodálatos szája lebiggyedt.

– Tudtam, hogy elárulja magát, ha behatol az álmodba! Mindent helyre tudtam volna hozni, ha nem esik pánikba.

– Kezdettől fogva mindent tudtam – szakította félbe a fiú. – Azóta várok rá, hogy elhagytuk Tear Kövét. Itt, kint, ahol mindenki számára egyértelművé vált, hogy Rhuideanba, az aielekhez tartok. Talán azt hitted, nem számítottam arra, hogy néhányótok követni fog? De ez itt az én csapdám, Lanfear, nem a tied! Hol van? – Utolsó szava már kiáltás volt. Érzelmek siklottak ellenőrzés nélkül az ürességbe, amely megvédte őt, a semmiben, ami nem volt üres, az ürességben, amit kitöltött az Egyetlen Hatalom.

– Ha tényleg tudtad – vicsorgott vissza a nő –, akkor miért riasztottad el a fecsegéseddel, hogy engedelmeskedned kell a sorsodnak, és tenned, amit meg kell tenni? – A megvetéstől olyan nehezek voltak a szavai, mintha kőből lettek volna. – Azért hoztam magammal Asmodeant, hogy tanítson téged, de ő mindig is készen állt a köpönyegforgatásra, ha nem sikerült minden az első próbálkozásra. Most azt hiszi, hogy Rhuideanban talált valami jobbat. És már ott van, hogy elhozza, amíg te itt ácsorogsz! Couladin, a draghkar, mind csak a figyelmedet akarta elterelni, amíg ő szétnézhetett. Értelem és ok nélkül semmivé foszlattad az összes tervemet, csak mert olyan makacs vagy! Van sejtésed arról, micsoda fáradságba kerül majd, hogy újra megnyerjük? És éppen őt! Demandred vagy Rahvin vagy Sammael azonnal megölnének, és még csak nem is gondolnának arra, hogy tanítsanak, hacsak nem lehetnének biztosak abban, hogy pórázra vertek, mint egy csahos kutyát!

Rhuidean. Igen, természetesen. Rhuidean. Hány hétnyi út dél felé? De egyszer már sikerült valamit megtennie. Csak ha vissza tudna emlékezni rá...

– És te hagytad elmenni? Azok után, hogy váltig állítottad, segíteni akarsz nekem?

– Nem nyíltan, azt mondtam! Mit találhatna Rhuideanban, ami elég értékes a számomra, hogy nyíltan színt valljak? De még maradt elég idő, ha beleegyezel abba, hogy átállj az oldalamra! Gondolj arra, amit mondtam neked, Lews Therin! – Hangja hihetetlenül csábítóvá vált, telt ajka mosolygott, sötét szemei megpróbálták feneketlen tengerként elnyelni. – Két, hatalmas sa'angreal! Ezeknek a segítségével, mi, együtt szembeszállhatunk... – Ezúttal magától hagyta abba. Randnek eszébe jutott.

Az Egyetlen Hatalom segítségével meggyűrte a valóságot, és egy kicsit elferdítette azt, ami. Egy ajtó nyílt meg előtte, a kupolában. Egy ajtó. Másként ezt nem lehetett leírni. Nyílás a sötétbe, valahová máshová.

– Úgy tűnik, emlékszel néhány apróságra – a nő megvizsgálta az ajtót, aztán ismét a fiúra pillantott, hirtelen feltámadt gyanakvással. – Mitől félsz ennyire? Mi van Rhuideanban?

– Asmodean – válaszolta komoran. Egy pillanatig habozott. Nem látott ki az esőverte kupolából. Mi történik odakint? És Lanfear. Bárcsak képes lenne visszaemlékezni arra, hogyan is blokkolta le Elayne-t és Egwene-t! Ha már nem tudom rávenni magamat arra, hogy megöljek egy nőt, csak mert csúnyán nézett rám. De hiszen ő egy Kitaszított! Erre ugyanolyan képtelen volt, mint korábban a Kőben. Aztán keresztüllépett az ajtón, kint hagyta a nőt a sziklán állni, és becsukta maga után az ajtót. Lanfear persze maga is tudta, hogyan kell egy ilyen ajtót nyitni, de amíg ez sikerül neki, azzal is időt nyert.

Ötvennyolcadik fejezet

Rhuidean csapdái

Mihelyt az ajtó eltűnt, Randet áthatolhatatlan sötétség vette körül. A feketeség minden irányban a végtelenbe nyúlt, mégis látott. Nem érzett sem meleget, sem hideget, pedig az előbb bőrig ázott. Egyáltalán nem érzékelt semmit. Egyszerűen csak létezett. Sima, szürke, kő lépcsőfokok sorakoztak előtte. Minden lépcsőfok szabadon lebegett, és ahogy haladt felfelé a lépcsőn, az egy idő múlva elhalványult. Már korábban is látott ilyesmit, vagy legalábbis valami hasonlót, így aztán tudta, hogy útja oda vezet, ahová menni akart. Rohanni kezdett a különös lépcsőn, és valahányszor felemelte lábát az egyik fokról, az az ottmaradt nedves lábnyommal együtt semmivé foszlott. Előtte újabb fokok sorakoztak, de csak azok, amelyek célja felé vitték. Ezek is olyanok voltak, mint a korábbiak.

Az Egyetlen Hatalom segítségével teremtettem őket, vagy tényleg léteznek?

Ettől a gondolattól a talpa alatt lévő, szürke kő kezdett elhalványodni, és az előtte látszó lépcsőfokok is egészen áttetszővé váltak. Kétségbeesetten összpontosított: szürke kő, teljesen valódi. Igazi. Megállt a szétolvadás, és a lépcső megszilárdult. A fokok most már nem voltak olyan egyszerűek és nyersek, hanem csillogtak, és élüket díszesen megmunkálták. Halványan emlékezett arra, hogy ilyesmit egyszer már látott. Nem mert azonban túl sokáig töprengeni ezen, hanem ehelyett vakon rohanni kezdett felfelé. Egyszerre három fokot ugrott, úgy rohant a fekete semmiben. Az út elvezet a célba, na de meddig fog tartani? Mekkora Asmodean előnye? Ismert vajon rövidebb utat a Kitaszított? Ez volt itt az egyik alapvető kérdés. A Kitaszított mindent tudott, míg ő csak vaktában tapogatódzott.

Elfintorodott, ahogy előrenézett. A lépcső hozzáidomult hosszú lépéseihez. A fokok olyan távol lebegtek egymástól a semmiben, hogy csak szökkenve érhette el őket. Közöttük a végtelen feketeség tátongott, mély, mint a... Nem találta a megfelelő szót. Itt talán sohasem érne véget a zuhanás. Kényszerítette magát arra, hogy ne törődjön a mélységgel, és rohant tovább. A régi, félig begyógyult seb az oldalán ismét lüktetni kezdett. Az, hogy ezt egyáltalán észrevette, miközben itt izzott benne a saidin, azt jelezte, hogy a seb nemsokára ismét ki fog fakadni. Ne törődj vele. A gondolat ott lebegett az ürességben. Akkor sem merné félbeszakítani ezt az őrült rohanást, ha ez az életébe is kerülne. Hát sohasem ér véget ez a lépcső? Mennyit haladhatott?

Hirtelen maga előtt a messzeségben, kissé jobbra, megpillantott valakit a semmiben. Egy férfit, aki vörös kabátban, vörös köpenyben egy csillogó ezüstkorongon állt, és azon siklott előre. Randnek nem kellett alaposabban megnéznie, hogy tudja, Asmodean száguld ott a sötétségben. A Kitaszított nem úgy loholt, mint egy halálra hajszolt paraszt suhanc, hanem elegánsan siklott azon az akármin.

Rand azonnal megtorpant a lépcsőn. Még csak nem is sejtette, milyen lehet az a korong, amin a másik utazott, de... Eltűntek előtte a lépcsőfokok. A csizmatalpak alatti kőlap elmozdult, és egyre gyorsabban siklani kezdett előre. Nem érzett szelet az arcában, ami elárulta volna, hogy mozog, nem látott egyetlen szilárd támpontot sem, ami segített volna érzékelni az elmozdulást, ám egyértelműen megközelítette Asmodeant. Még csak azt sem tudta, hogy ez az Egyetlen Hatalom segítésével történt-e. Egyszerűen csak megtörtént. A lépcsőfok megremegett, és Rand kényszerítette magát, hogy felhagyjon a töprengéssel. Még nem tudok eleget.

A sötét hajú férfi nyugodtan állt a platformon, egyik kezét a csípőjére tette, a másikkal elgondolkodva az állát vakargatta. A nyakát és a csuklóját is fehér csipke vette körbe. Magas gallérú, vörös kabátja a szaténnál is erősebben csillogott, és elég különös módon szabták. Kabátjának vége majdnem a térdéig leért. A férfi olyasvalamin lógott, ami leginkább fekete pókhálóra emlékeztetett, acéldrótra, amely belőle kiindulva eltűnt a mindent körülvevő sötétségben. Rand ilyet már egészen biztosan látott valahol.

Asmodean hátranézett, és Rand első alkalommal lepődött meg. A Kitaszítottak ugyan meg tudják változtatni arcukat – de legalábbis módosíthatják arcvonásaikat, ahogy azt Lanfear is már többször megtette –, de most biztos, hogy Jasin Natael, a mutatványos meredt rá. Rand biztos volt benne, hogy Kadere lesz az, akinek ragadozó madárra emlékeztető pillantása sosem rebbent meg.

Asmodean összerezzent, amikor észrevette Randet. A Kitaszított ezüstkorongja megugrott, és hirtelen egy hatalmas tűzfüggöny száguldott Rand felé, mintha csak egy óriási lángnyelvből metszették volna ki – egy mérföld magas, és egy mérföld széles.

A fiú kétségbeesetten lecsapott az Egyetlen Hatalommal, és abban a pillanatban, amikor a tűzfüggöny már majdnem odaért hozzá, az számtalan szikrára robbant, melyek szétszóródtak, és kihunytak. Ám miközben éppen elenyészett az első tűzfüggöny, a második már közeledett is. Szétszaggatta, és akkor meglátta a harmadikat, a harmadik után meg a negyediket. Rand megértette, hogy Asmodean időközben egérutat nyert. A tűzfüggönyök miatt már nem is látta a Kitaszítottat. Harag tombolt az üresség felszínén, és Rand olyan sok Hatalmat engedett magába, amennyit csak bírt.

Tűzözön csapott le a fiú felé száguldó lángfalra, és átrontott rajta. Ez már nem vékony függöny volt, hanem egy vad, ágaskodó tűztenger, amelyet forgószelek hajtottak előre. Rand megremegett az Egyetlen Hatalom viharában, az üresség felszínén tombolt az Asmodean iránt érzett harag.

Egy barlang nyílt meg a tűzözönben. Nem, barlangnak tulajdonképpen nem is lehetett volna nevezni, mert amikor keresztül engedte Rand irányába Asmodeant, és csillogó korongját, a nyílás azonnal be is záródott. A Kitaszítottat valamilyen védőpajzs vette körül.

Rand kényszerítette magát arra, hogy ne törődjön az ürességet ostromló, távoli haraggal. Csak akkor tudja megérinteni a saidint, ha belül megőrzi az ürességet. Ha beengedi a haragot, akkor az üresség szétpattan. A tűzözön megszűnt létezni, amikor elzárta az azt tápláló Egyetlen Hatalom viharát. Fogságba akarta ejteni a Kitaszítottat, nem megölni.

A kőlap még gyorsabban siklott a sötétségben. Egyre jobban megközelítette Asmodeant. A Kitaszított korongja hirtelen megállt a sötétben. Előtte egy világos nyílás támadt, amin keresztülvetette magát. Az ezüstkorong eltűnt, és az ajtó elkezdett bezáródni. Rand vad elszántsággal lesújtott az Egyetlen Hatalommal. Nyitva kell tartania az ajtót! Ha az becsukódik, akkor még csak sejteni sem fogja, hova menekült Asmodean. Az ajtó zsugorodása megállt. Egy ragyogóan megvilágított négyszög állt ott, elég nagy ahhoz, hogy keresztülbújjon rajta. Nyitva kell tartania, hogy elérhesse, mielőtt a Kitaszított túl messzire jut.

Abban a pillanatban, amikor a megállásra gondolt, a lépcsőfok mozdulatlanná dermedt. Nem siklott tovább, Rand viszont előrezuhant, keresztül a napfényben fürdő nyíláson. A csizmája megakadt valamiben, amitől nagyot bukfencezett a kemény talajon, míg végül elakadó lélegzettel fekve maradt.

Először megpróbált levegőt venni, aztán keservesen megkísérelt feltápászkodni, mivel nem mert akár csak egy pillanatig is tehetetlenül feküdni. Még mindig ott izzott benne az Egyetlen Hatalom, az élet és a rontás. Ugyanúgy nem érezte a horzsolásokat, mint a légszomjat, ugyanolyan kevéssé törődött velük, mint a nedves ruháját belepő, finom porral. Ugyanabban a pillanatban azonban mégis pontosan érzékelte az izzóan forró levegő minden rezdülését, a kiszáradt agyagtalaj minden apró repedését. A nedvesség azonnal elpárolgott ingéből és nadrágjából a napsütésben. Újra a pusztában volt, a Chaendaer alatti völgyben, alig ötvenlépésnyire a ködbe burkolózó Rhuideantól. Az ajtó eltűnt.

Elindult a ködfal felé, de aztán bal lábával a levegőben megtorpant. Csizmája sarkát valami lemetszette. Ez akkor történhetett, amikor elbotlott a záródó ajtóban. Azon kapta magát, hogy a hőség ellenére megborzongott. Nem tudta, hogy ez ennyire veszélyes lehet. Ellenfele viszont mindezzel tisztában volt. A Kitaszított mégsem fog elmenekülni!

Komoran rendbe hozta a ruháját, és a kis ember szobrát visszatette oda, ahonnan kivette. Ezután belerohant a ködbe. Vak szürkeség vette körbe. Itt még a testébe gyűjtött Egyetlen Hatalom sem segíthetett. Vakon rohant tovább.

Hirtelen hasra vetette magát, és az utolsó lépést a ködből gurulva tette meg a durva kockaköveken. Fekve maradt, és úgy nézett fel a három, fényesen csillogó szalagra, melyek Rhuidean különleges fényében ezüstöskéknek tűntek. A szalagok a levegőben lebegve jó darabig kinyúltak, mindkét irányba. Ha felállna, azok csípője, mellkasa és torka magasságában lennének. Olyan vékonyak voltak, hogy alulról nézve szinte alig látszottak. Pontosan tudta, hogyan és miért hozták őket létre, és akasztották fel oda, bár ennek hátterét nem értette. Olyan kemény, mint az acél, és olyan éles, hogy ahhoz képest a borotvapenge puha párnának tűnt volna. Ha beléjük szalad, a szalagok egyszerűen szétvágták volna. Az Egyetlen Hatalom parányi lökete elég volt hozzá, és a pengék porrá omlottak. Hideg düh öntötte el az üresség felszínén, belül viszont hűvös céltudatosság és az Egyetlen Hatalom.

A ködkupola kékes izzása árnyéktalan fényt vetett a félig kész, hatalmas lemezekből épült márvány- és kristálypalotákra, az óriási üvegfelületekre, és a felhőket karcoló, bordázott vagy spirál formájú tornyokra. A széles utcán, előtte Asmodean rohant, a kiszáradt kutak mellett, a város szívében fekvő, hatalmas tér irányába.

Rand az Egyetlen Hatalmat akarta használni, de ez furcsa módon nagyon nehéz volt. Megragadta a saidint, valósággal rávetette magát, míg az tombolni nem kezdett a belsejében. Ekkor fókuszálni kezdett, és rettenetes villámok vágódtak alá a ködkupolából. Nem Asmodeant vette célba. Közvetlenül a Kitaszított előtt csillogó fehér és piros oszlopok robbantak szilánkokká, ötven lépés széles és száz lépés magas, évszázados építmények dőltek porfelhőt keltve az utcára. A színes üvegből készült, óriási ablakokat díszítő, fejedelmien méltóságteljes férfiak és asszonyok mintha csak elítélően néztek volna Randre.

– Meg kell állítanom! – mondta nekik. Hangja visszhangzott a saját fülében.

Asmodean megtorpant, és hátraugrott az összedőlő oszlopok elől. A felé áramló porfelhők nem értek csillogó, piros kabátjához, hanem megnyíltak előtte, és átengedték.

Láng lobbant Rand körül, beborította, és a levegő is tűzzé változott, de aztán eltűnt az egész, mielőtt még egyáltalán rájöhetett volna, mit is tett ellene. Ruhája megszáradt és felforrósodott, a haja megperzselődött, és minden lépésnél száraz por hullott ruhájáról. Asmodean közben átmászott az utcát elborító törmelékhalmon. Újabb villámok robbantották darabokra valamivel előtte az utca kőburkolatát. Kődarabok sziszegtek a levegőben. Összetörtek a paloták kristályfalai, és körülötte tombolt a pusztítás.

A Kitaszított ennek ellenére nem lassult le, és amikor összezáródtak mögötte a porfelhők, az égből villámok csaptak le Randre, vakon kilőve, de egészen biztosan azzal a szándékkal, hogy gyilkoljanak. Rand futtában pajzsot szőtt maga köré. Kődarabok pattantak le erről, amikor elugrott a színes égből lecsapó, szikrázó, kék villámok elől, és átugrott azokon a réseken, melyeket a villámok szakítottak az utca kövébe. A levegő maga is szikrát szórt. Karján felállt a szőr, és a haja is a magasba meredt.

Valamit beleszőttek a szétrobbantott oszlopok halmába. Rand megerősítette a védőpajzsot maga körül. A vörös és a fehér kő jókora darabjai robbantak szét, amikor megpróbálta megragadni őket, hogy felmásszon. A tiszta, vakító fény és a szanaszét repülő kődarabok nem tudták megállítani. Védőburkának biztonságában keresztülrohant a résen, és éppen csak hogy odafigyelt az összeroskadó épületek morajlására. Meg kellett állítania Asmodeant! A legnagyobb erőfeszítés árán – tényleg nehezen ment – villámokat lőtt ki maga elé. Tűzgömbök emelkedtek ki a talajból. Mindent meg kell próbálnia, hogy megállítsa a vörös kabátos férfit. Kezdte utolérni. A hatalmas teret alig néhány lépéssel lemaradva érte el. Megpróbált felgyorsulni, megkétszerezni erőfeszítéseit, hogy megakadályozza Asmodean továbbjutását és menekülését. A Kitaszított harcolt, és megpróbálta megölni.

Villámok szórták szanaszét, tűzkerekek zúzták össze azokat a ter'angrealokat és más, értékes tárgyakat, melyek ideszállításáért olyan sok aiel adta az életét. Ezüstből és kristályból készített, művészi gonddal kimunkált szerkezetek szakadtak darabokra, és különös fémkonstrukciók dőltek fel, amikor megremegett a talaj, és mély rések tárultak fel.

Asmodean kétségbeesetten keresett valamit, és rohant tovább. Aztán rávetette magát egy tárgyra, ami a sok rom között a legkevésbé feltűnőnek látszott. Egy fehér kőből metszett, talán egy láb hosszú, hátán fekvő figurára, amely egy férfit ábrázolt, kinyújtott kezében kristálygömbbel. Asmodean megkönnyebbült kiáltással markolta meg a szobrot.

Egy szívdobbanásnyi idővel később Rand keze is megmarkolta a figurát. A pillanat tört részéig csak bámulta a Kitaszítottat. Az ugyanúgy nézett ki, mint korábban a mutatványos, ám sötét szemében most vad kétségbeesés tükröződött. Meglehetősen jóképű, középkorú férfinek látszott, és semmi sem utalt arra, hogy Rand most egy Kitaszítottal nézett farkasszemet. A csend egy pillanat tört részéig tartott, aztán mindketten keresztülnyúltak a szobron, a ter'angrealon, az egyik leghatalmasabb sa'angrealért, amelyet valaha is készítettek.

Rand korábban látta már egyszer Cairhienben a gigantikus, félig eltemetett szobrot, mely egy hihetetlen méretű kristálygömböt a kezében tartó figurát ábrázolt. A gömb izzott, mint a nap, és csak úgy lüktetett az Egyetlen Hatalomtól. A fiúban úgy hullámzott az erő, mintha a világ összes tengerén tombolt volna a vihar. Ezzel bármit meg lehetett valósítani. Valószínűleg még a halott gyereket is életre lehetett volna kelteni. A rontás ugyanilyen ütemben duzzadt, beleszövődött a létezés minden szálába, becsurgott minden repedésen, be a lelkébe. Rand legszívesebben felüvöltött, felrobbant volna. És mégis, csupán a felét érzékelte mindannak, amit a sa'angreal adni tudott. A másik fele Asmodeant töltötte fel.

Ide-oda rángatták a figurát, megbotlottak a felborult és összetört ter'angrealokban, elzuhantak, de egyikük sem merte akárcsak egy ujjal is elengedni a szobrocskát, mert féltek, hogy a másik kitépi a kezükből. Ám ezzel egyidejűleg, miközben egymáson hemperegtek, nekiütődtek egy homokkőből készült ajtókeretnek, amelyik csodálatos módon állva maradt, aztán arrébb löktek egy felborult, de épen maradt kristályszobrot. Ez egy meztelen nőt ábrázolt, keblére szorított gyermekkel. Miközben tehát a ter'angrealért marakodtak, küzdelmük egy másik síkon is folyt.

Tiszta energiából kovácsolt pörölycsapások zúgtak Randre, mindegyik elég erős ahhoz, hogy porrá zúzzanak egy egész hegyet, meg pengék, amelyekkel fel lehetett volna nyársalni a föld szívét. Láthatatlan fogók próbálták meg kitépni az értelmet testéből, és a lelkébe is belemartak. Az Egyetlen Hatalom minden cseppjére szüksége volt, amit csak magába tudott fogadni, hogy kivédje ezeket a támadásokat. Biztosan tudta, hogy ebben a pillanatban bárki úgy ki tudná törölni a világból, mintha sohasem létezett volna. Abban viszont nem lehetett biztos, hová is fog ez a harc vezetni. A talaj alattuk remegett, rázkódott, ahogy ott tusakodtak, ahogy elzuhantak, sajgó izmokkal hadakoztak. Elméje éppen csak hogy felfogta a halk, de mindent átjáró, mély morajt. Mintha csak különös zene szólt volna. Az üvegoszlopok remegtek és zümmögtek, ám most nem maradt ideje arra, hogy velük törődjön.

Most megbosszulták magukat az álmatlan éjszakák és az előbbi vad hajsza is. Elfáradt, és ha ezt az ürességen át is észrevette, akkor az csak annyit jelenthetett, hogy közel állt a teljes összeomláshoz. Amikor megint megrázta a felágaskodó talaj, rájött, hogy már nem próbálja meg kitépni Asmodean kezéből a ter'angrealt. Csak kapaszkodott bele, és megkísérelte nem elereszteni. Nemsokára elfogy minden ereje. Még akkor is, ha marka nem engedi el a kőfigurát, kénytelen lesz elengedni a saidint, különben az Egyetlen Hatalom ugyanolyan bizonyossággal elsodorja és megsemmisíti, ahogy arra Asmodean is készül. Már arra is képtelennek bizonyult, hogy akár csak egyetlen, parányi fonalat is kihúzzon a ter'angrealból. Egyensúly alakult ki közötte és a Kitaszított között. Mindketten pontosan a felét érezték magukban annak, amit a cairhieni nagy sa'angreal tudott nyújtani. Asmodean a képébe vicsorgott, hörgött. Izzadság patakzott a Kitaszított arcán. Ez az ember legalább annyira fáradt volt, mint Rand. De tényleg annyira?

A felpúposodó föld egy pillanatra a magasba hajította Randet, és ugyanabban a pillanatban Asmodean is rávetette magát, de ekkor Rand megérezte, hogy valami kettőjük közé szorul; a térdén kardot tartó, kövér emberke szobra, ami még mindig ott volt nadrágszíja mögé csúsztatva. Jelentéktelen apróság, ha összehasonlítja azzal a hihetetlen forrással, amiből mindketten az erejüket merítették, egy pohár víz, összevetve az óceánnal, a tomboló viharral. Még csak azt sem tudta, hogy képes lehet-e használni az apró figurát, miközben összeköttetésben áll a gigantikus sa'angreallal. És ha esetleg lehetséges? Asmodean vicsorogni kezdett. Nem pusztán eltorzult az arca, de ez már a halálos fáradságba merevedő mosoly volt. A Kitaszított biztosra vette, hogy győzni fog. Talán igaza is volt. Rand keze remegett. Szorítása egyre gyengült a ter'angrealon. Annak ellenére, hogy összeköttetésben állt a nagy sa'angreallal, csak nehezen tudta megtartani a saidint.

Amióta elhagyták azt a sötét helyet, már nem látta azokat a különös, hosszú, fekete acéldrótokra emlékeztető dolgokat kilógni Asmodeanból. Nem látta, de még az ürességben is képes volt elképzelni, ahogy rátapadnak a Kitaszítottra. Tam azért tanította meg az ürességre, hogy célba lövés közben segítsen összpontosítani, hogy eggyé válhasson az íjjal, a nyíllal, a céllal. Így most eggyé vált az elképzelt fekete drótokkal. Alig látta, hogy Asmodean a homlokát ráncolja. Ellenfelét alighanem meglepte, hogy Rand arca hirtelen ennyire megnyugodott. Ez a nyugalom eltartott addig a pillanatig, míg útjára nem engedte a nyílvesszőt. Felhasználta az övébe tűzött, parányi angrealt, és még több energia ömlött át rajta. Nem pocsékolta az idejét azzal, hogy ennek örüljön. Amúgy is csak egy parányi áramlat volt, összehasonlítva a belsejében tomboló viharral, ám ez volt az utolsó csapása. El fogja nyelni utolsó cseppnyi erejét is, úgy formálta meg, mintha kardot kovácsolna az Egyetlen Hatalomból, egy fénykardot, és a pengére koncentrálva lecsapott, eggyé válva az elképzelt drótokkal.

Asmodean szeme tágra nyílt, és felüvöltött, a borzalom legmélyebb mélységéből jövő hördüléssel. A Kitaszított remegett, mint egy felzendülő gong. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy kettő van belőle. A két Asmodean elvibrált egymástól, majd újra egyesültek. Hátrazuhant, széttárta karját, és hangosan hörgött. Vörös köpenye most már mocskos és szakadt volt. Tekintete a semmibe meredt. Sötét szeme elveszettnek tűnt. Amikor összeesett, Rand nem tudta megtartani a saidint, és az Egyetlen Hatalom cserbenhagyta. Alig maradt annyi ereje, hogy mellére szorítsa a ter'angrealt, és elgördüljön Asmodean közeléből. Térdre vergődött, miközben úgy érezte, hogy egy hegyet kell megmásznia. Megkönnyebbülten szorította magához a kristálygömböt tartó férfi figuráját. A föld már nem remegett. A kristályoszlopok még álltak, és ezért hálás volt. Ha megsemmisíti őket, azzal mintha kitörölte volna az aielek történelmét. Bár a talaj az Avendesora alatt háromujjú levelekkel volt tele, a hatalmas fának csupán egyetlen ága tört le. Ám ami Rhuidean többi részét illeti...

A tér úgy nézett ki, mintha egy őrült óriás felemelte és összerázta volna. A csodálatos paloták és tornyok fele romhalmazzá vált. Némelyikük rácsúszott a térre. Hatalmas oszlopok dőltek el, s rántottak másokat magukkal. Falak omlottak le, s nyílások tátongtak ott, ahol az előbb még tarka üvegből készült, csodálatos ablakok csillogtak. Az egész városon végighúzódott egy hasadék, egy majdnem ötven láb széles szakadék. És ezzel még nem ért véget a pusztulás. A Rhuideant oly sok évszázadon át megóvó ködkupola elkezdett feloszlani. Alsó része többé nem világított, és éles napfény tört be a felhők közötti réseken. A várossal szemben a Chaendaer csúcsa is megváltozott, alacsonyabb lett, és a völgy túlsó oldalán néhány hegy biztosan veszített a magasságából. A völgy északi végében óriási hamufátyol borult a földre, ahol korábban egy hegy emelkedett.

Pusztítást hozok magammal. Mindig csak pusztítok! A Fényre, hát sosem lesz már vége?

Asmodean hasra fordult, és négykézlábra állt. Pillantása megtalálta Randet és a ter'angrealt, és megpróbált feléjük kúszni.

Rand az Egyetlen Hatalom segítségével még egy szikrát sem tudott volna csiholni, de még jóval azelőtt megtanulta megvédeni magát, hogy átélte volna az Igazi Forrással kapcsolatos, első rémálmait. Fenyegetően felemelte öklét.

– Meg ne próbáld! – A Kitaszított maradt, ahol volt, és kimerülten imbolygott. Arca elsápadt, de jól látszott rajta, hogy a kétségbeesés és a mohóság küzd benne. Szemében gyűlölet és borzalom csillogott.

– Imádom a verekedő férfiakat nézni, de ti ketten már állni sem tudtok! – Lanfear besétált Rand látómezejébe, és fejét csóválva nézte a pusztítást. – Ti aztán alapos munkát végeztetek! Érzitek még a nyomokat? Ezt a helyet valahogy leszigetelték. Nem hagytatok eleget belőle, hogy megállapíthassam, milyen módon – felcsillanó szemmel, hirtelen letérdelt Rand elé, és nézni kezdte azt, amit a férfi a kezében tartott. – Szóval, ezt kereste! Azt hittem, ezeket mind megsemmisítették! Eddig csak egy ilyet láttam, de annak is csak a fele volt meg. Szép kis csapda az óvatlan aes sedai-oknak! – Kinyújtotta a kezét, de Rand még erősebben markolta a ter'angrealt. Lanfear elmosolyodott, de pillantása kemény maradt. – Tartsd meg nyugodtan! Számomra ez nem több egy szobrocskánál – felemelkedett, és leporolta fehér szoknyáját, bár erre semmi szükség nem volt. Amikor észrevette, hogy Rand még mindig őt bámulja, rávillantotta sugárzó mosolyát. – Amit felhasználtál, az nem volt más, mint annak a két sa'angrealnak az egyike, amiről meséltem neked. Érezted, milyen hihetetlenül hatalmas? Mindig is szerettem volna tudni, milyen érzés felhasználni! – Úgy tűnt, nem hallja a hangjában csengő mohóságot. – Azzal a kettővel mi még a Sötétség Nagyurát is legyőzhetnénk. Ez így igaz, Lews Therin! Együtt!

– Segíts rajtam! – Asmodean bizonytalanul a nő felé kúszott. Kétségbeesés ült ki arcára. – Nem tudod, mit művelt velem! Segítened kell! Nem jöttem volna ide, ha te nem vagy.

– Hát bántott? – gúnyolódott a nő. – Megrugdalt, mint egy kutyát? Még feleannyira sem látta el a bajodat, mint ahogy azt megérdemelnéd! Te nem vagy méltó a nagyságra, Asmodean. Szolgáld inkább azokat, akik tényleg sokra hivatottak!

Rand nagy nehezen felkelt, miközben a kőből és kristályból készült szobrot továbbra is a mellére szorította. A nő jelenlétében nem akart tovább térdre rogyva maradni.

– Ti, Kiválasztottak – tudta ugyan mennyire veszélyes Lanfeart felbőszíteni, de nem tudta megállni – eladtátok a lelketeket a Sötét Úrnak. Megengedtétek, hogy összekösse magát veletek – milyen gyakran kellett lélekben megismételnie a Ba'alzamonnal vívott csatáit? Milyen gyakran, mire végre sejteni kezdte, mit is jelentenek valójában ezek a fekete kötelékek? – Lemetszettem őt a Sötét Úrról, Lanfear! Levágtam róla!

A nő döbbenettől tágra nyílt szemmel meredt rá, majd Asmodeanra és vissza. A férfi sírni kezdett.

– Hát, ezt nem tartottam lehetségesnek. De hogyan? Talán azt tervezed, visszaállítod a Fény oldalára? Hiszen őt nem változtattad meg!

– Ő még mindig ugyanaz a férfi, aki egykor eladta magát az Árnyéknak – értett vele egyet Rand. – Te magad mesélted, milyen kevéssé bíztok ti, Kiválasztottak egymásban. Meddig tudja majd titokban tartani? Közületek hányan fogják majd azt gondolni, hogy esetleg ezt saját maga művelte? Örülök, hogy még te is lehetetlennek tartottad. Talán a többiek is lehetetlennek fogják gondolni. Te segítettél rájönni, Lanfear. Egy férfi, aki képes engem megtanítani az Egyetlen Hatalom használatára. Én azonban nem hagyom, hogy olyan valaki oktasson, akit magához kötött a Sötét Úr. Ettől már nem kell, hogy fájjon a fejem. Ő ugyan ugyanaz az ember, de nem maradt választása, igaz? Itt maradhat, hogy tanítson, és reménykedjen a győzelmemben, és segítsen győznöm, vagy azt remélheti, hogy ti, többiek, nem használjátok fel az alkalmat, hogy végezzetek vele. Na, véleményed szerint hogyan dönt?

Asmodean térdelve, gyűlölködve nézett Randre. Aztán könyörgő kezét Lanfear felé nyújtotta.

– Neked hinni fognak! Elmondhatod nekik! Nem lennék itt, ha te nem lettél volna. Meg kell mondanod nekik! Hűségesen szolgálom a Sötétség Nagyurát!

Lanfear is Randet nézte. Ez volt az első alkalom, hogy meglátszott rajta a bizonytalanság.

– Valójában mennyi mindenre emlékszel, Lews Therin? Mennyi vagy te magad, és mennyi a pásztorfiú? Hiszen ez pontosan olyan terv, mint amit akkor találtál ki, amikor mi... – Mély lélegzetet vett, és Asmodean felé fordult: – Igen, hinni fognak nekem. Ha beszámolok arról, hogy átálltál Lews Therin oldalára. Mindenki tudja, hogy azt teszed, amitől a legtöbb hasznot várod. Igen, így megy ez – elégedetten bólintott. – Még egy kis ajándék a számodra, Lews Therin. Ez a blokkolás átenged majd egy keveset az Egyetlen Hatalomból, éppen csak annyit, hogy képes legyen megtanítani a használatára. A gátlás az idő múlásával megszűnik, de még néhány hónapig nem lesz képes arra, hogy veszélyeztessen, és addigra már nem marad más választása, mint hogy kitartson melletted. Sosem értett ő ahhoz, hogy áttörje a blokkolást. A blokkolás átszakításakor el kell viselni a fájdalmat, és azt ő sosem tudta!

– NEEEEE! – Asmodean a nő lába elé vetette magát. – Ezt nem teheted velem! Kérlek, Mierin! Kérlek!

– Az én nevem Lanfear! – A düh annyira eltorzította az arcát, hogy tényleg rondának látszott, és a férfi hirtelen szétvetett karral és lábbal a levegőben lebegett. Ruhája a testére tapadt, és az arcbőre úgy eltorzult, mintha óriási súly nehezedett volna rá.

Rand nem engedhette meg, hogy a nő végezzen a férfival, de túl fáradt volt ahhoz, hogy segítség nélkül megérinthesse az Igazi Forrást. Éppen csak hogy érezte, mint egy távoli izzást, túl a látóhatáron. Egy pillanatra keze megszorult a kristálygömböt tartó kőfigurán. Ha most rajta keresztül kinyúl az óriási cairhieni sa'angreal felé, akkor az iszonyatos mennyiségű energia valószínűleg szénné égeti. Ehelyett inkább az öve mögé csúsztatott, parányi szobrot markolta meg. Az angreal segítségével csupán egy gyengécske áramlatot hozott létre, hajszálvékony búvópatak volt csak ahhoz képest, mint korábban, de annyira kimerült volt, hogy nem tudott több energiát magához vonzani. A szövetet a két Kitaszított közé hajította, és remélte, hogy ezzel eltereli a nő figyelmét.

Egy fehéren izzó, tíz láb magas fénysugár ragyogott hirtelen a két Kitaszított között. Pereme eltűnt, és egy kékesen szikrázó kisülés egy lépés széles hasítékot mart a tér kövébe, de olyan egyenesen, mintha késsel metszették volna fel a még izzó, olvadt követ és földet. Aztán a tűzsugár belemart az egyik palota zöld falába, ami darabokra robbant. A dübörgést elnyomta az összeomló épület zaja. Az új szakadék egyik oldalán Asmodean a földre zuhant, miközben vér folyt az orrából és a füléből, a másik oldalán viszont Lanfear tántorgott, mint akit megütöttek. Rand felé fordult. A fiú még imbolygott az erőt rabló erőfeszítéstől, és ismét elveszítette a saidint.

Egy pillanatra a nő arcát ugyanolyan mélységes gyűlölet torzította el, ahogy az előbb Asmodeanra nézett. Egy pillanatig Rand a halál fia volt. Aztán a harag ugyanolyan gyorsan elszállt, ahogy jött, és a helyét átvette egy csábító mosoly.

– Nem, nem szabad megölnöm! Túl sokat fáradoztunk már – a nő odasietett hozzá, és végigsimította a nyakát, ott, ahol álmában megharapta. A seb éppen gyógyult. Rand egy szót sem szólt róla Moiraine-nek. – Még mindig viseled a jegyemet. Tegyem mindörökké láthatóvá?

– Bántottál valakit Alcair Dalban, vagy a táborokban?

A nő tovább nevetett, de arckifejezése megváltozott. Ujjai karmokká váltak, mintha ki akarná tépni a torkát.

– Kit, például? Azt hittem, rájöttél arra, hogy nem is szereted azt a buta parasztlibát! Vagy talán az aiel szajhára gondolsz? – Vipera. Egy kegyetlen vipera szerelmes belé. Fény, segíts meg! Nem tudta, hogyan akadályozhatná meg, hogy használja méregfogait, legyen bár az áldozat ő vagy bárki más.

– Nem akarom, hogy bárki is megsebesüljön. Szükségem van rájuk. Még használhatom őket – fájt, hogy ezt kellett mondania, különösen, mert részben igaz volt a dolog. De ha sikerül távol tartania Lanfear méregfogát Egwene-től és Moiraine-től, Aviendhától és a többiektől, akik közel álltak hozzá, akkor az megér egy kevés fájdalmat.

Lanfear felnevetett, és hátrahajtotta szép fejét. Olyan volt, mintha csengettyűk szólnának.

– Emlékszem még azokra az időkre, amikor túl gyengéd volt a szíved ahhoz, hogy bárkit is felhasználj. Ravasz vagy harc közben, kemény, mint egy kő, beképzelt, mint egy hegylánc, de puha volt a szíved, mint egy kislányé. Nem, senkit sem bántottam a drága aes sedai-aid közül, és a drágalátos aieleidhez sem nyúltam. Én nem ölök ok nélkül, Lews Therin. Ok nélkül még csak kínt sem okozok! – Rand nem akart Asmodeanra nézni. A holtsápadt férfi hörögve, szabálytalanul lélegzett, egy kezére támaszkodott, miközben a másikkal a vért törölte le az álláról.

Lanfear lassan megfordult, és még egyszer végignézett a téren.

– Olyan alaposan leromboltátok ezt a várost, hogy az még egy seregnek sem sikerült volna! – Azonban mégsem a paloták romjait figyelte, pedig ezt szerette volna elhitetni Randdel, hanem a törmeléket, és a ter'angrealok meg az itt felhalmozott más dolgok maradványait. Összeszorított szájjal fordult újra Rand felé, és sötét szeméből még látszott valami az elfojtott dühből. – Használd fel bölcsen, amire megtanítottalak, Lews Therin! A többiek még mind kint várnak. Sammael, aki annyira irigy rád. Demandred, aki gyűlöl. És a hatalomra éhes Rahvin. Ha – amikor – megtudják, hogy mi van a kezedben, még inkább megtesznek mindent azért, hogy végezzenek veled.

Pillantása visszatért a fiú kezében tartott szoborra, és Rand egy pillanatig úgy vélte, a nő azon töpreng, ne vegye-e el mégis tőle. Nem azért, hogy ezzel megvédje a többiektől, hanem mert félt, hogy ettől túlságosan megerősödhet. Most még valószínűleg gyenge lett volna ahhoz, hogy megvédje magát. Az egyik pillanatban a nő még azon gondolkozott, meghagyja-e nála a ter'angrealt, a következőben pedig már azt próbálta megbecsülni, mennyire merült ki Rand. Bármilyen sokat is beszélt arról, hogy szereti, a lehető legmesszebbre el akart jutni, mire Rand magához tér, és képes használni a szobrot. Lanfear még egyszer körülnézett a téren. Csücsörített a szájával. Ekkor aztán kinyílt mellette egy ajtó, de nem olyan, ami a sötétségbe vezetett, hanem valahová, ami leginkább egy palota szobájára emlékeztetett. Mindent fehér márvány borított, és a falakat fehér selyemszőnyegek takarták.

– Melyikük voltál? – kérdezte Rand, amikor a nő elindult az ajtó felé, mire az megállt, és a válla fölött visszanézett. Pillantása majdnem hogy pajzánnak tűnt.

– Azt hiszed, elviselném, hogy én legyek a kövér, ronda Keille? – Kezével végigsimított karcsú testén, hogy nyomatékot adjon szavainak. – Ezzel szemben Isendre... A karcsú, szép Isendre. Azt gondoltam, ha gyanakszol, akkor rá fogsz gyanakodni. Ám elég büszke vagyok ahhoz, hogy ha kell, elviseljek egy kevés zsírt – elővillantak fogai. – Isendre azt hitte, egyszerű árnybarátokkal van dolga. Nem lennék meglepődve azon, ha most éppen azt magyarázná a dühös aiel nőknek, hogyan került egy nagy halom arany nyakláncuk és karkötőjük a ládája mélyére. Tényleg ellopott néhányat közülük!

– Bizonyára rosszul hallottam, amikor az előbb azt mondtad, hogy nem bántottál senkit!

– Már megint az a lágy szíved! Én is tudok ám jószívű lenni, ha akarok! Nem hiszem, hogy megakadályozhatnád, hogy alaposan elverjék, amit meg is érdemel, ha belegondolok, milyen pillantásokat vetett rám, ám ha elég gyorsan visszatérsz, talán meg tudod akadályozni, hogy egy szál kulaccsal, mezítláb kizavarják ebbe az izzó vadonba. Úgy tűnik, az aielek elég szigorúak, ami a tolvajokat illeti – vidáman felkacagott, és a fejét csóválta. – Egészen mások, mint amilyenek voltak. Az ember felpofozhatott egy Da'shaint, és az csak annyit kérdezett, hogy mi rosszat tett. Ha pedig még egyszer megütötted, legfeljebb azt kérdezte, hogy megsértett-e. Ez akkor sem változott, ha egész nap verted – megvető oldalpillantást vetett Asmodeanra, és még hozzátette: – Tanulj gyorsan, és sokat, Lews Therin! Azt akarom, hogy együtt uralkodjunk, ezért nem akarom átélni, hogy Sammael végez veled, vagy Graendal besorol téged a csinos fiatalemberekből álló gyűjteményébe. Tanulj sokat, és gyorsan! – Belépett a fehér márvánnyal és selyemmel borított terembe, az ajtó pedig mintha oldalt fordult volna, bezárult, és eltűnt.

Rand a nő felbukkanása óta most merte először kifújni a levegőt. Mierin. Erre a névre emlékezett az üvegoszlopok közül. A nő, aki a Legendák Korában megtalálta a Sötét Úr tömlöcét, és utat nyitott oda. Tudta akkoriban, hogy mit talált? Hogyan menekült el abból a tüzes pusztulásból, aminek Rand tanúja volt? Talán már akkor is odaadta magát a Sötét Úrnak?

Asmodean nagy nehezen talpra állt. Bizonytalanul tántorgott, és majdnem elesett. Már nem vérzett, de a füléből még mindig vércseppek futottak végig az arca oldalán, és száját meg állát is vér borította. Mocskos, piros kabátja szétszakadozott, fehér csipkéi összezilálódtak.

– A Sötétség Nagyurával álltam kapcsolatban. Ez tette lehetővé, hogy megérintsem a saidint, anélkül, hogy megőrüljek – szólalt meg érdes hangon. – Csak arra voltál képes, hogy engem is ugyanolyan sebezhetővé tegyél, mint amilyen te vagy! Ezzel az erővel futni is hagyhatnál. Nem vagyok túl jó tanár. Lanfear csak azért választott ki, mert... – Elfintorodott, mint aki legszívesebben lenyelte volna szavait.

– Azért, mert nincsen más – fejezte be Rand a mondatot, és elfordult. Remegő lábakon keresztülgyalogolt a téren, miközben időnként át kellett másznia a törmelékhalmokon. A földlökések Asmodeant és őt az Avendesorától majdnem a kristályoszlopok erdejének a közepéig sodorták. Kristálytalapzatok hevertek a férfiakat és nőket ábrázoló, feldőlt szobrok között. Némelyikük darabokra tört, míg másokon karcolás sem látszott. Egy jókora, ezüstös fémből készült, fonott gyűrű ferdén hevert néhány kőből és fémből készített széken, míg más, különös tárgyak fémből, kristályból és üvegből kialakítva hevertek, egyetlen nagy halomban, elborítva az összetört dolgok törmelékével. A legtetején egy fekete fémtömb állt, hihetetlennek tűnő módon egyensúlyozva. Nagyjából így nézett ki az egész tér.

Keresgélni kezdett az óriási fa tövében, és hamarosan megtalálta azt, amiért idejött. Félrerúgta a spirál alakú üvegcsövek törmelékeit, félrelökött egy egyszerű, vörös kristályból metszett széket, és felemelt egy alig egy lépés hosszú, fehér kőfigurát. Ez egy komoly, méltóságteljes arcú, hosszú köntöst viselő nőt ábrázolt. Az asszony egy átlátszó gömböt tartott a kezében. Ennek sem volt semmi baja. Randnek, akárcsak bármilyen más férfinak, semmit sem jelentett ez a szobor, ugyanúgy, ahogy a másik figura használhatatlan volt Lanfear számára. Azon gondolkodott, hogy összetöri. Ha odavágja a kőhöz, a kristálygömb biztosan összetörik.

– Szóval, ezt kereste – észre sem vette, hogy Asmodean utána jött. A Kitaszított imbolyogva törölgette véres száját. – Kitépi a szívedet a testedből, csak hogy megszerezze ezt!

– Vagy a tiédet, mert titokban tartottad előtte! – Szeret engem. Fény, segíts rajtam! Mintha egy veszett nőstényfarkas szeretné az embert! Egy pillanatnyi habozás után a női szobrot is mellére szorította. Egyszer talán még fel tudja használni. Nem akarok többé rombolni!

Amikor azonban körülnézett, a romboláson kívül valami mást is felfedezett. A köd kezdett eloszlani a romváros körül. Csak néhány, hajszálvékony ködfátyol lebegett az épületek között, melyek még nem omlottak össze. A napfényben csillogó völgy talaja meredeken dél felé lejtett, és a várost átszelő mély szakadékból víz bugyogott elő. A hasadék elég mély lehetett ahhoz, hogy leérjen, egészen a hatalmas, rejtőzködő, föld alatti óceánig. A völgy alsó része már meg is telt. Egy tó. Ez egyszer még egészen a városig érhet. Egy talán három mérföld hosszú tó, azon a földön, ahol az emberek már akkor is ámultak, ha egy tíz lépés széles vízlelőt találtak. Emberek jönnek ide, és letelepednek. Maga előtt látta a környező hegyeket, amelyek lankáin teraszokat alakítanak ki, ahol minden zöld. Ápolni fogják az Avendesorát, az utolsó chorafát. Talán még Rhuideant is újjáépítik. Akkor majd város áll a pusztában. Vajon fog elég sokáig élni ahhoz, hogy ennek tanúja lehessen?

Az angreal, a parányi, kövér emberke segítségével képes volt ajtót nyitni a sötétségbe. Asmodean habozva belépett vele, ám arcán enyhe megvetés tükröződött, amikor csupán egyetlen, dísztelen kőlépcső jelent meg. Éppen csak elég széles ahhoz, hogy ketten elférjenek rajta. Még mindig ugyanaz az ember, aki eladta magát a Sötét Úrnak. Számító oldalpillantásai állandóan erre emlékeztették Randet, már amennyire erre egyáltalán emlékeztetni kellett. Csak kétszer szóltak egymáshoz, miközben a lépcső átsiklott a sötétségen. Egyszer Rand így szólt:

– Nem szólíthatlak Asmodeannak.

A férfi megborzongott.

– Valamikor Joar Addam Nesossinnak hívtak – mondta végül. Úgy tűnt, mintha meztelen lenne, vagy éppen elvesztett volna valamit.

– Így sem szólíthatlak. Ki tudhatja, hol írták le ezt a nevet! Végül is, azt is meg kell akadályoznom, hogy végezzenek veled, amiért Kitaszított vagy! – És azt sem tudhatja meg senki, hogy egy Kitaszított a tanára. – Azt hiszem, továbbra is Jasin Natael szerepében kell fellépned. Te leszel az Újjászületett Sárkány mutatványosa. Ez jó magyarázat arra, hogy miért vagy állandóan a közelemben.

Natael elfintorodott, de nem szólt semmit. Valamivel később Rand így szólt:

– Az első, amit meg kell mutatnod, az, miként óvjam meg álmaimat, nehogy valaki be tudjon hatolni oda! – Kísérője csak bólintott. Még baj lehet vele, de nem akkora, mint amekkora a tudatlanságából származhatna.

A lépcső lelassult, és végül megállt a sötétben. Rand ismét meggyűrte a valóságot, az ajtó pedig Alcair Dalra, a törzsfők sziklájára nyílt ki.

Már elállt az eső, ám a völgy talaja, amelyre ráborultak az esti árnyékok, még mindig nedves volt. Az aielek összevissza taposták a sarat. Kevesebb aiel volt itt, mint korábban, talán csak a háromnegyede. De legalább nem harcoltak egymással. A sziklát bámulták, ahol már Moiraine és Egwene, Aviendha és a Tudós Asszonyok is csatlakoztak a törzsfőkhöz. Ez utóbbiak Lannal tárgyaltak. Mat valamivel arrébb kuporgott, kalapja karimáját mélyen a szemébe húzva, és fekete nyelű lándzsáját vállának támasztotta. Adelin és a Lándzsa Hajadonjai körülötte álltak. Tágra nyílt szemmel pillantottak fel, amikor Rand kilépett az ajtón, és még inkább, amikor a nyomában megjelent Natael szétmarcangolt, ragyogóan piros, csipkeszegélyű kabátjában. Mat vigyorogva felugrott, és Aviendha feléjük mutatott. Az aielek a völgyben hallgattak.

Mielőtt bárki is megszólalhatott volna, Rand így szólt:

– Adelin, elküldenél valakit a vásártérre, hogy szóljon, ne verjék már tovább Isendrét? Nem olyan nagy tolvaj ő, mint amilyennek hiszik! – A szőke nő meglepetten bólintott, de aztán odaszólt egy Hajadonnak, aki azonnal elfutott.

– Hát ezt honnan tudtad? – kiáltotta Egwene, és ugyanakkor Moiraine is megszólalt:

– Merre jártál? Hogyan? – Sötét, nagy szemének pillantása Randről Nataelre suhant. Megszokott, hűvös aes sedai modorából semmi sem maradt. És a Tudós Asszonyok? A szőke Melaine úgy nézett ki, mint aki legszívesebben kirugdalná Randből a választ. Bair komoran meredt rá, készen arra, hogy megkorbácsolja, ha nem válaszol elég gyorsan. Amys megigazította a kendőjét, és ujjaival bizonytalanul végigszántott a haján. Bizonyára nem tudta, hogy aggódjon, vagy inkább megkönnyebbülést érezzen.

Adelin Rand felé nyújtotta még mindig nedves kabátját. A fiú ebbe csomagolta a két kőfigurát. Moiraine alaposan megnézte őket magának. Rand nem tudhatta, hogy a nő sejti-e, mit is jelenthettek, de úgy gondolta, az a legjobb, ha mindenki elől elrejti őket. Ha magában sem bízott annyira, hogy kézbe vegye Callandort, akkor hogyan gondolhatná, hogy valaki képes lesz megőrizni önuralmát, kézben tartva a hatalmas sa'angrealt. Még sokkal többet kell erről tanulnia, meg arról, hogyan irányítsa az Egyetlen Hatalmat, és hogyan uralkodjon saját magán.

– Itt meg mi történt? – kérdezte, mire az aes sedai dühösen elfintorodott, hiszen nem válaszolt neki. Egwene sem tűnt túl boldognak.

– A shaidók elmentek. Sevannával és Couladinnal az élükön elvonultak – válaszolta Rhuarc. – Már mindenki elismeri, hogy te vagy a Car'a'carn.

– Nem csak a shaidók menekültek el – Han cserzett, savanyú arca megrándult. – Az én törzsemből is páran velük mentek. És néhány goshien és shaarad, meg chareen – Jheran és Erim ugyanolyan kelletlenül bólintott, mint Han.

– Nem feltétlenül a shaidókkal! – morogta a hatalmas termetű Bael. – De azért elmentek. Hírét viszik annak, amit itt láttak és hallottak. Amit elmondtál nekik. Nem volt ez így jó. Láttam, ahogy férfiak eldobták a lándzsáikat, és elrohantak!

Összeköt benneteket, és megsemmisít.

– Egy taardad sem ment el – szólalt meg Rhuarc, nem büszkén, hanem inkább hűvös nyugalommal. – Készen állunk, hogy kövessünk, bárhová is vezetsz bennünket!

Ahová vezeti őket. Még gondjai lesznek a shaidókkal, Couladinnal vagy Sevannával. Amikor végignézett a völgybeli aieleken, látta a megrázkódtatást az arcukon, bár azok még így is itt maradtak. Mi történt azokkal, akik elszaladtak? Ám az aielek is csupán egy eszközt jelentettek a cél felé vezető úton. Mindig erre kellett gondolnia. Keményebbnek kell lennem náluk!

Jeade'en Mat heréltje mellett ácsorgott, a kiugró szikla mellett. Rand intett Nataelnek, hogy maradjon a közelében, aztán nyeregbe szállt, hóna alatt a kabátjába tekert csomaggal. Az egykori Kitaszított savanyú képpel odaállt bal kengyele mellé. Adelin és a megmaradt Lándzsa Hajadonjai felugrottak, és körbevették őket, és Rand nagy meglepetésére Aviendha is lejött a szikláról, és elfoglalta a helyét a jobb oldalán. Mat egyetlen mozdulattal Pipi nyergébe vetette magát.

Rand egy pillantást vetett a sziklán álló emberekre, akik mind őt nézték, és vártak.

– Hosszú lesz a visszavezető út – Bael elfordította az arcát. – Hosszú és véres. – Az aielek arckifejezése nem változott. Egwene kinyújtotta a kezét Rand irányába. Szemében fájdalom tükröződött, de a fiú nem törődött vele. – Elkezdődik, ha megjön a többi törzsfő.

– Már réges-rég elkezdődött – felelte Rhuarc halkan. – A kérdés csak annyi, hol és mikor ér véget.

Rand erre nem tudta a választ. Megfordult az almásderessel, és végiglépdelt a völgyön, különös kísérete közepén. Az aielek arrébb álltak, felnéztek rá, és vártak. Az éjszaka hűvösét már érezni lehetett.

És ott, ahol vére a földre csepegett,

Ott, ahol semmi sem nőtt, felemelkede a Sárkánynak népe,

A Sárkánynak gyermekei, öltözve, hogy táncoljanak a halállal.

És ő szólítá őket a puszta földjéről, és ők eljövének, s háború viharát ereszték a világra.

Részlet az Idő Kerekéből
Sulamein so Bhagad

A Nap Udvarának főtörténésze

(A negyedik Korban)

Vége az Idő Kereke negyedik könyvének

SZÓMAGYARÁZAT

A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z

MEGJEGYZÉS A SZÓMAGYARÁZATBAN ELŐFORDULÓ DÁTUMOKKAL KAPCSOLATBAN

A Világtörés óta három időszámítás terjedt el általánosan. Az első a dátumokat a Világtörés után (vu) számította. Minthogy a Világtörés alatt, de a közvetlenül utána következő években is szinte teljes volt a világban a káosz, és a naptárt csak jó száz évvel később alkották meg, a kezdőpontját önkényesen választották meg. A Trallok háborúkban számos feljegyzés semmisült meg, olyannyira, hogy az utolsó háború végére már azt is vitatták, pontosan milyen évben járnak a régi rendszer szerint. Ezért új naptárt vezettek be, ami a háború végétől számította az éveket, hogy megünnepeljék a világnak a trallok fenyegetéstől való, feltételezetten végleges megszabadulását. Ez szabad évként (szé) jelölte a dátumokat. A Százéves háború okozta zűrzavar, halál és pusztulás után egy harmadik időszámítás lépett életbe. Ez, az Újkor (úk) naptára, jelenleg is használatban van.

a'dam (éjdem): A seanchanok eszköze, fókuszálni képes nők irányítására alkalmas. Egy nyakörvből és egy karkötőből áll, amit ezüstös fémlánc köt össze. Fókuszálni képtelen nőre semmilyen hatással nincsen. Lásd még: damane, Seanchan, sul'dam.

Adelin: Egy, a Taardad aielek jindo klánjához tartozó nő. A Lándzsa Hajadonja, aki elment Tear Kövébe.

A Remény Árulója: Lásd Ishamael.

aes sedai (ájz sze'dáj): Az Egyetlen Hatalmat használó személy. Az Őrület Ideje óta minden aes sedai nő. Széles körű bizalmatlanság és félelem övezi őket. Sokan őket teszik felelőssé a Világtörésért. A közhiedelem szerint rendszeresen beleavatkoznak a nemzetek ügyeibe. Ugyanakkor ritkaság, ha egy uralkodónak nincs aes sedai tanácsadója, még azokon a vidékeken is, ahol az ilyen kapcsolatot titokban kell tartani. Az Egyetlen Hatalom éveken keresztül történő fókuszálása után az aes sedai-ok külsején nem fog az idő, ezért akár egy nagymama korú asszonyon sem látszik az életkoruk, eltekintve esetleg néhány ősz hajszáltól. Lásd még: ajah, Amyrlin Trón, Az Őrület Ideje.

aiel harcostársaságok: Az aiel harcosok egytől egyig valamelyik harcostársaság tagjai. Ilyenek a Kőkutyák (Shae'en M'taal), a Vöröspajzsosok (Aethan Dor) vagy a Lándzsa Hajadonjai (Far Dareis Mai). Mindegyik társaság sajátos szokásokkal rendelkezik, sőt, néha különleges kötelességeket is szabnak tagjaikra. A Vöröspajzsosok például rendőrségként is működnek. A Kőkutyák gyakran esküt tesznek, hogy nem hátrálnak, ha egyszer elkezdődött a csata, és ha kell, az utolsó emberig küzdenek, hogy betartsák ígéretüket. Az aielek törzsei gyakran háborúznak egymással, de az ugyanazon harcostársaságba tartozók akkor sem harcolnak egymással, ha a törzseik igen. Ennek köszönhetően még akkor is van kapcsolat a szembenálló törzsek között, ha egyébként nyílt konfrontációban vannak. Lásd még: aielek, Aiel-puszta, Far Dareis Mai.

aielek (áj'íliek): Az Aiel-puszta népe. Vadak és szívósak. Más néven aiel nomádok. Mielőtt ölnének, elkendőzik az arcukat. Innen származik az „úgy viselkedik, mint egy feketekendős aiel” szólás. Olyan emberre használják, aki erőszakosan viselkedik. Halálosan veszélyes harcosok, akár fegyverrel, akár a puszta kezükkel küzdenek. Kardot viszont soha nem vesznek a kezükbe, még csak megérinteni sem hajlandóak. Dudásaik zenéjére vonulnak csatába. A harcot csak úgy nevezik: „a Tánc”. Lásd még: aiel harcostársaságok, Aiel-puszta.

Aiel-háború: (úk 976-78) Amikor Cairhien királya, Laman kivágta az Avendoralderát, számos aiel harcostársaság átkelt a Világ Gerincén. Lerohanták és felégették Cairhien fővárosát, és még sok más várost és települést is. A háború Andorra és Tearre is átterjedt. Az elfogadott nézet az, hogy végül a Ragyogó Falak Csatájában, Tar Valonnál legyőzték az aieleket, valójában azonban Laman abban a csatában meghalt, így az aielek, miután elvégezték, amiért jöttek, visszavonultak a Világ Gerincének túloldalára. Lásd még: Avendoraldera, Cairhien.

Aiel-puszta: Zord, barátságtalan, és csaknem teljesen víztelen földterület a Világ Gerincétől keletre. A hegységtől nyugatra lakók ritkán merészkednek ide, nemcsak azért, mert a nem itt születettek számára szinte megoldhatatlan feladat a vízellátás, a vízlelőhely-keresés, hanem mert az aielek úgy vélik, hogy minden más néppel háborúban állnak, és nem fogadják szívesen az idegeneket. Csak a házalók, a mutatványosok és a tuatha'anok léphetnek be a területére biztonságban, jóllehet az aielek kerülik a kapcsolatot a tuatha'anokkal, akiket ők „elveszetteknek” neveznek. Magáról a pusztáról nincsen ismert térkép.

ajah (adzsah): Az aes sedai-ok szervezete. Minden aes sedai tartozik valamilyen ajahhoz, az amyrlin kivételével. Színekkel különböztetik meg magukat egymástól. Kék, Piros, Fehér, Zöld, Barna, Sárga és Szürke ajah. Mindegyik saját filozófiát követ az Egyetlen Hatalom használatában és másképp fogalmazza meg az aes sedai-ok céljait. A Piros ajah minden energiáját a Hatalmat használni próbáló férfiak felkutatására és megszelídítésére fordítja. A Barna ajah lemond a világ dolgaival való foglalkozásról, kizárólag a tudás keresésének szenteli magát. A Fehér ajah lenézi a világot és a világi dolgokat, és kizárólag a filozófiai kérdések és az igazság keresése érdekli, míg a Zöld ajah (amelyet a Trallok háborúk idején a harcoló ajahnak is neveztek) mindig készen áll Tarmon Gai'don eljövetelére. A Sárga ajah tagjai a Gyógyítás tanulmányozásának szentelik magukat, a Szürke ajah aes sedai-ai pedig békéltetéssel, közvetítéssel foglalkoznak, a harmóniát és a megértést keresik. A szóbeszéd szerint egy Fekete ajah is létezik, ami a Sötét Úr szolgálatára esküszik, ezt azonban hivatalosan tagadják.

al'Meara, Nynaeve (al'míra, nájnív): Emondmezőből, Andor Folyóköz tartományából származó nő, Emondmező javasasszonya. A Fehér Torony beavatottja.

al'Thor, Rand (al'thor, rend): Emondmezőből származó fiatalember, ta'veren. Egykor juhász volt. Most Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát.

Al'Thor, Tam (al'thor, tam): Folyóközi földműves és birkapászor. Fiatal korában hazájától messze katonáskodott, és egy felséggel (az azóta elhunyt Karival), valamint egy újszülöttel (Randdel) tért vissza.

al'Vere, Egwene (al'vír, e'gvén): Emondmezőből származó, fiatal nő. A Fehér Torony beavatottja.

Alanna Mosvani (a'lenna mos'vani): Egy, a Zöld ajahba tartozó aes sedai.

Álmodó: Lásd képességek.

Álomjáró: A Tel'aran'rhiodba belépni képes nő aiel neve.

Alteima (al'tíma): Tear ambiciózus nagyúrnője, aki aggódik férje egészségéért.

Alviarin (Alvi'arin): Egy Fehér ajahhoz tartozó aes sedai.

Amalasan, Guaire: Lásd A Második Sárkány Háborúja.

Amyrlin Trón (amerlin): 1. Az aes sedai-ok legfőbb vezetőjének címe. A Torony Csarnoka, az aes sedai-ok legmagasabb szintű tanácsa választja, amely ajahonként három, azaz összesen huszonegy képviselőből (ülnökből) áll. Az Amyrlin Trón, legalábbis elméletben, teljhatalommal bír az aes sedai-ok fölött. Megbízatása egy életre szól. Királyi vagy királynői ranggal egyenértékű. Valamelyest kevésbé ünnepélyes elnevezése az amyrlin. 2. A trón, amin az aes sedai-ok vezetője ül.

Amys (a'mísz): A Hideg Szikla erőd Tudós Asszonya, egyben Álomjáró. A Taardad aielek Kilenc Völgy klánjához tartozó aiel nő, Lian asszonytársa (ez utóbbi a Hideg Szila erőd házúrnője, Aviendha testvéranyja).

angreal (angrí'al): igen ritka tárgy, ami az Egyetlen Hatalom használója számára nagyobb mennyiségű Hatalom kezelését teszi lehetővé, mint amire segítség nélkül biztonságosan képes lenne. Némelyiket férfiak, másokat nők használatára készítették. Egyes hírek szerint olyan angrealok is léteznek, amelyet mindkét nem képes használni, ezt azonban senki sem erősítette meg. A Legendák Korának relikviája, készítésének módja ma már ismeretlen. Igen kevés maradt belőle. Lásd még: fókuszálás, sa'angreal, ter'angreal.

árnybarátok: A Sötét Úr követői. Hitük szerint rendkívüli hatalmat és óriási jutalmakat, sőt, halhatatlanságot kapnak majd, ha uruk kiszabadul börtönéből.

Árnyék háborúja: Más néven a Hatalom háborúja. Véget vetett a Legendák Korának. Nem sokkal a Sötét Úr kiszabadítására irányuló kísérlet után kezdődött, és hamarosan az egész világra kiterjedt, amikor a háborúnak már az emlékét is elfelejtették. De most minden aspektusát újra felfedezték, gyakran a Sötét Úr érintése által eltorzítva. Az Egyetlen Hatalmat fegyvernek használták a harc alatt. A Sötét Úr börtönébe való visszazárásával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, a Sárkány.

Atha'an Miere: Lásd Tengeri Nép.

Avendesora (avende'szóra): Az Ősi Nyelven „az Élet Fája”. Számos történetben és legendában említik.

Avendoraldera (avendoraldera): Egy Cairhienben nőtt fa, amelyet az Avendesora hajtásából növesztettek. Ezt a hajtást az aielek adták ajándékba úk 566-ban, bár semmilyen forrás nem maradt fenn arról, miféle kapcsolatban álltak az aielek az Avendesorával. Lásd még: Aiel háború.

Aviendha (Avi'enda): A Taardad aielek Keserű Víz klánjához tartozó nő, egyben egy Far Dareis Mai, vagyis a Lándzsa Hajadonja.

Aybara, Perrin (é'bara, Perrin): Emondmezőből származó fiatalember, korábban kovácslegény. Ta'veren. Lásd még: ta'veren.

Ba'alzamon (ba'alzamon): A trallokok nyelvén „a Sötétség Szíve”. A közhiedelem szerint ez a Sötét Úr trallok neve. Lásd még: Sötét Úr, trallokok.

Bain (Béjn): Aiel nő a shaarad törzs Fekete Szikla klánjából. A Lándzsa Hajadonja.

Bair (Béjr): Tudós Asszony a shaarad aielek haido klánjából. Álomjáró.

Bashere, Zarine (Ba'sír, Za'rín): Fiatal nő Saldaeából, kürtvadász. Saját magát Faile-nak (Fa'íl) nevezi, amely annyit jelent az Ősi Nyelven, hogy „sólyom.”

Beavatottak: Aes sedai-nak tanuló fiatal nők, akik már elértek a Hatalom kezelésében egy bizonyos szintet, és letették vizsgáikat. Általában őt-tíz évet vesz igénybe, mire egy novícia beavatottá válhat. A beavatottakat kevesebb szabály köti, mint a novíciákat, és bizonyos korlátok között maguk választhatják meg tanulmányaik tárgyát. A beavatottnak joga van viselni a Nagy Kígyós gyűrűt, de csupán bal keze középső ujján hordhatja azt. Amikor aes sedai válik belőle, ki kell választania az ajahját, megkapja a vállkendőjét, és tetszés szerint bármelyik ujján viselheti a gyűrűt, vagy akár el is rejtheti, ha a körülmények úgy kívánják.

Berelain sur Paendrag ('bérelén szúr 'péjndrag): Mayene Úrnője, a Fény Kegyelméből a Hullámok Oltalmazója, a Paeron ház feje. Gyönyörű és akaratos ifjú nő, gyakorlott uralkodó. Megszerzi, amit akar, bármibe is kerül, és mindig megtartja a szavát. Lásd még: Mayene.

Birgitte (bö'rgítte): Legendák és történetek hősnője, legalább olyan híres a szépségéről, mint a bátorságáról, és íjászművészetéről. Ezüstíját és nyilait mindig magánál hordta. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor megfújják Valere Kürtjét. Mindig kapcsolat fűzi a hős harcoshoz, Gaidal Cainhez. Lásd még: Cain, Gaidal; Valere Kürtje.

Bornhald, Dain (bornhald daín): A Fény Gyermekeinek egyik tisztje, a tomafői Falméban elesett Geofram Borhnhald úrkapitány fia.

Byar, Jaret (bájar, jarit): A Fény Gyermekeinek egy tisztje.

Caemlyn (kémlin): Andor fővárosa.

cadin'sor ('kadin szór): Az aiel harcosok öltözéke. Barna és szürke árnyalatú kabátból és térdnadrágból áll, amelynek színe beleolvad a sziklákéba, valamint puha, térdig érő, fűzős csizmából. Az Ősi Nyelven „munkaruhát” jelent.

Cain, Gaidal (Kéjn, Gaidal): Legendás történetek kardmestere, aki mindig Birgitte-tel jár együtt. Azt mondják, épp olyan jóképű, amilyen gyönyörű a nő. A legendák szerint nem lehet legyőzni, ha lába szülőföldjét érinti. Azok közé a hősök közé tartozik, akik visszatérnek, valahányszor valaki megfújja Valere Kürtjét.

Cairhien (kájri'en): Ország a Világ Gerince mellett. Ugyanez a fővárosa neve is. A várost az Aiel háborúban (úk 976-978) kifosztották és felgyújtották. A háború után a Világ Gerince mentén fekvő földek elhagyása miatt gabonabehozatalra szorult. Galldrian király meggyilkolása után (úk 998) trónviszály tőrt ki a Naptrón örökléséért, ami a gabonaszállítás abbamaradását és éhínséget okozott. Cairhien címere égkék mező alján felkelő, sokágú aranynap.

Callandor: A Kard, Amely Nem Kard, A Kard, Amely Érinthetetlen. Egy kristálykard Tear erődjében, a Kő Szívének nevezett csarnokban. Kéz nem érintheti, kivéve az Újjászületett Sárkányét. A Sárkány Próféciái szerint a Sárkány újjászületésének és a Tarmon Gai'don közeledésének egyik legkomolyabb jele az lesz, amikor az Újjászületett Sárkány megszerzi Callandort. Lásd még: Újjászületett Sárkány, sa'angreal, Tear Köve.

Carridin, Jaichim: A Fény Kezének inkvizítora, magas tisztséget viselő katona a Fény Gyermekei között.

Cauthon, Abell: Folyóközi földműves. Mat Cauthon apja. Felesége: Natti, leányai: Eldrin és Bodewhin, vagy Bode.

Cauthon, Mat (kauton, met): A Folyóközből származó fiatalember. Ta'veren. Teljes neve Matrim (metrim) Cauthon.

Chaendaer ('cséjen'dar): Hegy az Aiel-pusztában. Rhuidean völgye fölött emelkedik. Lásd még: Aiel-puszta, Rhuidean.

Chiad ('csiad): Aiel nő, a Kőfolyó klán tagja, a ghosienek törzséből, amelyik vérbosszút fogadott a shaarad aielek ellen. A Lándzsa Hajadonja.

Congar, Daise ('Kongar, Déjz): Folyóközi asszony, jelenleg Emondmező javasasszonya. Férje: Wit.

Couladin ('kúladín): A shaido aielek Domai klánjához tartozó, hatalomvágyó férfi. A Seia Doon, vagyis a Fekete Szemek harcostársaságának tagja.

csendesítés, elcsendesítés: Egy fókuszálni képes nő végleges elzárása az Egyetlen Hatalomtól. Az elcsendesített nők továbbra is érzik az Igazi Forrást, de többé nem tudják érinteni. Erre olyan ritkán kerül sor, hogy a Fehér Torony novíciáinak kívülről meg kell tanulniuk azok névsorát, akit valamilyen okból elcsendesítésre ítéltek. Hivatalosan csupán bírósági ítéletet kővetően lehet valakit a bűneiért elcsendesíteni. Amikor ez a véletlen folytán történik, akkor kiégésnek nevezik. A gyakorlatban azonban mindkét esetre a csendesítés szót használják.

cuendillar: Lásd Szívkő.

damane (da'mani): Az Ősi Nyelven: „pórázra kötött”. Fókuszálni képes nők, akiket a'damek segítségével, rabszolgaként tartanak fogva. A seanchanok számos célra használják őket. Elsősorban fegyverként a csatákban. Az egész országban elterjedt, hogy a fiatal nőket minden évben megvizsgálják, nem jelentkezik-e rajtuk a fókuszálás képessége. Akárcsak a fókuszálásra képes fiúkat (akiket kivégeznek), ezeket a lányokat törlik a családi nyilvántartásból, és elveszik tőlük a polgárjogot, így megszűnnek emberi lénynek lenni. Azokat a nőket, akik fókuszálnak, ám még nem lett belőlük damane, marath'damanenak nevezik, ami szó szerint ennyit jelent; „akiket pórázra kell kötni”. Lásd még: a'dam, seanchan, sul'dam.

Damodred, Galadedrid nagyúr (damodred ga'ladedríd): Elayne és Gawyn féltestvére. Címere szárnyas ezüstsas, markolattal fölfelé tartott karddal.

din Jubai Vadszél, Coine (din dzsú'baj, ko'ín): Az Atha'an Miere, a Tengeri Nép szülötte. A Hullámtáncos nevű klipperhajó hajófőnöknője.

din Jubai Fehérszárny, Jorin (Dzso'rín): A Tengeri Nép szülötte. A Hullámtáncos nevű klipperhajó szélkeresőnője.

Domon, Bayle (domon, baíl): illiani születésű tengerészkapitány. Egykor a seanchanok foglya volt, jelenleg csempészettel foglalkozik a háború dúlta Tarabon és Arad Doman között. Régebben műtárgyakat gyűjtött. Olyan férfi, aki megfizeti az adósságát.

Egyetlen Hatalom: Az Igazi Forrásból nyerhető erő. Az emberek túlnyomó többsége képtelen elsajátítani az Egyetlen Hatalom fókuszálását. Mindössze egy töredék százalékot tehet megtanítani erre. Egy, még ennél is elenyészőbb létszámú csoport veleszületetten rendelkezik ezzel a képességgel. Ez utóbbiakat nem kell tanítani; mindenképpen érintik az Igazi Forrást, és fókuszálják az Egyetlen Hatalmat, akár akarják, akár nem. Gyakran nincsenek is tisztában vele, hogy mit tesznek valójában. Ez a veleszületett képesség általában a késői pubertásban vagy a felnőttkor elején jelentkezik először. Ha az Igazi Forrást érintő személyt nem tanítják meg a Hatalom irányítására, ellenőrzésére, illetve nem sajátítja el azt magától (ami rendkívül nehéz feladat, átlagosan négyből egynek sikerül), az hamarosan elkerülhetetlenül a halálához vezet. Az Őrület Ideje óta egyetlen férfi sem volt képes a Hatalom fókuszálására anélkül, hogy előbb-utóbb teljesen meg ne bomlott volna az elméje és dühöngő őrültté ne vált volna, majd, még ha bizonyos fokig ellenőrzése alá is tudta vonni a Hatalmat, lassan el ne sorvadt volna. Ez a betegség, akárcsak az őrület, a Sötét Úr által a saidinra bocsátott rontás következménye; áldozata gyakorlatilag élve elrohad. Ha egy nő nem tanulja meg ellenőrizni az Igazi Forrásból lecsapolt erőket, az ő halála kevésbé borzalmas, de attól még ugyanúgy halál. Az aes sedai-ok folyamatosan kutatnak a veleszületett képességgel bíró lányok után, legalább annyira az életük megmentése, mint saját szervezetük létszámának növelése céljából. Az ilyen férfiakat is folyamatosan próbálják kiszűrni, hogy megelőzzék a szörnyűségeket, amiket a Hatalom segítségével őrületükben elkerülhetetlenül elkövetnének. Lásd még: fókuszálni, az Őrület Ideje, Igazi Forrás.

Éj Leánya: Lásd Lanfear.

Elaida (e'lájda): Egy Piros aes sedai, Morgase-nek, Andor királynőjének tanácsadója. Néha erőt vesz rajta a Jövendőmondás képessége.

Elayne a Trakand házból: Morgase királynő lánya, Andor trónjának leányörököse. Jele: aranyliliom.

fadalnok: Olyan ogier, akiben megvan a képesség, hogy fáknak énekeljen (az ilyen éneket „fadalnak” nevezik), és ezzel meggyógyítsa azokat, vagy segítsen nekik nőni, virágba borulni, illetve fatárgyakat nyerjen belőlük anélkül, hogy a növénynek sérülést okozna. Az ilyen módon készült tárgyakat dalolt fának hívják, és igen értékesek. Ma már nagyon kevés ogier fadalnok akad, úgy tűnik, ez a tehetség kihalóban van.

Faile (fa'íl): Jelentése az Ősi Nyelven: „sólyom”. Zarine Bashere, fiatal, saldaea-i nő által használt név.

Far Dareis Mai ('far 'darájz 'máj): Szó szerint „A Lándzsa Hajadonjai”. Aiel harcostársaság. A többitől eltérően azonban ebbe kizárólag nők léphetnek be. Egy Hajadon nem házasodhat meg, ha a szervezet tagja akar maradni, továbbá nem harcolhat addig, míg terhes. Ha gyermeke születik, azt más nőnek adják, oly módon, hogy senki ne tudja, ki volt az anyja. („Nem lehetsz férfié, sem férfi nem lehet tiéd, sem gyermek. A lándzsa a te szeretőd, gyermeked, életed”). Lásd még: aielek, aiel harcostársaságok.

fehérköpenyek: Lásd a Fény Gyermekei.

Félember: Lásd Myrddraal.

Fény Erődje: A Fény Gyermekeinek Amadorban, Amadicia fővárosában található, hatalmas erődje. Amadiciának van egy királya, valójában azonban a Fény Gyermekei uralkodnak. Lásd még: a Fény Gyermekei.

Fény Gyermekei: Szigorú aszkéta életmódot követő szervezet. Céljuk legyőzni a Sötét Urat és elpusztítani minden árnybarátot. A Százéves háború alatt alapította Lothair Mantelar a szervezetet azzal a céllal, hogy az egyre növekvő számú árnybarát ellen prédikáljanak az embereknek. A háború során aztán lassan teljesen katonai szervezetté alakultak át. Fanatikusan hisznek rendjük tanításaiban, teljességgel bizonyosak benne, hogy egyedül ők tudják, mi a helyes, csak ők ismerik a világ igazságait. Gyűlölik az aes sedai-okat, árnybarátoknak tekintik őket, és mindenkit, aki támogatja őket vagy barátkozik velük. Gúnynevük „fehérköpenyek”. Címerük fehér alapon arany napkorong. Lásd még: Vallatók.

Fertő: Lásd A Nagy Fertő.

fókuszálni: Az Egyetlen Hatalom folyását irányítani. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Gaidin (dzsájdín): Szó szerint „Csaták fivére”. Az aes sedai-ok által őrzők megnevezésére használatos cím. Lásd még: őrző.

Galad: Lásd Damodred.

Gaul: Aiel férfi, a shaaradok Imran klánjának tagja. Törzse vérbosszút folytat a goshien aielekkel. Shae'en M'taal, vagyis Kőkutya.

Gawyn, Tarkandházi (gavin): Morgase királynő fia, Elayne bátyja, aki a kardnagyherceg lesz, ha Elayne örökli a trónt. Címerében fehér vaddisznó található.

Gelb, Floran: Egykori tengerész, akinek oka van arra, hogy elkerülje Bayle Domont.

Három Eskü: Ezekre esküsznek fel azok a beavatottak, akiket aes sedai-okká szentelnek. Az eskü elmondása közben egy ter'angrealt, a Fogadalmi Pálcát tartják a kezükben, amely megszeghetetlenné teszi az esküt. A Három Eskü: 1. Nem ejteni ki egyetlen szót sem, ami nem igaz. 2. Nem készíteni fegyvert, amellyel egyik ember megölheti a másikat. 3. Sosem használni az Egyetlen Hatalmat mások ellen, kivéve az árnyfattyakkal szembeni küzdelmet, vagy ha a saját, az őrző, vagy egy másik aes sedai életét kell megvédeni. A Három Esküt valaha nem kellett letenni, de a Világtörés óta bekövetkezett különböző események azóta szükségessé tették. A Hatalom Háborúja hatása alatt elsőként a Második Esküt fogadták el. Állítólag az utolsó két eskü megszeghetetlen.

Határvidék: A Nagy Fertőt határoló országok: Saldaea, Arafel, Kandor és Shienar.

Házak Játéka: Így nevezik a nemesi házak a hatalmuk növelése érdekében folytatott, állandó összeesküvéseiket, ármánykodásaikat, manipulációikat. A legnagyobbra tartott erények a körmönfontság, a Ház valódi céljainak sikeres álcázása, a kitűzött célok látszólag minden erőfeszítés nélküli elérése. Nagy Játék néven is ismerik. Ősi Nyelven a neve: Daes Dae'mar ('daesz déj'mar).

Idő Kereke: Az idő hétküllőjű kerék, minden küllője egy Kor. Ahogy a Kerék forog, jönnek-mennek a korok. Emlékeket hagynak maguk után, amelyek lassan legendává, majd mítosszá halványulnak. Végül teljesen megfeledkeznek róluk, mielőtt újra elérkeznének. Az adott Korhoz tartozó Korminta a Kerék minden egyes fordulatánál változik kissé, esetenként akár nagy mértékben is, de ettől függetlenül, ugyanaz a Kor marad.

Igazi Forrás: Az univerzumot hajtó erő, ami az Idő Kerekét is forgatja. Egy hímnemű (saidin) és egy nőnemű (saidar) félre oszlik, amelyek egyszerre dolgoznak egymás ellen és egymás mellett. A saidint csak férfiak, a saidart csak nők tudják használni. Az Őrület Idejének kezdete óta a saidin szennyezett, a Sötét Úr rontása ül rajta. Lásd még: Egyetlen Hatalom.

Igazság Keresői: A seanchan császári trón rendőrsége, illetve hírszerző szolgálata. Bár tagjainak többsége a császári család személyes tulajdona, mégis nagyon hatalmas emberek. Még egy Vérből valót (seanchan nemest) is letartóztathatnak, ha nem tud megfelelni egy Kereső kérdésére, vagy nem működik vele együtt. Ez utóbbit maguk a Keresők dönthetik el, és döntésüket csupán maga a császárnő bírálhatja felül.

Illian: Nagy kikötőváros a Viharok tengerének partján, az azonos nevű ország fővárosa.

Isendre (iszendre): Titokzatos, gyönyörű nő, aki az Aiel-pusztában utazik.

Ishamael (i'shaméjel): Az Ősi Nyelven „a Remény Árulója”. Az egyik Kitaszított. Azon aes sedai-ok vezetője volt, akik az Árnyék Háborújában átálltak a Sötét Úr oldalára. Azt mesélik, ő maga is elfelejtette már az eredeti nevét. Lásd még: Kitaszítottak.

javasasszony: Egyes vidékek falvaiban a Nőkör által választott nő, aki a gyógyítói, időjósi tudása, illetve józan, gyakorlatias esze miatt ül a Körben. Nagy felelősséggel és mind nyílt, mind burkolt hatalommal járó pozíció. Általában a polgármesterrel tartják egyenrangúnak, mint ahogy a Nőkör a Falutanáccsal azonos hatalmú. A polgármesterrel ellentétben a javasasszonyt azonban egész életére választják. Nagyon ritkán fordul elő, hogy a halála előtt eltávolítanák a helyéről. Szinte hagyományosan konfliktusban áll a polgármesterrel. Más vidékeken is létezik hasonló pozíció, más elnevezéssel, például vezető, gyógyító, bölcs asszony vagy jós.

Kadere, Hadnan (ka'dír, hadnan): Egy Aiel-pusztában utazó kereskedő. Tehetségesen ad túl a holmiján, ha képes megtalálni a megfelelő árat.

Kaf (káf): A seanchanok itala, amelyet feketére főznek, és forrón isznak meg. Néha édesítik is, de leggyakrabban keserűen fogyasztják. Élénkítő hatása van.

Keille Shaogi (keyelí sha'ogí): Az Aiel-pusztában utazó kereskedő nő. Tervei még termeténél is terjedelmesebbek.

Karaethon-ciklus (ka'ríaton): Lásd a Sárkény Próféciái.

Képességek: Annak képessége, hogy az Egyetlen Hatalmat valaki meghatározott területen használja. Ezek közül a legismertebb a Gyógyítás képessége. Mások, mint például az Utazás, amely tulajdonosának lehetővé tette, hogy egyik helyről a másikra eljusson anélkül, hogy térben kellene, utaznia, rég elvesztek. A Jövendőmondás képessége például (képesség a jövőbeli események nagy vonalakban való feltárására) csupán ritkán fordul elő. Sokáig azt gondolták, az Álmodás képessége is kiveszett, amely többek között azt jelenti, hogy a képességgel rendelkező személy álmában látja a jövendőt. Az Álmodók képesek belépni Tel'aran'rhiodba, az Álmok világába, és úgy mondják, még más személyek álmaiba is. Az utolsó ismert Álmodó Corianin Nedeal volt, aki úk 526-ban halt meg.

Kitaszítottak: A tizenhárom, minden idők leghatalmasabb aes sedai-ai közé tartozó Hatalomhasználó, aki az Árnyék háborúja alatt átállt a Sötét Úrhoz. Utóbbi cserébe halhatatlanságot ígért nekik. Mind a legendák, mind a töredékes korabeli feljegyzések szerint a Sötét Úr mellé zárták őket, amikor sikerült annak börtönét újra lepecsételni. Még ma is ismerik a nevüket – Aginor ('aginór), Asmodean (asz'módián), Balthamel ('bálthamel), Be'lal ('belal), Demandred ('dimandred), Graendal ('grendal), Ishamael (i'saméjel), Lanfear (lenfír), Mesaana (me'sana), Moghedien (mo'ghedien), Rahvin ('rávin), Sammael ('szamméjel) és Semirhage ('szemirháhg) –, kisgyermekek ijesztgetésére használják őket.

Kő Szíve: Lásd Callandor.

Kőkutyák: Lásd aiel harcostársaságok.

Korcsipke: A Minta másik neve. Lásd még: Korminta.

Korminta: Az Idő Kereke az emberi életek fonalait a Kormintába szövi, ami az adott kor valóságának szubsztanciáját alakítja végső formájába. Más néven Korcsipke. Lásd még: ta'veren.

Krónikák Őre: A második legmagasabb rangú aes sedai, az amyrlin helyettese. A Torony Csarnoka választja, általában ugyanabból az ajahból, mint az amyrlint. Megbízatása egész életére szól. Lásd még: Amyrlin Trón, ajah.

Laman: Cairhien egykori királya, a Damodred házból, aki az Aiel-háborúban veszítette el trónját. Lásd még: Aiel-háború, Avendoraldera.

Lan, al'Lan Mandragoran ('allén men'dregoren): Őrző, köteléke Moiraine-hez fűzi. Malkier koronázatlan királya, Dai Shan, és az utolsó élő malkieri nagyúr. Lásd még: őrző, Moiraine, Malkier.

Lanfear (lenfír): Az Ősi Nyelven az Éj Leánya. A Kitaszítottak egyike, talán a legnagyobb hatalmú Ishamael után. A többi Kitaszítottal ellentétben ő maga választotta a nevét. Állítólag szerette Lews Therin Telamont, és gyűlölte a férfi feleségét, Ilyenát. Lásd még: Kitaszítottak, a Sárkány.

Laras ('larasz): A Konyha Úrnője a Fehér Toronyban, az aes sedai-ok Tar Valon-i központjában. Meglepő tudású és megdöbbentő múltú asszony.

Leane (li'ane): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai, a Krónikák Őre. Lásd még: ajah, a Krónikák Őre.

leányörökös: Andor trónörökösének megnevezése. A királynőt legidősebb lánya követi a trónon. Ha egy lány sem marad életben, a legközelebbi nőrokon lesz az uralkodó.

Legendák Kora: Az Árnyék háborújával és a Világtöréssel véget ért korszak. E régmúlt korban az aes sedai-ok csodákra voltak képesek, amikről ma már legfeljebb álmodnak az emberek. Lásd még: az Idő kereke, világtörés, az Árnyék háborúja.

Lélektelen: Lásd Szürke Gyilkos.

Lews Therin Telamon; LewsTherin, rokonirtó: Lásd Sárkány.

Liandrin (li'andrin): Egy Piros ajahhoz tartozó aes sedai, Tarabonból, valójában a Fekete ajah tagja.

Lini ('lini): Elayne gyermekkori dajkája, előtte pedig Elayne anyjának, Morgase-nek a dajkája volt.

Logain (lo'gén): Egy férfi, aki Újjászületett Sárkánynak kiáltotta ki magát, ám megszelídítették, és most a Tar Valon-i Fehér Toronyban tartják fogságban.

Loial (lojal): Egy Stedding Shangtai-i ogier. Az Újjászületett Sárkányról szeretne könyvet írni.

Luhhan, Haral: Folyóközi kovács, Emondmező Falutanácsának tagja. Felesége, Alsbet, a Nőkör tagja.

Malkier (mal'kír): Valaha ország volt, az egyik Határvidék, mára elnyelte a Fertő. Címerében szárnyaló aranydaru volt.

Manetheren (manetheren): A Tíz Nemzet egyike, amelyek a Második Szövetséget alkották. Fővárosa ugyancsak Manetheren. Mind a város, mind az ország teljesen megsemmisült a Trallok háborúk alatt.

Második Sárkány háborúja: A háború (szé 939-43), amit a hamis Sárkány, Guaire Amalasan ellen vívtak. E háború alatt lett híres egy fiatal király, Artur Tanreall Paendrag, akit később Sasszárny Artur néven ismertek.

Mayene (maj'en) Városállam a Viharok tengerén, amelynek gazdagsága és függetlensége az olajos szardíniák vonulási útvonalának ismeretéből ered. Ezzel a termékükkel versenytársai Tear, Illian és Tarabon olívatermelőinek. A lámpaolajat szinte kizárólag olívából és szardíniából gyártják. Mayene mostani uralkodója Berelain, Mayene Úrnője. Mayene uralkodói Sasszárny Artur leszármazottainak vallják magukat. Mayene jelképe egy repülő aranyhéja.

Melaine (me'léjn): Tudós Asszony a goshien aielek jhirad klánjából. Álomjáró.

Merrilin, Thom ('merilin, tom): Egy nem teljesen közönséges mutatványos.

Min (min): Fiatal nő, aki olvasni tud az aurából, amit időnként az emberek körül lát.

Moiraine (mua'rén): A Kék ajahhoz tartozó aes sedai. Damodred házából született, bár nem trónörökösi vérvonalból, a cairhieni királyi palotában nevelkedett.

Morgase (mur'géz): A Fény kegyelméből Andor királynője, a Trakand-ház felséges asszonya, a Nép Védelmezője. Címerében három aranykulcs van. A Trakand-ház címere ezüstszín zárókő.

mutatványos: Utazó történetmondó, zenész, zsonglőr, akrobata, és áltatában, szórakoztató. Mesterségük címere sokszínű rojtokkal, foltokkal telivarrt köpenyük. Elsősorban a falvakban és kisvárosokban lépnek fel.

Myrddraalok: (murdraal): A Sötét Úr teremtményei, a trallokok parancsnokai. Elfajzott trallokszülöttek, akikben az emberi külső vonások, testfelépítés újra felbukkant, illetve felerősödött (ugyanis a trallok faj megteremtéséhez embereket használtak), ámde a trallokokat eltorzító gonosz rontás is erősebb bennük. Külsőleg teljesen embernek tűnnek, eltekintve attól, hogy nincs szemük. Ennek ellenére jobban látnak, mint a sas, és ebben még a sötétség sem akadályozza őket. Egyfajta természetfölötti hatalommal is bírnak, ami a Sötét Úrból ered. Többek között dermesztő félelmet tudnak okozni a pillantásukkal, és bárhol képesek eltűnni, ahol sűrű árnyékok vannak. Kevés ismert gyengeségük egyike, hogy nem szívesen kelnek át folyóvízen. A különböző országokban számos néven ismerik őket, többek között mint Félemberek, Szemnélküliek, Árnyékemberek, Lappangók és Enyészek.

Nagy Fertő: Régió messze északon, amit teljesen áthatott a Sötét Úr rontása. Trallokok, Myrddraalok és más gonosz teremtmények járta terület.

Nagy Hajtóvadászat a Kürtért: Mondaciklus Valere Kürtjének legendás kereséséről, ami a Trallok háborúk vége és a Százéves háború kezdete között folyt. Egyhuzamban elmesélve sok napig tartana, míg a történetmondó a ciklus végére ér. Lásd még: Valere Kürtje.

Nagy Kígyó: Az idő és az örökkévalóság szimbóluma, még a Legendák Kora előtt keletkezett. Egy saját farkába harapó kígyót ábrázol. A Nagy Kígyó mintájára készült gyűrűt olyan nők kaphatják meg, kiket az aes sedai-ok kőzött beavatottá szenteltek.

Natael, Jasin (nat'téjl, dzsézín): Az Aiel-pusztában utazó mutatványos.

Nedeal, Corianin: Lásd Képességek.

Niall, Pedron (nájaul, Pédron): A Fény Gyermekei főúrkapitánya. Lásd még: A Fény Gyermekei.

ogier (ogír): 1. Nem emberi faj. Hatalmas termet (a felnőtt hímneműek átlagos magassága tíz láb), széles orr és hosszú, bojtos fül jellemzi őket. Steddingnek nevezett településeken élnek. Elszigetelődésük a steddingektől a Világtörés után (amelyet az ogierek Száműzetésnek neveznek) okozza az epedésnek nevezett betegséget: ha egy ogier túl sokáig van távol a steddingjétől, megbetegszik és meghal. Sokan ügyeskezű építészekként ismerik őket, a Világtörés utáni nagyvárosokat többségükben ők építették. Ők maguk az építészetet úgy tekintik, mint egy, a Világtörés óta, a Száműzetésben tanult, mellékesen űzött foglalkozást. Ennél sokkal fontosabbnak tartják a fák, főleg a Nagy Fák gondozását. Eltekintve attól, amikor építkezni mennek valahová, ritkán hagyják el steddingjeiket, és csupán kevés kapcsolatot tartanak fenn az emberekkel. Azok sem mindenhol ismerik az ogiereket, sok helyen csupán legendáknak tartják őket. Bár békés, nehezen dühbe jövő lényeknek ismerik, az ogierek állítólag az emberek oldalán harcoltak a Trallok háborúkban, és veszedelmes ellenfélnek bizonyultak. Általában igen kedvelik a tudást, könyveik és történeteik gyakran olyan dolgokat is elmesélnek, amelyeket az emberek már rég elfelejtettek. Egy ogier átlagos életkora legalább háromszor vagy négyszer meghaladja az emberekét. 2. Bármilyen személy, aki nem az emberi fajhoz tartozik. Lásd még: Világtörés, stedding, fadalnok.

Ordeith (or'díth): Az Ősi Nyelven: „szúette, szúrágta fa”. Így nevezi magát a Fény Gyermekei főúrkapitányának tanácsadója.

Őrület Ideje: A Sötét Úr ellencsapása – amely beszennyezte az Igazi Forrás férfi felét – utáni időszak. Ez alatt sorra őröltek meg a férfi aes sedai-ok, és iszonyú kataklizmát – a Világtörést – okoztak. A pontos időtartam, amíg e periódus tartott, nem ismert, de általában közel száz évre becsülik. Az utolsó férfi aes sedai halálával ért véget. Lásd még: Százak Társasága, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom, Világtörés.

őrző: Egy aes sedai-hoz kötött harcos. A kettejük közti kötelék az Egyetlen Hatalommal kapcsolatos jelenség. Az őrző számos előnyhöz jut ezáltal. Gyorsabban regenerálódik, gyógyul, hosszú ideig kibírja étel, ital, alvás nélkül, továbbá egy bizonyos távolságon belül megérzi a Sötét Úr rontását. Amíg életben van, az aes sedai, akihez kötődött, tudja, hogy nem halt meg, bármilyen messze legyenek is egymástól. Ha pedig mégis meghal, az aes sedai erről és halála körülményeiről azonnal tudomást szerez. Azt már azonban nem árulja el a kötelék, milyen messze van, vagy milyen irányban. Bár a legtöbb ajah úgy tartja, egy aes sedai egyszerre egy őrzőt köthet csak magához, a Piros ajah egyáltalán nem hajlandó ilyesmire, a Zöld viszont úgy véli, mindenkinek annyi őrzője lehet, amennyit jónak lát tartani. Etikai okokból a harcos beleegyezésére is szűkség van, mielőtt a kapcsolat létrejöhetne, de ismeretesek esetek, amikor az alany akarata ellenére történt a dolog. Hogy az aes sedai-ok mit kapnak a kötelékből, az szigorúan őrzött titok. Lásd még: aes sedai.

Ősi Nyelv: A Legendák Korában beszélt nyelv. Általában elvárják, hogy a nemesek és a műveltebb emberek megtanulják e nyelvet, de legtöbbjük csak egy pár szót beszél belőle. Igen nehéz lefordítani, mivel az Ősi Nyelv kifejezései több, különböző jelentést is hordozhatnak.

Öt Hatalom: Az Egyetlen Hatalom ágakra osztható. Szinte minden, a Hatalom fókuszálására képes személy jobban tud irányítani bizonyos ágakat, mint a többit. Ezen Hatalomtípusokat a használatukkal elérhető eredmények alapján nevezték el – Föld, Levegő, Tűz, Víz és Szellem –, és együttesen az Öt Hatalomnak hívják őket. Az Egyetlen Hatalom használója egy, esetleg két típusban is hatékonyabb lehet, míg a többiekhez kevésbé ért. Néhány, nagyon kevés aes sedai háromban is kitűnhet, de a Legendák Kora óta nem akadt olyan, aki mind az ötben rendkívüli tehetséggel bírt volna. De még akkor is rendkívül ritka volt az ilyesmi. A fókuszálási képesség személyenként erősen változó lehet, egyesek sokkal többre képesek az Egyetlen Hatalommal, mint mások. Bizonyos, a Hatalommal végzett tevékenységekhez egy vagy több megfelelő ág használata szükséges. Például a tűz létrehozásához és irányításához Tűzre van szükség, az időjárás befolyásolásához Levegőre és Vízre, míg a Gyógyításhoz Vízre és Szellemre. A Szellem egyformán előfordul nőkben és férfiakban, de a Tűz és/vagy a Föld fókuszálásában sokkal gyakrabban bírnak kiemelkedő tehetséggel a férfiak, míg a Vízében és/vagy a Levegőében a nők. Vannak ugyan kivételek, de egyébként ez a szabályszerűség olyannyira általános érvényű, hogy a Földre és a Tűzre gyakorlatilag mint hímnemű Hatalmakra, a Levegőre és a Vízre mint nőneműekre tekintenek. Összességében egyik ágat sem tartják erősebbnek a többinél, bár van egy aes sedai mondás, miszerint: „nincs olyan kemény kő, amit a szél és a víz el nem tudna sodorni”. Megjegyzendő, hogy mikor ez a szólás elterjedt, már régen nem voltak férfi aes sedai-ok. Ha volt valaha hasonló, de ellentétes értelmű mondás a férfi Hatalomhasználók között is, az mára rég feledésbe merült.

Rendra (rendra): Taraboni asszony. A tanchicói Három Szilva Udvar fogadósnője.

Rémurak: Azok az Egyetlen Hatalmat fókuszálni tudó férfiak és nők, akik az Árnyék oldalára álltak a Trallok háború alatt. Ők voltak a trallok erők főparancsnokai. A tanulatlanabb népek néha összetévesztik őket a Kitaszítottakkal.

Rhuarc ('rhoark): Aiel férfi. A taardad aielek törzsfője.

Rhuidean ('rhuidian): Egy hely az Aiel-pusztában, ahová minden leendő törzsfőnek vagy Tudós Asszonynak el kell látogatnia. A férfiak csupán egyszer léphetnek ide be, a nők két alkalommal. Három közül csak egy férfi éli túl ezt az utat. A nők túlélési aránya mindkét látogatás alkalmával jóval magasabb. A hely hollétét az aielek a legnagyobb titokban tartják. Egy nem aiel behatolását Rhuideanba halállal büntetik, de azokat, akiket egyébként sem bántanak (például a házalókat vagy a mutatványosokat), büntetésképpen csupán meztelenre vetkőztetik, vizestömlőt adnak a kezükbe, és hagyják, hogy elmeneküljenek a pusztából.

sa'angreal (szaan'grial): Rendkívül ritka tárgy, ami messze több Hatalom fókuszálását teszi lehetővé a használója számára, mint amire egyébként biztonságosan (vagy egyáltalán) képes lenne. A sa'angreal hasonló elven működik, de sokkal-sokkal erősebb, mint az angreal. A segítségével irányítható Hatalom úgy aránylik az angreal segítségével fókuszálhatóhoz, mint az illető aes sedai által, segédeszköz nélkül használható mennyiségéhez. A Legendák Korának relikviái, készítésük titka nem ismert többé. Külön női és férfi sa'angrealok léteznek, ez a szabály az angrealokra is igaz. Igen kevés maradt fenn, még az angrealoknál is sokkal kevesebb.

saidar, saidin: Lásd Igazi Forrás.

Sandar, Juilin (szan'dar, 'dzsujlín): Teari fürkész. Tolvajok után nyomoz.

Sárkány Próféciái: Az alig ismert, ritkán említett Próféciák, melyeket a Karaethon-ciklusban találhatunk; ezek megjósolják, hogy a Sötét Úr újra kiszabadul majd, és megérinti a világot. Továbbá, hogy Lews Therin Telamon, a Sárkány, a Világtörő újjászületik, hogy harcoljon a Tarmon Gai'donban, az Árnyék elleni Utolsó Csatában. Lásd még: a Sárkány.

Sárkány, hamis: Időnként egy férfi azt állítja, hogy ő az Újjászületett Sárkány. Némelyikük elegendő követőt gyűjt, hogy egy hadseregre legyen szükség a leverésükhöz. Olyan is volt, amelyik szabályos, több országot is érintő háborút robbantott ki. A századok során legnagyobbrészt – az Egyetlen Hatalom fókuszálására képtelen – állítólagos Sárkányok jelentek meg, de volt egy-kettő, aki még ezzel a képességgel is bírt. Ettől függetlenül mindegyik eltűnt, elfogták vagy megölték anélkül, hogy egyetlen, a Sárkány újjászületésével kapcsolatos próféciát is beteljesíthetett volna. Ezeket hívják hamis Sárkányoknak. A fókuszálásra képesek közül a legerősebbek Raolin Darksbane (vu 335-36), Kőíj Yurian (kb. vu 1300-1308), Davian (szé 351), Guaire Amalasan (szé 939-43) és Logain (úk 997) voltak. Lásd még: Újjászületett Sárkány.

Sárkány: Ezen a néven volt közismert Lews Therin Telamon az Árnyék háborúja alatt. A többi férfi aes sedai-hoz hasonlóan az ő elméje is megbomlott. Őrületében mindenkit megölt, akiben egy csepp is volt a véréből, azonkívül mindenkit, akit szeretett. Így kapta a Rokonirtó melléknevet. Lásd még: a Sárkány Próféciái, Újjászületett Sárkány.

sa'sara (sza 'szára): Szemérmetlen saldaea-i tánc, amelyet Saldaea királynői hiába próbáltak meg betiltani. A saldaea-i történelemben három háborút is számon tartanak, valamint két felkelést, és számtalan nemesi vérbosszút, amelyeket a sa'sarát táncoló asszonyok váltottak ki. Egy lázadást pedig úgy fojtottak el, hogy a legyőzött királynő eltáncolta e táncot a győzedelmes tábornok előtt. A tábornok feleségül vette a királynőt, aki így visszaülhetett a trónjára. E történetet azonban a hivatalos feljegyzések és a saldaea-i királynők tagadják.

Sasszárny Artur: Legendás király, aki minden, a Világ Gerincétől nyugatra fekvő földet egyesített, de még néhány, az Aiel-pusztán túl fekvő terület is a birodalmához tartozott. Sőt, az Aryth-óceán túlpartjára is küldött erőket, de halálakor, ami a Százéves háború kitöréséhez vezetett, ezekkel végleg megszakadt a kapcsolat. Címere szárnyaló aranysas volt. Lásd még: Százéves háború.

Sasszem Rogosh: Számos történet legendás hőse.

Seana (szi'ána): Tudós Asszony a nakai aielek Fekete Szikla klánjából. Álomjáró.

Seanchan: 1. Sasszárny Artur tengerentúli leszármazottja, akik annak idején az Aryth-óceán túloldalára mentek, hogy meghódítsák az ottani országokat. Elképzeléseik szerint, a többiek biztonságára való tekintettel, minden fókuszálni tudó nőt ellenőrzés alatt kell tartani, a fókuszáló férfiakat pedig, hasonló okból, meg kell ölni. 2. Az ország, ahonnan a seanchanok származnak.

Selene (sze'lin): Lanfear, az Éj Leánya által használt álnév.

Sevanna (sze'vanna): A shaido aielek Domai klánjához tartozó nő. Suladricnak, a shaidók törzsfőjének özvegye, ezáltal a Comrada Erőd házúrnője, amíg új törzsfőt nem választanak.

Shadar Logoth (sadar logoth): Egy halott város, amit a Trallok háborúk óta mindenki elkerül. Területén rontás ül, egyetlen, a falain belülről származó kavics sem veszélytelen.

Shai'tan (Séji'tan): Lásd Sötét Úr.

Shayol Ghul (séjol gúl): Az Átokföldön álló hegy, itt található a Sötét Úr börtöne.

Sheriam (siríam): Egy, a Kék ajahhoz tartozó aes sedai. A Fehér Torony novíciaasszonya.

Siuan Sanche (szuan szancsé): Egy teari halász lánya, akit a teari törvény szerint rögtön hajóra raktak és Tar Valonba küldtek, amint kiderült, hogy képes a fókuszálásra. Korábban a Kék ajah kötelékébe tartozott. Úk 985-ben emelték Amyrlin Trónná.

Sötét Úr néven nevezése: Aki kimondja a Sötét Úr valódi nevét (Shai'tan), azzal fölhívja magára a figyelmét, ami elkerülhetetlenül balszerencsét hoz az illetőre (a legjobb esetben), de akár katasztrofális következményekkel is járhat. Ezért számos eufémizmust használnak helyette, többek között nevezik Sötét Úrnak, hazugságok Atyjának, Szemfényvesztőnek, a Sír Urának, az Éjszaka Pásztorának, Szívrontónak, Szívagyarnak, Fűégetőnek, Levélrothasztónak. Aki keresi a bajt, arra is mondják, hogy „néven nevezi a Sötét Urat”.

Sötét Úr: Shai'tan leggyakoribb, minden országban használatos neve. A gonoszság forrása, a Teremtő antitézise. A Teremtő a teremtés pillanatában egy Shayol Ghul-i börtönbe zárta. Egy, a kiszabadítására irányuló kísérlet miatt tört ki az Árnyék háborúja, szennyeződött be a saidin, kezdődött meg a Világtörés, és ért véget a Legendák Kora.

Sötétség Nagyura: Ezen a néven említik az árnybarátok a Sötét Urat, azt állítván, igazi nevének használata szentségtörés lenne.

stedding: Ogierek lakta terület. A Világtörés óta számos stedding elnéptelenedett. A történetekben, a legendákban menedékként írják le őket, és nem ok nélkül. Valamilyen – ma már ismeretlen – módon le vannak árnyékolva, a határaikon belül az aes sedai-ok nem képesek fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, még csak az Igazi Forrás létezését sem érzik. A steddingen kívül az Egyetlen Hatalommal létrehozott jelenségek a stedding területét nem befolyásolják. Határukat egy trallok sem lépi át, hacsak nem hajtják be erőszakkal, de még a Myrddraalok is csak akkor teszik ezt, ha igen komoly szükség van rá, és akkor is csak a legnagyobb undorral, igen kelletlenül. Még az árnybarátok is kellemetlenül érzik magukat a steddingen belül, ha igazán elkötelezett hívei uruknak.

sul'dam ('szúldam): Szó szerint: „a pórázt tartó”. Seanchan elnevezése annak a nőnek, aki az a'dam segítségével irányítani képes a fókuszáló nőket. A fiatal seanchan lányokat ebből a szempontból is megvizsgálják, ugyanabban az életkorban, amikor a fókuszáló képességüket nézik meg. A sul'damok tiszteletre méltó helyet töltenek be a seanchanok között. Jóval több a sul'dam, mint a damane. Lásd még: a'dam, damane, Seanchan.

sursa: vékony pálcikák, amelyeket Arad Domanban villa helyett evésre használnak. Azt mondják, a domani kereskedők azért olyan állhatatosak, mert annyira nehéz enni ezekkel a pálcikákkal. Mások innen származtatják a hasonlóképpen híres domani heves vérmérsékletet.

Százak társasága: Száz aes sedai férfi, a Legendák Kora leghatalmasabbjai közül. Lews Therin Telamon vezetésével a végső csapást ők mérték a Sötét Úrra, amellyel visszakényszerítették börtönébe, és ezzel véget vetettek az Árnyék háborújának. Shai'tan ellencsapása beszennyezte a saidint; a Százak Társasága megőrült, és megkezdte a Világtörést. Lásd még: az Őrület Ideje, Világtörés, Igazi Forrás, Egyetlen Hatalom.

Százéves háború: Egy sor egymást követő, részben egyszerre is zajló háború állandóan változó összetételű szövetségek között. Kirobbanásának oka Sasszárny Artur halála és az azt követő örökösödési viszály volt. Szé 994-től szé 1117-ig tartott. A folyamatos öldöklés következtében hatalmas földterületek néptélenedtek el az Aryth-óceántól az Aiel-pusztáig, a viharok tengerétől a Nagy Fertőig. Olyan általános és heves volt a pusztítás, hogy csak töredékes feljegyzések maradtak az időszakról. Végeredményképpen Sasszárny Artur birodalma darabokra szakadt, és kialakultak a jelenlegi időszak országai. Lásd még: Sasszárny Artur.

szelídítés: A fókuszálni képes férfiak Egyetlen Hatalommal való kapcsolatának megszüntetése az aes sedai-ok által. Erre szükség van, mert ha egy férfi megtanul fókuszálni, a saidint beszennyező rontástól hamarosan megőrül, és szinte biztos, hogy rettenetes dolgokat művel az Egyetlen Hatalom segítségével. Akit megszelídítettek, továbbra is érzi az Igazi Forrást, de már nem tudja érinteni. A szelídítés az elme már megindult megbomlását is megállítja, de nem gyógyítja meg. Ha elég hamar sor kerül rá, legalább a halál elkerülhető.

szívkő: Elpusztíthatatlan anyag. A Legendák Korában hozták létre. Bármilyen ismert erőt vagy energiát próbálnak az eltörésére használni, azt elnyeli, és csak még erősebb lesz tőle.

Szolgálók Csarnoka: A Legendák Korában az aes sedai-ok tanácskozóterme.

Szürke Gyilkos: Olyan ember, aki önként feláldozta lelkét, hogy az Árnyék szolgálatában orgyilkos legyen. A Szürke Gyilkosok olyan köznapi megjelenéssel rendelkeznek, hogy az emberek szeme könnyen átsiklik fölöttük anélkül, hogy észrevennék őket. A Szürke Gyilkosok többsége férfi, de azért akad közöttük nő is. Lélektelennek is nevezik.

ta'maral'ailen: Ősi Nyelven azt jelenti: „a végzet hálója”. Hatalmas változás a Kormintában, amely egy vagy több ta'veren köré szövi magát. Lásd még: Korminta, ta'veren.

ta'veren (ta'víren): Olyan személy, aki köré az Idő Kereke minden környező életfonalat, esetleg akár, minden életfonalat magában foglaló Sorshálót sző. Lásd még: Korminta.

Tanácsadó Testület: Illianban a kereskedők és hajósok által és közül választott testület, amely a király és a Kilencek Tanácsa melletti tanácsadóként kellene hogy működjön, valójában azonban e két méltósággal vetekedik a hatalmi harcban.

Tanreall, Artur Paendrag: Lásd Sasszárny Artur.

Tar Valon lángja: Tar Valon, az Amyrlin Trón és az aes sedai-ok szimbóluma. Stilizált lángjel; fehér, hegyével fölfelé mutató cseppalak.

Tarabon ('tara'bon): Ország az Aryth-óceán partján. Fővárosa Tanchico (tan'csikó). Valaha kereskedő nemzet volt, ahonnan többek között szőnyegeket, festéket és az illuminátorok által gyártott tűzijátékot exportáltak. Mára felőrölte a polgárháború, és az Arad Domannal, meg az Újjászületett Sárkánynak felesküdött népekkel folytatott háború.

Tarmon Gai'don (tarmon géjdon): Az Utolsó Csata. Lásd még: Sárkány Próféciái, Valere Kürtje.

Tear (tír): Fontos tengeri kikötő a Viharok tengerének partján. Címerében bíbor-arany alapon három fehér félhold található. Lásd még: Tear Köve.

Tear Köve: Hatalmas erőd Tear városában, amelyről úgy hírlik, nem sokkal a Világtörés után emelték, és építésekor az Egyetlen Hatalmat is felhasználták. Már számtalanszor ostromolták, de sohasem sikerült bevenni. A Követ kétszer említik a Sárkány Próféciái. Egyszer azt mondják, hogy a Kő bevehetetlen mindaddig, míg a Sárkány népe el nem jön. Egy másik helyen az szerepel, hogy a Kő nem lesz bevéve mindaddig, míg a Sárkány keze nem érinti Callandort, A Kardot, Amely Érinthetetlen. Sokan úgy vélik, hogy e próféciák okozzák a teari Nagyurak ellenszenvét az Egyetlen Hatalommal szemben, és emiatt alkották a teari törvényt, amely megtiltja a fókuszálást. Az ellenszenv ellenére, a Kő an'grealok és ter'angrealok egész gyűjteményét rejti, vetekedve a Fehér Torony készletével; egyesek azt mondják, azért gyűjtötték őket össze, hogy enyhítsék a Callandor birtokfásával járó feltűnést.

Tear Nagyurai: A Nagyurak tanácsot alkotva Tear uralkodóiként működnek, mivel országuk sem királlyal, sem királynővel nem rendelkezik. Létszámuk nincs megszabva, az évek folyamán a tanács létszáma hat és húsz fő kőzött változott. Össze nem tévesztendő a Földek Uraival, akik alacsonyabb rangú teari nemesek.

Tel'aran'rhiod (tel'ajran'rhiod): Ősi Nyelven: „A Láthatatlan Világ”, vagy „az Álmok Világa”. Az álmokban látott világ, ami állítólag átszövi és körülveszi az összes lehetséges valós világot. A közönséges álmoktól eltérően az Álmok világában álmodott dolgok valódiak; egy ott szerzett sebesülés például megmarad ébredés után is, aki pedig meghal, az sosem ébred fel többé.

Telamon, Lews Therin (telamon, lúz térin): Lásd Sárkány.

Tengeri nép: Pontosabban az Atha'an Miere (atha'an mi'er), a Tenger Népe. Az Aryth (arit)-óceán és a Viharok Tengere egyes szigeteinek lakói. Nem sok időt töltenek a hazájukban, életük nagy részét a hajóikon élik le. Ők bonyolítják le a tengeri kereskedelem nagy részét.

ter'angreal (tiran'grial): A Legendák Korából fennmaradt tárgyak, amik az Egyetlen Hatalmat használják. Az angraloktól és a sa'angrealoktól eltérően a ter'angrealok egyetlen bizonyos feladat elvégzésére készültek. Például van egy ter'angreal, amely minden, benne tett esküt megszeghetetlenné tesz. Némelyiket aes sedai-ok használják, de eredeti alkalmazási céljaik nagyrészt ismeretlenek. Némelyik, ha használni próbálják, megöli a kísérletező nőt vagy kiégeti annak fókuszáló képességét. Lásd még: angreal, sa'angreal.

Tigraine (ti'gréjn): Mint Andor leányörököse összeházasodott Taringail Damodreddel és fiút szült neki, Galadedridet. Úk 972-es eltűnése, nem sokkal, miután bátyjának, Lucnak nyoma veszett a Fertőben, az azóta csak Utódlásként emlegetett örökösödési küzdelemhez vezetett Andorban, továbbá a cairhieni események okozója is volt, mely utóbbiak végül kirobbantották az Aiel háborút. Címere tüskés, fehér szirmú rózsát tartó női kéz volt.

Torean (torí'án): Tear egyik Nagyura. Egy férfi, aki olyasmire vágyik, amelyet sem hatalmas vagyonával, sem csúnya külsejével nem tud megszerezni.

Trallok háborúk: Több különálló háború sorozata. Az első körülbelül vu 1000-ben kezdődött. Több, mint háromszáz éven át tartó időszak volt. A trallokok hadseregei e három évszázad alatt szinte folyamatosan dúlták a világot. Végül mindet megsemmisítették vagy visszaszorították a Nagy Fertőbe, időközben azonban teljes országok szűntek meg létezni, de ezeken kívül is sok birodalom területe néptelenedett el majdnem teljesen. Minden, ebből az időből származó feljegyzés töredékes.

trallokok: A Sötét Úr teremtményei. Az Árnyék háborúja alatt hívták életre őket. Hatalmas termetűek, végtelenül vadak; félig ember, félig állat torzszülöttek. A gyilkolás puszta öröméért ölnek. Ravaszak, furfangosak, a szavuk fabatkát sem ér. Csak az bízhat meg bennük, akitől félnek. Mindenevők, bármilyen húst elfogyasztanak, beleértve az emberek és más trallokok húsát is. Törzsszerű bandákba tömörülnek, ezek közül a legfontosabbak az Ahf'frait, az Al'ghol, a Bhan'sheen, a Dhai'mon, a Djin'nen, a Ghar'ghael, a Ghob'hlin, a Gho'hlem, a Ghraem'lan, a Lo'bal, a Kno'mon és az Orh'deg.

tuatha'anok (tu'atha'an): Vándornép. Kolompároknak vagy utazónépnek is hívják őket. Rikító színűre festett kocsikban élnek. Teljesen pacifista életfilozófiát követnek, a Levél Útját. A kolompárok által megjavított holmik gyakran jobbak, mint újkorukban. Azon kevesek közé tartoznak, akik zavartalanul kelhetnek át az Aiel-pusztán, az aielek ugyanis gondosan kerülnek velük mindenféle kontaktust.

Tudós Asszony: Az aieleknél a Tudós Asszonyokat más Tudós Asszonyok választják ki, és képezik őket ki a gyógyítás tudományára, a gyógynövények ismeretére, ahogyan másutt a javasasszonyokat. Általában minden törzs illetve klán birtokán egyetlen Tudós Asszony él. Azt mondják, némelyik Tudós Asszony csodálatos módon tud gyógyítani, és csodának tűnő dolgokat cselekszik. Igen nagy a tekintélyük és a befolyásuk a klán és a törzs életében, ám a felelősségük is nagy. A klánfők általában hallgatnak a Tudós Asszonyokra, bár gyakran vádolják őket azzal, hogy mindenbe beleszólnak.

Ugró: egy farkas.

Újjászületett Sárkány: Egyes jóslatok és legendák szerint az emberiség legnagyobb szükségének óráján a Sárkány újjászületik, hogy megmentse a világot. Erre nemigen vár senki, egyrészt mert a próféciák szerint az Újjászületett Sárkány új Világtörést okoz, másrészt mert Rokonirtó Lews Therin, a Sárkány olyan név, amitől – a hozzáfűződő iszonyatos tettek emléke miatt – megborzonganak az emberek, még több, mint háromezer évvel a halála után is. Lásd még: a Sárkány; Sárkány, hamis; a Sárkány próféciái.

utazónép: Lásd tuatha'anok.

vad: olyan nő, aki magától tanulta meg fókuszálni az Egyetlen Hatalmat, és túlélte a betegséget, amit négyből csak egy nő képes átvészelni. Az ilyen asszonyok általában nem akarják tudni, mi is az, amit művelnek, ám ha ezt a gátlást levetkőzik, a legerősebb fókuszálókká válhatnak. A „vad” minősítést sokszor lenéző hangsúllyal is használják.

Valere Kürtje (va'lír): A „Nagy Hajtóvadászat a Kürtért” legendás tárgya és célpontja. Állítólag vissza tudja hívni a halott hősöket a sírjukból, hogy az Árnyék ellen harcoljanak. A Kürtért új vadászatot indítottak, és Illianban a vadászok letették az esküt.

Vallatók: Szerzetesrend a Fény Gyermekeinek sorain belül. Céljaik: az igazság keresése és az árnybarátok leleplezése. Az igazság és a Fény keresése érdekében teljesen elfogadott módszernek tartják a kínvallatást; általában úgy viselkednek, mintha már tudnák az igazságot, áldozatukat így kényszerítik arra, hogy bevallja bűnét. A Vallatók a Fény Kezének is hívják magukat, és időnként a Fény Gyermekeitől és a Felkentek Tanácsától teljesen függetlenül cselekednek. Vezetőjük a Fővallató, aki a Felkentek Tanácsában is helyet foglal. Jelük egy vérvörös pásztorbot.

Verin Mathwin: Egy Barna ajahhoz tartozó aes sedai.

Világ Gerince: Az Aiel-pusztát a nyugattól elválasztó égbenyúló magashegység, csak néhány hágón lehetséges átjutni rajta.

Világtörés: Az Őrület Ideje alatt a megbomlott elméjű férfi aes sedai-ok, akik ma már elképzelhetetlen mennyiségű Hatalom irányítására voltak képesek, megváltoztatták a föld arculatát. Vad földrengéseket okoztak, egész hegységeket töröltek el, új hegyláncok születését okozták, szárazföldet emeltek ki a tengerből, teljes országokat süllyesztettek az óceán alá. A világ nagy része elnéptelenedett, a túlélők szétszóródtak, mint homok a szélben. Erre a pusztításra a történetekben, legendákban és a történelemben Világtörésként utalnak. Lásd még: az Őrület Ideje, Százak Társasága.

Vöröspajzsosok: Lásd aiel harcostársaságok.

TÉRKÉP

TARTALOM

- I. KÖTET

- Első fejezet
- Második fejezet
- Harmadik fejezet
- Negyedik fejezet
- Ötödik fejezet
- Hatodik fejezet
- Hetedik fejezet
- Nyolcadik fejezet
- Kilencedik fejezet
- Tizedik fejezet
- Tizenegyedik fejezet
- Tizenkettedik fejezet
- Tizenharmadik fejezet
- Tizennegyedik fejezet
- Tizenötödik fejezet
- Tizenhatodik fejezet
- Tizenhetedik fejezet
- Tizennyolcadik fejezet
- Tizenkilencedik fejezet
- Huszadik fejezet
- Huszonegyedik fejezet
- Huszonkettedik fejezet
- Huszonharmadik fejezet
- Huszonnegyedik fejezet
- Huszonötödik fejezet
- Huszonhatodik fejezet

- II. KÖTET

- Huszonhetedik fejezet
- Huszonnyolcadik fejezet
- Huszonkilencedik fejezet
- Harmincadik fejezet
- Harmincegyedik fejezet
- Harminckettedik fejezet
- Harmincharmadik fejezet
- Harmincnegyedik fejezet
- Harmincötödik fejezet
- Harminchatodik fejezet
- Harminchetedik fejezet
- Harmincnyolcadik fejezet
- Harminckilencedik fejezet
- Negyvenedik fejezet
- Negyvenegyedik fejezet
- Negyvenkettedik fejezet
- Negyvenharmadik fejezet
- Negyvennegyedik fejezet
- Negyvenötödik fejezet
- Negyvenhatodik fejezet
- Negyvenhetedik fejezet
- Negyvennyolcadik fejezet
- Negyvenkilencedik fejezet
- Ötvenedik fejezet
- Ötvenegyedik fejezet
- Ötvenkettedik fejezet
- Ötvenharmadik fejezet
- Ötvennegyedik fejezet
- Ötvenötödik fejezet
- Ötvenhatodik fejezet
- Ötvenhetedik fejezet
- Ötvennyolcadik fejezet

- SZÓMAGYARÁZAT

- TÉRKÉP